Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2018

(част 2)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2018

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Май 2018

За истините от последната световна война

и за новата съветска (кино)пропаганда

Автор(и): Д-р Георги Карев, д.м.н.

Две мнения за просветителското наследство на комунизма

Автор(и): Кристен Годси и Славенка Дракулич

Разграждането на националната държава

Автор(и): Рана Дасгупта

Писмо до Хаим Оливер

Автор(и): Фани Цуракова

Борбата между човешкия и изкуствения интелект продължава (засега)

Автор(и): Кейд Метц

О, Лимасоле мио

Автор(и): Евдокия Борисова

Епохата на несигурността

Автор(и): Роналд Ингълхарт

Никол Пашинян и новата Армения

Автор(и): Нийл Макфаркуар

Новите икономически стратегии на Япония

Автор(и): Майкъл Шуман

Малки нощни музики

Автор(и): Златко Енев

Представянето на Полша и нейното минало

Автор(и): Константи Геберт

За зейналите дупки и пробойни в българската политика

Автор(и): Аспарух Панов

Юни 2018

„За Бога, спестете ни философите-управници!“

Автор(и): Юрген Хабермас, журналисти от „El Pais“

Убийците от Киев

Автор(и): Джошуа Хамър

Джим Симънс, царят на цифрите

Автор(и): Д. Т. Макс

Бунтът на Италия срещу ЕС

Автор(и): Ерик Джоунс

7 по стил от Чарлз Буковски

Автор(и): Чарлз Буковски

Животът, смъртта и възкресението

на руския опозиционен журналист Аркадий Бабченко

Автор(и): Маша Гисън

Никаква смърт и подобрен живот:

принадлежи ли бъдещето на трансхуманизма?

Автор(и): Робин Маки

Сексуалните промени в Турция

Автор(и): Кая Гендж

Какво се случва, когато един гневлив,

неспособен на концентрация малоумник управлява империя?

Автор(и): Миранда Картър

Политиката на преименуване – набор от идеи

Автор(и): Даниел Смилов

Тайните служби на Путин

Автор(и): Андрей Солдатов

Как едно заспало германско предградие обяснява

възхода на крайнодесните движения в Европа

Автор(и): Аманда Тауб

„Калуня-каля“ – урок по творческо писане за недостатъчно добрите

Автор(и): Диана Петрова

За основния въпрос на българското битие

Автор(и): Златко Енев

Какво „Америка на първо място“ ще струва на Европа?

Автор(и): Джереми Шапиро

Южната завеса: „Граница“ на Капка Касабова

Автор(и): Джейкъб Микановски

Златимир Коларов – два кратки разказа

Автор(и): Златимир Коларов

Тревата е зелена и през май…

Автор(и): Мюмюн Тахир

За или против трансплантацията на детеродни органи

Автор(и): Ерин Биба

Юли 2018

Проклятието на Помпей

Автор(и): Евдокия Борисова

Чистки и параноя (Ела Джордж за „новата“ Турция на Ердоган)

Автор(и): Ела Джордж

Моят Шабат

Автор(и): Вивиана Асса-Леонидова

Гърция, Македония и промяната на имената на Балканите

Автор(и): Флориан Бибер

Златимир Коларов – две кратки есета

Автор(и): Златимир Коларов

„Своите“, чуждите и Холокостът

Автор(и): Андрей Колесников

Двама бащи и бебето, което никога не са очаквали

Автор(и): Дениз Грейди

Вчера, днес и утре в българската политика

Автор(и): Аспарух Панов

За кого бие камбаната?

Автор(и): Светлана Христова

Израел избира идентичността пред демокрацията.

Може да го последват и други

Автор(и): Макс Фишер

Модерна Франция, футболът и въпросите на расата,

идентичността и Африка

Автор(и): Зак Бошан

Август 2018

Предговор към „Васил Левски и неговите сподвижници

пред турския съд“

Автор(и): Златко Енев

Дефицитите в българската партийно-политическа

култура не са от вчера или днес

Автор(и): Аспарух Панов

Да отвориш вратата

Автор(и): Мюмюн Тахир

Малка доматена сага

Автор(и): Евдокия Борисова

Септември 2018

Във Варшава помнят и самите камъни

Автор(и): Джейкъб Микановски

Срещу политиката на идентичността

Автор(и): Франсис Фукуяма

„С най-благородни подбуди“

Автор(и): Стефан Дечев

Мюсюлманската култура в България:

Книжовно-документално наследство

Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

Списък на авторите

А

Асса-Леонидова, Вивиана 502

Б

Биба, Ерин 411

Бибер, Флориан 523

Борисова, Евдокия 168, 421, 622

Бошан, Зак 573

Буковски, Чарлз 313

Г

Геберт, Константи 239

Гендж, Кая 335

Гисън, Маша 324

Годси, Кристен 112

Грейди, Дениз 548

Д

Дасгупта, Рана 123

Дечев, Стефан 661

Джордж, Ела 464

Джоунс, Ерик 307

Дракулич, Славенка 112

Е

Енев, Златко 232, 383, 583

Ж

журналисти от „El Pais“ 257

И

Ингълхарт, Роналд 208

К

Карахасан-Чънар, Ибрахим 680

Карев, Георги 11

Картър, Миранда 346

Коларов, Златимир 404, 534

Колесников, Андрей 540

М

Маки, Робин 329

Макс, Д. Т. 281

Макфаркуар, Нийл 222

Метц, Кейд 154

Микановски, Джейкъб 395, 638

П

Панов, Аспарух 245, 555, 612

Петрова, Диана 370

С

Смилов, Даниел 352

Солдатов, Андрей 359

Т

Тауб, Аманда 364

Тахир, Мюмюн 407, 619

Ф

Фишер, Макс 565

Фукуяма, Франсис 644

Х

Хабермас, Юрген 257

Хамър, Джошуа 265

Христова, Светлана 559

Ц

Цуракова, Фани 142

Ш

Шапиро, Джереми 389

Шуман, Майкъл 227

Май 2018

За истините от последната световна война

и за новата съветска (кино)пропаганда

Автор(и): Д-р Георги Карев, д.м.н.

Две съседни думи от горното заглавие могат да озадачат читателите, а мнозина от тях със сигурност ще ги възприемат като оксиморон. Как може да има нова съветска пропаганда, след като още на 25 декември 1991 г. над Кремъл бе спуснато червеното знаме на СССР и бе издигнато трицветното знаме на Русия? И все пак сега, 27 години след това събитие, едва ли някой ще оспори, че една огромна част от гражданите на днешна Русия напълно отговарят на европейските представи за т.н. Homo sovieticus, формиран още в сталинската ера, но с какво ли биха могли да го променят по-новите времена, например брежневските или путинските?

А този, комуто се струва, че съветската тематика е позагубила актуалността си, нека да помисли върху удивителната приемственост между СССР и Русия в решаването както на личностните разногласия (Троцки, Киров, Михоелс, Литвиненко, Скрипал), така и на териториалните проблеми (Финската война, подялбата на Полша, Източния блок, сблъсъците в Донбас, анексията на Крим).

Масовите нагласи в Русия

Само хора крайно ограничени или много недобросъвестни могат да не забелязват или да отричат незапомнения взрив от разюздана великосъветска и великосталинска пропаганда, на който сме свидетели. По ред причини, за които ще стане реч по-долу, централно място в тази пропаганда заема киното, затова то ще бъде обект на малко по-специално внимание в следващите редове, включително и заради интересните творчески и житейски съдби на актьорите, изпълнявали ролята на Сталин. Ежегодната кулминация на новата съветска пропаганда е около 9 май, съветския Ден на победата, при пълната убеденост на всички представители на вида Homo sovieticus, че победата над хитлеристка Германия е дело едиствено и само на Съветския съюз и на гениалния му Вожд и учител. Така разбирана и пропагандирана, въпросната Победа отдавна е не просто единствената опорна точка на постсъветското самочувствие, но и някаква фикс-идея, която трябва за засенчи всички неприятни истини – икономически, политически и морално-психологически – относно предвоенната, военната и поствоенната история на СССР, а сега и на путинска Русия. Чрез апогея на Победата, Съветският съюз трябва да изглежда като страна-победителка, безусловна и единствена. И както човечеството, така и сегашните граждани на Русия трябва да забравят за цената на въпросната победа, за чудовищния брой на жертвите, който, при друго ръководство на страната, можеше да бъде многократно по-малък. Трябва да забравят и за позорното поражение на СССР в Студената война – поражение, което събори Берлинската стена и освободи от миризливия съветски ботуш не само източноевропейсксите страни, но и части от бившия Съветски съюз като Литва, Латвия, Естония, кавказките републики, Белорусия и Украйна – територии и населения, които Хомо совиетикус беше привикнал да счита за неделима част от Съюза: „Союз нерушимый республик свободных/ сплотила навеки великая Русь…“ (Текст – Сергей Михалков).

В едно от интервютата на режисьора Оливър Стоун, Путин показва обложката на сп. „Forreign Affairs“ със снимка на ранена мечка, а заглавието гласи: „Русия на Путин – победена, но все още в играта“. Коментарът на самия Путин по този повод е: „Мечтите за победена Русия са болни фантазии“ („News Front“, 14.06.2017). Очевидно е, че контингентът с патологична фиксация върху дилемата „победителка или победена“ се извисява пирамидално от „широките народни маси“ до самия връх на държавното управление.

А наред с разширяването на обхвата на тази фиксация, режисурата и изпълнението на честванията на Победата, вместо да се смекчават и очовечават с годините, стават все по-фанатични и настървени. Ето, и на 9 май 2017, брадичките на дефилиращите руски офицери сочеха право в московското небе, а тилните им кости опираха гърбовете им някъде между лопатките. „Обновлението“ беше главно в мащабите – многохилядните манифестации „Безсмъртният полк“ във всички руски градове (че и някои български ги последваха, за срамотите!), „Георгиевските“ лентички, закичили гърдите на манифестантите, гората от знамена със сърпове, чукове и петолъчки. Портретите на Сталин, предишните години треперещи в ръцете по на няколко бабички, сега бяха много повече. А най-важното и най-страшното беше включването в тази истерия и на децата. Всички сме гледали, със смесица от жалост и омерзение, откъса от нацистки кинопреглед, показващ как, при последното си излизане от своя бункер, Хитлер с трепереща ръка потупва бащински по бузата едно въоръжено момченце. Но това става по времето, когато той няма вече на кого да разчита освен на дечурлигата от Хитлерюгенд и на пенсионерите от Фолкщурм, това става в почти ПОБЕДЕНАТА вече Германия. А днес, 72 години по-късно, в ПОБЕДИТЕЛКАТА Русия, трагедията се повтаря, неизбежно вече като фарс. На всички тържества, на всички концерти, челните редици на хоровите състави бяха от деца, облечени във военни униформи. Но не униформите на тези деца и не петолъчките на пилотките им бяха нещото, което би могло да превърне фарса в нова трагедия. Това нещо бяха ожесточените, озверели лица на тези дечица, фанатичният пламък в очите им – всичко, което говореше, че още днес, още сега, те са готови да убиват, стига някой да им каже кой е врагът и къде могат да го намерят. А миналата година, на същия ден и на също такава манифестация, една идиотка возеше детето си в детска количка, очевидно направена по неин проект и по нейна поръчка и представляваща танк, с удивителни подробности в детайлите, стори ми се дори, че разпознавам известния „Т-34“. Тази година не я забелязах, може би защото отделих по-малко време да съзерцавам тези шествия. Във всеки случай, изключено е да са я порицали, много по-вероятно е да е предвождала цяло каре от свои посестрими.

Всичко това не може да буди друго, освен учудване и възмущение, у всеки що-годе нормален човек. Защото навремето, когато четяхме за първи път „Архипелаг“-а на Солженицин (1), където цялата сталинска епоха е показана с едно невероятно съчетание от математическа точност и публицистичен плам, си мислех, че този човек стовари върху гроба на комунизма толкова тежка плоча, че никой вече няма да може да я повдигне или отмести. А ето че сега, пред очите ни, се опитват (и то не съвсем безуспешно!) да отместят тази плоча и да възкресят разложения труп на най-бруталната, най-кървавата и – най-важното! – най-безсмислената диктатура в цялата човешка история. За тази цел е мобилизиран целият хибриден пропаганден арсенал, едно от централните места в който заема кино-индустрията.

Колко важно е киното. Класическите „сталинци“

Навремето във всички български кина висеха лозунги с думите на Ленин „От всички изкуства за нас най-важно е киното!“. Отначало се чудиш защо пък киното да е най-важното от всички изкуства, с какво то превъзхожда творчеството на композиторите, художниците или писателите. После си даваш сметка, че киното, чиито по-елементарни произведения не изискват не само някаква специална подготовка, но дори и средна обща култура, с тази си общодостъпност за необразованата публика, наистина се явява могъщо средство за нейното манипулиране. Затова Фюрерът, без да издига лозунги като Лениновия, очевидно е споделял оценката му за важността на киното, включително и за много по-просветени народи. Достатъчно е да си спомним астрономическите суми, които национал-социалистическата върхушка инвестира във филмите на Лени Рийфенщал за нацисткия конгрес в Нюрнберг (1933) и за XI-те летни Олимпийски игри (Берлин, 1936) (2, 3, 4).

Ако сега се възмущаваме при вида на разюзданата сталинска кино-пропаганда, не е зле да си припомним нейната дълга-предълга история още от ранните съветски времена. Нейно олицетворение са двама много популярни съветски актьори, въплъщавали се многократно в ролята на Вожда: Алексей Денисович Дикий и Михаил Георгиевич Геловани. Двамата са връстници – вторият се ражда 4 години след първия, а умира една година след него.

Интересно е, че на 48-годишна възраст, т.е., далеч не в буйната си младост, Алексей Дикий (1889-1955) е удостоен с престой в знаменития Гулаг. На 17 август 1937 г. той е арестуван, а чак една година след това, на 2 септември 1938 г., е осъден от Особеното съвещание при НКВД по зловещия чл. 58, т.е., за антисъветска дейност, на 5 години лагери. Изпратен е в „Усольлаг“ на НКВД, откъдето е освободен през 1941 г. Следствените материали и тези по делото, вкл. мотивите за присъдата, са унищожени, а след като той става Сталинов изпълнител и лауреат, никой не е намерил достатъчно любопитство и кураж да го разпитва за този период от живота му. Изпълнява ролите на Кутузов и на адмирал Нахимов в едноименните филми. Награден е с 5 Сталински награди, две от които за роли на Сталин – II степен за филма „Третият удар“ (1948) и I степен за филма „Сталинградската битка“ (1949). Както с лека ирония отбелязва един публицист, „изпълненията му са се харесвали на прототипа“. Самият той, обаче, в приятелски кръг и под целебното въздействие на алкохола, понякога пренебрегвал опасността думите му да стигнат до „прототипа“: „Нито една роля не съм играл толкова халтурно като тези две. И такъв успех?“. По-късно, във връзка с поредната (и както винаги – неуспешна) антиалкохолна кампания в СССР, заявил: „Ако и в театъра започнат да търсят алкохолици, значи в театъра наистина няма вече какво да се търси“. Дали заради предишната му „съдимост“ по чл. 56, или заради някои хапливи забележки, но до края на живота си Дикий имал прикрепен към себе си офицер от службите, който се навъртал около него навсякъде – и в хотелите, и в ресторантите, и по време на репетиции и на снимки. А за да не си помисли някой от околните, че не е забелязал това, често, на излизане от някое заведение, Дикий започвал (уж уплашено) да се озърта около себе си: „Къде е майорът? Ама къде е другарят майор? Време е да си тръгваме!“.

Много по-различен е вторият от двамата класически „сталинци“, Михаил Георгиевич Геловани (1893-1956). Известно е, че него самият „прототип“ го бил избрал да го представлява във филмите, което, разбира се, може и да е легенда, целяща да предотврати всяка критика към актьора. Във всеки случай, единствената лична среща между Вожда и актьора се е състояла през 1946 г., когато Геловани вече бил изпълнявал 9 пъти ролята на Сталин на екрана и на сцената. Когато изпратената за него кола го откарала в Кремъл, в кабинета на Сталин Геловани заварил Кандид Чарквиани, тогава първи секретар на ЦК на Грузия. Като ги представял един на друг, Сталин ехидно отбелязал: „Макар че вие сигурно се познавате, нали сте от едно и също село?“. Не се знае кой от двамата му гости се е почувствал по-неудобно, защото навремето мужиците Чарквиани били крепостни на помещиците Геловани. След тази среща някой от присъствалите на нея разказвал, че Сталин не бил особено възхитен от актьора:“Ама защо той говори с такъв акцент? Толкова ли е силен акцентът на другаря Сталин? (типично за хората, обладани от мания за величие – да говорят за себе си в трето лице). Може би трябва да помислим за друг актьор?“. А друг от присъствалите веднага възразил на разказващия: „Нямаше толкова много приказки! Другарят Сталин никога не е бил многословен. Той се изрази, както винаги, просто и ясно: „Похож, но глуп!“ (Прилича, но е глупав!). Глупав или не, във всеки случай Геловани не е бил по-глупав от самия Сталин. Защото винаги съумявал да го покаже не с ниско и наклонено назад чело, полуизсъхнала лява ръка и надупчено от едрата шарка лице, да подписва поредната купчина „разстрелни“ списъци, а красив, величествен и мъдър, бащица за народа си и страшилище за враговете, т.е., винаги точно такъв, какъвто Сталин би искал да изглежда отстрани. Затова, в двете десетилетия между 1930 и 1950 г., Геловани изпълнява ролята на Сталин в 13 (словом – тринадесет!) филма, получава няколко ордена „Червено знаме на труда“ и четири Сталински награди I степен, а относно званието „Народен артист на СССР“ – както казват руснаците „это уже само собой“.

Разбира се, славата (е, не световна и не европейска, но поне всесъюзна) не идва даром. Имало е и дребни актьорски неволи. Геловани например бил сравнително висок, а героят му е имал ръст под средния (163 см.). За да не стърчи актьорът над останалите (зер, колко му е било строгичкият цензор Жданов да обвини режисьорите и операторите в подигравка с Вожда с неизбежните от това последици), въпросните режисьори и оператори измисляли разни трикове, за да изглежда екранният Геловани по-нисък от действителния. Но така налитали от Сцила на Харидба – ако Сталин е достатъчно нисък, какво да правят със „съратниците“, когато са в общи сцени с него? В края на 40-те години, по време на снимките на „Падането на Берлин“, операторът Роман Кармен с изумление забелязал Геловани да се разхожда по снимачната площадка, а зад него, полуприклекнали, били актьорите Щраух и Грибов, изпълняващи ролите на Молотов и Ворошилов. „Миша – пита операторът режисьора Михаил Чиаурели – Миша, какво, за Бога, става тука?“. А Чиаурели се доближава да него и ядосано му шепне: „Никой няма право да бъде по-висок от другаря Сталин!“.

Сред съветската киногилдия се разказвали много истории за Геловани (5), например как веднъж той не бил доволен от хонорара, който директорът на поредния филм за Сталин му предлагал. Но директорът, който отлично знаел, че Геловани вече е загубил способността си да влиза успешно в други роли, също се заинатил и не искал да вдигне първоначалната сума. „Тогава си търсете друг Сталин!“ – креснал актьорът и изскочил от директорския кабинет. Друг път режисьорът Чиаурели и говорителят Юрий Левитан решили да се пошегуват с гореспоменатата характерна за Геловани черта – изключителната му чувствителност към размера на получаваните хонорари (която зложелателите биха нарекли с политически-некоректната дума „сребролюбие“). Уведомили го по телефона, че Сталин толкова е харесал филма „Клетва“, че е решил да му даде поредната Сталинска награда, но придружена не с обичайните 100 000 рубли, а с много по-голяма сума. Казали му, че на следващия ден, точно в 12.00 ч., по радиото ще бъде прочетен Указът на Върховния съвет за това награждаване. „Но аз нямам радио!“ – признал актьорът. А заговорниците много добре знаели това и именно на това разчитали. Поръчали му в посочения час да бъде на телефона си, а те щели да сложат слушалката на техния телефон срещу репродуктора на радиото си. Актьорът изпълнил точно указанията и точно на обяд чул тържествения глас на Левитан: „За създаването на филма „Клетва“ се награждават…“ и започнало поименното изброяване на членовете на творческия колектив – на кого 300 хиляди, на кого 250, на кого – 200, докато се стигнало до някаква женица от помощния персонал, наградена с…25 рубли. Но собственото си име Геловани така и не чул. Изумен, започнал да звъни по инстанциите – от Върховния съвет до Комитета по кинематография – за да пита що за указ е бил прочетен, но никой не бил в течение. А на другата сутрин Чиаурели и Левитан били толкова изплашени от собствената си шегичка, че се чудели как да се сдобрят с актьора и как да предотвратят бурята, която можела да се завихри над главите им.

Най-ниската точка и от тогавашната сталиниада, и от кариерата на самия Геловани, е филмът „Падането на Берлин“ – най-ниската точка като киноизкуство, но затова пък върхова като безогледност на класическата съветска кинопропаганда. Достатъчно е да припомним, че сюжетната линия на филма упорито ни води към едно (никога несъстояло се, а напълно измислено) посещение на Сталин в победения Берлин. Но анализаторите, коментирайки измисленото посещение на Сталин в Берлин (6), не обръщат достатъчно внимание на това колко бездарно е направен филмът, колко неестествено и помпозно е всичко в него. Между другото, официални сценаристи на филма са Пьотр Павленко и Михаил Чиаурели (който е и режисьор), но неофициално се знае, че Сталин, който неведнъж е редактирал художествени произведения, при този филм е участвал активно в написването на сценария. Това може би обяснява, поне отчасти, необичайния дори за съветското кино примитивизъм на филма. Съветската девойка Наташа е отвлечена от хитлеристите на принудителен труд в Германия, а нейният възлюбен Алексей изминава, като редник от Съветската армия, целия път до Берлин – защото именно там Съдбата е решила да ги събере отново. Минути преди кулминацията на филма, Алексей напълно уставно иска от самия генерал Чуйков разрешение да доложи и – след като го получава – му долага, че има слухове, че другарят Сталин е вече някъде наблизо. Тогава, с престорена строгост, а всъщност със сдържана бащинска усмивка, генералът сваля бинокъла от очите си и пита редника дали помни един единствен момент от цялата война, когато другарят Сталин да не е бил редом с тях. Достоен отговор на политически зрял съветски офицер! И ето, че настъпва сюблимният момент – в берлинското небе се появява самолет, охраняван от четири малки изтребителя, след минута той се приземява, вратата му се отваря и – Deus ex machinа! – на площадката се появява, огромен, красив и величествен, Вождът на цялото прогресивно човечество, сваля бавно фуражката си и вдига, още по-бавно, ръка за поздрав. Също така бавно и тържествено слиза по стълбичката, а срещу него се втурват многохилядни тълпи от възторжени посрещачи, които реват лозунги в негова прослава…И всичко това – в току-що падналия Берлин? След смъртта на Сталин филмът е снет от екран, но през последните години, като мост между класическата и новата съветска кинопропаганда, той щедро се разпространява (и рекламира) по електронен път.

А самият Геловани дотолкова се идентифицирал със своя герой, че поведението му пораждало сериозни съмнения в психическото му здраве. Седнал в просторното си жилище на диван, застлан с персийски килим, облечен в бял военен кител и дори пушещ лула, приемал просители (красивото руско „ходоки“) от провинцията, изглаждал семейни конфликти, обещавал ходатайства, връчвал някакви грамоти. Когато ходатайствата му не успявали, недоумявал как е възможно това и изпадал в ярост. А в годините от 1953 до 1956, т.е., от смъртта на „прототипа“ до своята собствена, Геловани заплатил и една почти трагична цена за внушителното си филмово дело (7). Страдал от мъчителни параноични изживявания – бил си внушил, че мумията в Мавзолея е започнала да се разлага и че кагебистите ще го убият, за да заменят истинския Сталин с трупа му и така той за последен път да влезе в ролята на своя кумир…

Няколко думи за „прототипа“

Като стана дума за въпросния кумир, който, благодарение на новата съветска (кино)пропаганда отново стана такъв за огромен брой руснаци, през 2008 г. сп. „Билд“ публикува „класация“ (по броя на жертвите им) на шестимата най-зловещи палачи на ХХ в., която изглежда така:

Мао Цзе Дун – 50 млн.

Сталин – 40 млн.

Хитлер – 20 млн.

Чан Кай-ши – 10 млн.

Вл. Илич Ленин – 4.5 млн.

Пол Пот – 2.5 млн.

При всичкото очевидно закръгляне (и оттам – и неизбежната неточност) на тези данни, все пак до много голяма степен може да им се вярва. Интересно е например, че Хитлер едва се е добрал до „подиума“, с брой на жертвите двойно по-малък от този на втория в класацията. А шестото място – на кампучийския комунист Салот Сар, с псевдонима Пол Пот, го „ощетява“ доста несправедливо, тъй като той е министър-председател на Демократична (!) Камбоджа само 3 години, а унищожените от него между 2 и 2.5 млн. души са половината от тогавашното население на страната – около 5 млн.

Иначе технологията на Сталинската диктатура не е особено сложна. От една страна, многомилионни човешки потоци текат към зловещия Гулаг, с който никакви Майданеци и Освиенцими не могат да се мерят. И въпреки, че много от зековете (от з/к – доста нелепо, но затова пък типично съветско съкращение за „заключенный“) загиват още по етапите към местоназначението си, въпреки че повечето от тези, които доживяват до края на първоначално определения си срок, обикновено веднага получават втори такъв; има и немалко каторжници[1], които се завръщат след десет, двадесет и дори 25 години, повечето след ХХ конгрес на КПСС, който (временно) развенча Сталин. Солженицин (1) посочи имената на много от тях и цитира откъси от спомените им, но това са само части от най-последните гулаговски партиди. За милионите, унищожени преди тях, не знаем нищо и вероятно никога няма да узнаем. Това – от една страна, от страната на „простосмъртните“, на тези, които по цели нощи са очаквали пред домовете им да спре черната „воронка“ и ботушите на чекистите да затрополят по стълбищата към комуналните им квартири. От другата страна са „съратниците“. Няколко от тях Сталин „разжалва“ и после унищожава с помощта на други няколко, които му помагат ентусиазирано, а после идва техният ред да бъдат унищожени, след което на ред са и техните палачи – съдебни и физически. Тази зловеща въртележка прави все нови и нови и все по-бързи обороти, и никой не се опитва да я пресече, поради съчетанието от страхливост и подлост, с което „съратниците“ са щедро надарени. Не напразно един фейлетонист от „Правда“ разказва (разбира се, чак сега!), че в началото на 30-те години била организирана среща на съветските партийни и държавни ръководители с водещи журналисти от централната преса. И, както си му е редът, накрая си направили и обща снимка. Само че в близките месеци и години както ръководителите, така и журналистите все по-често се оказвали врагове на народа и английски шпиони и изчезвали и от политическата, и от житейската сцена, понякога поединично, а по-често на цели групи. А той изрязвал изчезналите от груповата снимка, за да не го обвинят, че се е снимал с врагове на народа. Изрязвал и изрязвал, докато накрая останали само Сталин и той. А по време на ХХ конгрес изрязал и Сталин и останал самичък (7). Черен хумор, разбира се, но пък колко реалистичен – късче от самия живот.

Самият възход на Сталин на политическата сцена поставя основателни въпроси. Още със смъртта на Ленин журналисти и политически коментатори по целия свят обсъждат въпроса кой ще го наследи. На 26 януари 1924 г. френският комунистически вестник „Юманите“ припомня състава на Политбюро и посочва 6 възможни кандидати за поста на Ленин в следния ред: Троцки, Зиновиев, Каменев, Сталин (който тогава е вече на 44 години), Риков и Томски. Шестнадесет години по-късно един единствен от тях, Сталин, четвъртият в цитираната класация, ще е преживял всички останали. Зиновиев, Каменев и Риков ще бъдат екзекутирани след инсценирани от него процеси, Томски ще се самоубие, без да дочака нахлуването на палачите от НКВД, а Троцки ще бъде убит в Мексико по негово нареждане.

Навремето, когато сталинизмът изглеждаше окончателно погребан, брежневският ледников период не беше още настъпил, а Сталин не беше получил героичния ореол, който сега системно и настойчиво се изографисва около главата му от новата съветска (кино)пропаганда, главен редактор на „Огоньок“ беше забележителният украински поет и публицист Виталий Коротич. Благодарение на него, от това списание научавахме невероятни неща за живота в СССР под сталинския и ранния постсталински режим. А единственото друго печатно издание, което донякъде можеше, както казва народът, „да дели мегдан“ с „Огоньок“, беше в. „Литературная газета“. Запазил съм изрезка от него от края на 1988 г. със снимка на делегатите на Осмия извънреден конгрес на Съветите (декември 1936); по средата на първия ред са седнали Сталин и Ворошилов, а от двете им страни са се разположили Хрушчов, Жданов, Молотов, Луначарски и Тухачевски; на втория ред са следващите по ранг, но двама от тях, Маленков и Киров, са се привели напред, за да бъдат главите им редом с тези на хората от първия ред. Показателен е редакционният текст под снимката: „Утре те ще се разделят на палачи и жертви“, след което съм добавил на ръка: „И палачите постепенно ще се присъединяват към жертвите“. И още един епизод, пак в същата насока. Според Г. Мирски, войната на Сталин срещу собствените му партия, армия и народ започва с убийството на Киров на 1 декември 1934 г. Именно през тази година се провежда Седемнадесетият конгрес на Общоруската комунистическа партия (болшевики), на който Сталин заявява, между другото: „…това е първият конгрес, на който вече няма кого да бием. Цялата опозиция е разгромена!“. Делегатите дълго го аплодират и се смеят. Тези весели делегати са били 1966, а в течение на следващите три години 1108 от тях ще бъдат унищожени (8).

След самоубийството на Надежда Алилуева, в качеството си на най-близки лични приятели на Сталин (двамата са били между малцината, които са на „ти“ с него), Серго Орджоникидзе и Сергей Миронович Киров прекарват нощта с него, за да му бъдат духовна опора в този тежък момент. Но през 1937 г. е арестуван и разстрелян по-големият брат на Орджоникидзе – Папулия, а в навечерието на важен пленум на ЦК, домът на самия Серго бил брутално обискиран. Когато той протестирал пред Сталин, той му отговорил цинично: „Нали разбираш, нищо не мога да направя. Това са такива органи, които дори и мене могат да обискират“. След няколко бурни разговора със Сталин, включващи дори размяна на обиди и ругатни на руски и на грузински, Орджоникидзе разбрал, че вече е набелязан като поредната жертва, прибрал се в къщи и се застрелял в сърцето. След малко около него се събрало цялото Побитбюро, пристигнал, разбира се, и Сталин. Като помълчал малко, той казал тъжно: „Какво нещо е човешкото сърце. Преди малко бяхме заедно, нищо му нямаше, а ето – вижте сега…“. На другия ден „Правда“ съобщава, че другарят Орджоникидзе е починал внезапно от сърдечна парализа по време на следобедния си сън (8). Съдебномедицинското заключение е подписано от тогавашния нарком (министър) на здравеопазването Камински и от няколко кремълски лекари. В близките няколко седмици всички, подписали заключението, са разстреляни. А след убийството на Киров и поголовното унищожаване на всички, които са знаели или биха могли да знаят нещичко около него, то става повод най-напред за жестока разправа с всички „съратници“, в чието абсолютно послушание Сталин не е бил напълно сигурен, а след това цялата страна е потопена в невиждана вълна от нови кървави репресии. Ако обобщим горното (което е микроскопична частица от цялата истина), неизбежно ще заключим, че ако според проучванията и според класацията на „Билд“ Сталин не заема първото място сред масовите убийци на ХХ в., то в една класация на мерзавците на своя век той няма и не би могъл да има каквато и да било конкуренция.

И, тъй като в сериала Сталин е показан на погребението на Киров не просто опечален, а дълбоко сломен и потресен, много руски граждани (които, между другото, са виждали какво ли не и отдавна би трябвало да са „обръгнали“) написаха в гневните си отзиви в мрежата, че дори и при кинотворците наглостта и безсрамието би трябвало да имат някакви граници.

Около средата на 20-те години в СССР започва да се разширява практиката да се именуват селища на имената на съветски ръководители – отначало на покойни, а след това – и на живи и здрави. След като Петроград става Ленинград, Симбирск става Уляновск, а Екатеринбург – Свердловск. От живите дейци, увековечени с наименуване на селища, като че ли първият е Троцки – град Гатчина, близо до Петроград, става Троцк. В Украйна се появяват Сталинск и, отделно от това, Сталино. След като Екатеринград се превръща в Зиновиевск, като нещо напълно естествено се възприема и превръщането на Царицин в Сталинград. На 20 юни 1925 г. един меншевик пише в „Социалистически вестник“: „Според някои признаци, Сталин става героят на деня. Неговият портрет е на кориците на илюстрованите списания, бюстът му е на витрините на библиотеките, неговите речи се публикуват в извънредни издания на другия ден след тяхното произнасяне“. Разбира се, Сталин никога не е чел нищо от античната история на Рим, за да знае, че във всеки триумвират накрая един от участниците взема връх над другите двама, но изключителната му наблюдателност, хитрост и безскрупулност му помагат да действа именно в тази насока. При това, докато неговите действия са изключително планомерни и целенасочени, в опозицията срещу него няма никаква координация. „Триумвиратът“, включващ Сталин, Зиновиев и Каменев, е насочен срещу Троцки, но докато в него Сталин все по-отчетливо взема връх, за самия Троцки главният противник си остава Зиновиев, а в много по-малка степен – Каменев. Що се отнася до Сталин, Троцки не само го е подценявал, но се е отнасял към него с почти открито презрение. Друга характерна черта на съветския диктатор е неговата особена гъвкавост, умението да отстъпи мъничко, когато се налага, за да удари безпощадно, когато е възможно. Така е например по отношение на колективизацията, която дори Ленин вижда като доброволно обединяване на селяните в производствени кооперации, за което той се погрижва да уточни, че ще изисква за осъществяването си десетки години. Колективизацията в Съветска Русия се провежда, както и всички решения на сталинските управници, под жесток натиск и, съответно, поражда жестока съпротива. На 2 март 1930 г. „Правда“ публикува статията на Вожда „Главозамайване от успехите“. Самото заглавие е доволно лицемерно, а още повече това се отнася до съдържанието, в което Сталин „упреква“ изпълнителите на собствените му директиви, че са се престарали: „…нарушен беше Лениновият принцип за доброволно присъединяване към колхозите“. След тази статия властта намалява малко натиска върху селяните, но въпреки това през периода 1929 – 1932 има повече от 5 милиона депортирани „кулаци“ и „подкулачники“(9). А броят на избитите засега е неизвестен.

За болшевишко-фашистката дружба. Погромът върху армията

Истините за последната световна война, причинила смъртта на милиони хора и осакатила съдбите на няколко пъти по толкова, не могат да бъдат видени нито във филмите, които условно причисляваме към старата, нито в сериалите от новата съветска кинопропаганда. В тази война Съветският съюз дава 27 милиона жертви, от които 11.6 (доста по-малко от половината!) на бойното поле. В развалини са 1710 градове, изгорени са над 70 000 села (10). Затова ще припомним някои от тези истини, за да дадем повод за размисъл по въпроса колко пъти броят на съветските жертви на тази война би могъл да бъде по-малък при друга политическа система в тази страна и при друг Върховен Главнокомандващ.

Абсолютно никъде в безкрайната сталиниада няма и намек за съветско-германските връзки, както далеч преди войната, така и в нейното навечерие. Още през 20-те години болшевиците, верни на Лениновата мечта за стратегическа близост с Германия, ѝ предлагат съоръжения за производство и изпитания на оръжия и за военна подготовка – дълбоко в съветската територия, за да избегне Германия досадните ограничения, наложени ѝ от страните-победителки в Първата световна война. През април 1922 г. „Юнкерс“, във флагрантно нарушение на Версайлския договор, започва да строи самолети близо до Москва, а оръжейният гигант „Круп“ строи индустриални съоръжения в околностите на Ростов на Дон. Малко по-късно секретни инсталации за производство на химическо оръжие под кодовото име „Томко“ заработват в района на Самара. Не е пренебрегната и квалификацията на личния състав – през 1925 г. близо до Липецк е създадена авиационна школа, през която минават първите пилоти на Луфтвафе, а школа за немски танкисти функционира в Казан. Що се отнася до материалното осигуряване, само през 1940 г. (последната довоенна!), Германия получава от Сталин един милион тона зърно, 900 хиляди тона петрол, 100 хиляди тона памук, 500 хиляди тона фосфати и много други стоки, транспортирани през окупираната от двете дружески страни Полша. Не случайно една от последните статии, написани от Троцки, преди да бъде убит, е озаглавена „Сталин – интендантът на Хитлер“. Две десетилетия по-късно, един от късните химнописци на Сталин ще напише с гордост, че нищо не можело да размекне Сталин да прави подаръци – той не подарявал нито нефтени находища и стратегически уран на приятелите-американци, нито съветски острови на китайците и японците. Но за подаръците, направени на приятелите-фашисти скромно се премълчава.

Много важни жалони в тази дружба, и икономическа, и военна, са позорният пакт „Молотов-Рибентроп“, свързаният с него Секретен протокол и разбойническата подялба на Полша между двете приятелски страни. В английската преса се появява карикатура, която в близките няколко дни обикаля вестниците по целия свят. Тя изобразява Хитлер и Сталин като новобрачни, които се чудят колко ли ще продължи меденият им месец (Сн. 1). Не е нужно човек да е специалист във военните дела, за да стигне до извода, че реорганизацията, която се провежда в навечерието на войната по цялата западна граница на СССР, всъщност е единствено и само дезорганизация. Никой никъде не е предложил поне един мотив, що-годе приемлив от гледна точка на здравия разум, стотиците възлови отбранителни комплекси по западната граница (т.н. „УР-ове“- укрепени райони) да бъдат преместени десетки километри на изток; очевидният идиотизъм на това разпореждане довежда до това, че към първия ден от германското нападение тези съоръжения са били почти изцяло вън от строя – старите, по границата, са били разкомплектовани, а новите, далеч навътре в съветската територия, или са били в строеж, или са били необорудвани. Така например, през юни 1941 г., от проектираните в Западна Белорусия 1174 такива съоръжения, са били построени 505, а оборудвани и въоръжени – 193. Както си спомнят по-честните военни специалисти, „…имаше механизирани корпуси, но слабо подготвени и недокомплектовани, имаше танкове, но без гориво, имаше боеприпаси, но не бронебойни, и то в складовете, а не в бойните танкови части“ (11). Началник-щаба на 22 танкова дивизия полк. Кислицин свидетелства, че „…две седмици преди войната от щаба но 4-та армия бяха получени съвършено секретни инструкции и разпореждания за изземване от танковете на боекомплектите им и съхранението им в складовете „НЗ“ (Неприкосновени Запаси). Само през първия ден на войната, на 22 юни, са били унищожени 1200 съветски самолети, повечето от които на самите летища (10).

Началото на войната заварва Червената армия в крайно неблагоприятно състояние и по отношение на квалификацията на командния си състав. В началото на 1941 г. този състав (за армията и флота) наброява около 580 хиляди души. От тях само 7.1 % имат висше военно образование (9, 10), 55.9 % – средно, 24.6 % ускорено (т.е., претупано „по стахановски“ надве-натри) и 12.4 % нямат никакво военно образование. Що се отнася до „редовия“ състав, достатъчно е да се отбележи, че в навечерието на войната Западният военен окръг е бил „подсилен“ с големи контингенти бойци от средноазиатските републики, някои от които не владеели добре руския език, а повечето изобщо не говорели руски (11). Ясно е какво е следвало да се очаква по отношение на комуникациите и координацията.

Сн. 1. „Чудя се колко дълго ще продължи меденият месец?“.

Чрез стотици филми и книги (за учебниците изобщо да не говорим!) в главите на читателите/зрителите упорито се набива клишето, че Германия ВЕРОЛОМНО нападнала Съветския съюз. Всъщност това нападение е било вероломно единствено и само за великия съветски стратег. Дълбоко убеден, че Германия не е в състояние да воюва на два фронта, той упорито твърди, че тя няма да нападне СССР, преди да разчисти сметките си с Англия. Въпреки многобройните предупреждения, получавани и по разузнавателен, и по дипломатически път, че нападението на Германия е предстоящо (в някои донесения се посочва дори и датата му) и въпреки очевидното съсредоточаване по съветската граница на огромни германски сили, Сталин, „за да не дразним германците“, отказва да разпореди не само обща мобилизация, но дори и привеждане в бойна готовност на частите в пограничните райони. Информацията за подготвяното от Германия нападение Сталин счита за опити на Англия и Франция да всеят недоверие между двете толкова приятелски страни. На граничните части е строго разпоредено да не отговарят на почти ежедневните предизвикателства от германска страна, а на 14 юни, точно седмица преди началото на войната, в специално заявление на ТАСС, версията за подготвяно от Германия нападение е официално обявена за провокационна…

Никакви полезни изводи и промени не са направени въз основа на така злополучната „финска“ кампания. На 31 октомври 1939 г. съветското правителство предявява териториални претенции към Финландия, включително и за ликвидиране на отбранителната линия Манерхайм (10). Както се казва в сталиниадата „Страна советов. Забытые вожди“, станало ясно, че „исканията на съветската страна не могат да бъдат постигнати по мирен път“. Зрителите веднага разбират, че в такъв случай е напълно естествено и морално-оправдано да се потърси някакъв друг път, алтернативен на мирния. На 29 ноември, възползвайки се от пограничен инцидент, СССР „разтрогва“ договора си с Финландия и започва военни действия срещу нея. Кой говореше за ВЕРОЛОМНО нападение? Ето ви много по-подходящ пример от този с германското нападение срещу СССР. Въпреки многократното си превъзходство в жива сила и техника, СССР не успява да постигне очакваната бърза победа, а – в резултат на упоритата съпротива на фините – търпи огромни загуби. Чак в края на февруари 1940 г. съветските войски прекъсват отбранителната линия Манерхайм, завземат Виборг и получават исканите фински територии, плюс (за 30 години) базата Ханко. Загубите на Съветската армия в тази война възлизат на 127 хиляди убити и 270 хиляди ранени и измръзнали, за финската армия тези числа са съответно 48 хиляди и 43 хиляди човека. В добавка, поради очевидната си роля на агресор в тази война, СССР е изключен от Лигата на нациите (Обществото на народите), по-късно ООН (10).

Преди да пристъпим към морално-психологическия климат в Червената армия, с който тя влиза във войната, нужно е да засегнем една друга тема, защото именно тя е определяща за въпросния психоклимат. Това е една от големите (и най-важните!) истини за последната световна война, която в голяма степен определя и трагизма на първите ѝ месеци и години, и колосалните жертви, с които съветските народи изкупуват грешките и престъпленията на своите вождове. За нея класическата съветска пропаганда упорито мълчи, а новата непрекъснато нарича черното бяло (и обратното), за да покаже, че такива неща не е имало изобщо, или пък те са се дължали на високата бдителност, насочена към пресичане на предателствата в самия им корен. Става въпрос за един нечуван в световната история удар, нанесен от ръководителя на една държава върху собствената ѝ армия. През 1937/38 г., три години преди началото на войната, са репресирани 43 хиляди армейски командири. Тази неописуема кървава чистка засяга, разбира се, и средния, и младшия команден състав, но най-свирепа е тя по върховете. През тези две години загиват 579 от 733 души от висшия команден състав на съветските въоръжени сили (от комбриг до маршал). През предвоенното десетилетие са разстреляни пет последователни началници на Разузнавателното управление на Червената армия (РККА): Семьон Урицки, Яков Берзин, Александър Орлов, Семьон Гендин и Иван Проскуров. От деветте командири на армии пет са разстреляни – командармите Белов, Якир, Уборевич, Фридко и Фриновски. От първите пет маршали на Съветския съюз, произведени с учредяването на това звание през септември 1935 г., (които по този случай са си направили обща снимка за спомен – Сн. 2), са ликвидирани трима: Михаил Тухачевски и Александър Егоров са разстреляни (вторият от тях – в Деня на Съветската армия, на 23 февруари 1939!), а третият, Василий Блюхер, умира от зверските изтезания по време на „дознанието“ срещу него. Така от петимата на снимката остават само двама, които са много далеч под равнището на убитите трима.

Сн. 2. Първите петима маршали на Съветския съюз: Будьони и Блюхер (прави), Тухачевски, Ворошилов и Егоров (седнали).

Първият от преживелите погрома е Семьон Михайлович Будьони (1883-1973). През Първата световна война, като старши подофицер от кавалерията, той наистина показва завидна храброст и получава и четирите степени на Георгиевския кръст. През 1919 г. участва в сформирането на Първи конен корпус, който по нареждане на Сталин е обявен за Първа конна армия начело с Будьони. Участва в завоюването на Крим, макар че има сведения, че се е придвижвал на едно денонощие след армията на Миронов. Участва и във войната срещу Полша, но претърпява тежко поражение под Варшава. През 1926 г. Сталин го изпраща да потушава въстанието на басмачите (партизани в Узбекистан, Татарстан и други средноазиатски републики, воюващи срещу съветската власт за онова национално самоопределение, което щедро им е гарантирано от съветската Конституция). Но в легендарната Първа конна царяли пълен хаос и безредие; жестокостите и безчинствата на тази армия са описани от Исаак Бабел в сборника с разкази „Конармия“ (авторът е своевременно разстрелян през 1940 г.). Повече от 400 бойци от тази армия били разстреляни за извършени от тях престъпления, а Троцки я описва с думите: „Това е истинска банда, а Будьони е неин атаман-предводител!“. В началото на Отечествената война Будьони командва Севернокавказкото направление. Един от най-големите си военни „подвизи“, който Сталин не би простил никому другиму, той извършва през август 1941 г., когато, изплашен от светкавичното настъпление на немците, заповядва да бъде взривен „Днепрогес“. В резултат страхотна водна лавина залива цялото поречие на Днепър, причинявайки огромни човешки и материални щети на двете воюващи страни. Отзовават го в Москва, но като един от любимците на Сталин, го правят заместник по кавалерията на наркома на отбраната (Ворошилов!). Дори се опитват да сформират т.н. „конно-механизирани части“. Не е трудно да си представим на какви успехи тези части са можели да разчитат в битките с Вермахта. Три пъти е Герой на Съветския съюз, но първото от тези звания и първата звезда като такъв получава точно 13 години след Победата. На 50-годишна възраст, в пристъп на закъсняло ученолюбие, Будьони взима разрешение от наркома Ворошилов да постъпи във военната академия. По този повод един военен юрист, твърде критично настроен към Сталинската военно-съдебна система, разказва за полковник, който бил осъден на „10 години лагери“ за АСП (Анти-Съветска Пропаганда, по знаменития чл. 58-ми). А антисъветската му пропаганда се състояла в това, че в офицерска компания разказал как във военната академия учил и завършил заедно с Будьони, но последният до края на обучението си така и не успял да проумее какво представляват десетичните дроби и как се борави с тях (12). След като сред военните Будьони отдавна е бил бутафорна фигура, през 1947 г. Сталин отново му осигурява подходящ пост – прави го зам.министър на селското стопанство, отговарящ за конезаводите и коневъдството. А през 1964 г., вече в преклонна възраст, Будьони възприема като тежка лична обида реабилитацията на Борис Думенко, на когото е бил помощник при създаването на Първи конен полк. По-късно Думенко, с решаващото свидетелстване на Будьони срещу него, е осъден и разстрелян (на 32-годишна възраст!), за това, че осъждал военната политика на Троцки и главно предоставянето на прекалено големи пълномощия и власт на политкомисарите спрямо истинските военни командири. И ето, че сега, много след края на кариерата си и в самия залез на живота си, три пъти героят на Съветския съюз губи последната си битка – тази срещу разстреляния преди половин век кавалерийски командир Думенко.

Така стигаме да последния от петимата маршали на снимката – Климент Ефремович Ворошилов (1881-1969). Според посветения на него епизод от киносериала „Страната на Съветите. Забравените вождове“, наложило му се рано да възмъжее: отначало пасял крави, след това работил в мина. Там механикът забелязал старанието му и му възложил смазването на минните машини. При стачката в локомотивния завод в Луганск бил член на преговорната група с Дирекцията на завода. През 1906 г. вече е делегат на местната организация на социалдемократите за конгреса в Стокхолм. С участието си в Гражданската война навлиза във военното поприще. Както казва „документалният“ разказ в този филм, „признавал интелектуалното превъзходство на Сталин и, когато се сблъсквал с проблеми, винаги се обръщал към него за помощ… Но като нарком на отбраната бил некомпетентен. Често възниквали конфликти с помощника му Тухачевски“. Първият му сериозен изпит като нарком става Финландската война. Как Ворошилов е издържал този изпит може да се види дори и само от няколкото реда по-горе за тази война. На 28 март 1940 г. бил подложен на разгромяваща критика, а от май същата година на поста нарком на отбраната го заменили с Тимошенко. „Но, (както казва същият диктор), кариерата на Ворошилов не пострадала от това“ (а, има си хас!). След началото на войната оглавява Северозападния фронт, а след това – отбраната на Ленинград. Понеже и на тези изпити се представя както на първия, Ставката го отзовава в Москва. Но, като довереник на Сталин, за провали, за които другите плащат с главите си, Ворошилов просто получава синекурни длъжности, на които по-малко да вреди. Всъщност типичен сталински „мишок“ – Маршал на Съветския съюз, който не намира кураж да спаси от репресиите най-близкия си сътрудник, поради което в най-забележителната документална епопея за сталинските времена (1) за него се казва, че съвестта му е умряла много преди да умре самият той. А след кончината на съвестта му, нищо не може да спре Ворошилов в ентусиазираното му желание да се равнява по Сталин в провеждането на репресиите. Например, когато Якир, в навечерието на разстрела си, се обръща към него с писмо, в което го моли, в името на многогодишната и честна своя служба в Червената армия, да се погрижи за семейството му, което в нищо не се е провинило, Ворошилов със замах написва върху писмото своята „резолюция“: „Изобщо се съмнявам в честността на един безчестен човек. К.Ворошилов, 10 юни 1937“. А резолюциите му върху стотици други молби, лично отправени до него, са още по-лаконични, напр.: „Тбилиси. За Куйбишев. Апсе. На номер 344. Да се осъди и разстреля. К.Ворошилов“(22).

По-невзрачните „съратници“ на Сталин имали навик да се допитват до него и да искат неговата санкция дори по много незначителни поводи – по този начин демонстрирали колко са му предани. В една своя записка до Сталин, Ворошилов му съобщава, че на 15 юни 1939 г. червеноармеецът Чириков е извършил покушение срещу запасния командир Пяткин. Всъщност се е касаело за сбиване между двама пияни мъже, но вместо да им наложи дисциплинарни наказания или, в най-лошия случай, да предаде случая на съда, Ворошилов зорко вижда в това сбиване покушение на редови червеноармеец срещу червеноармейски командир и бърза да уведоми за това Сталин. Резолюцията на „вожда“ е безмилостна: „В двудневен срок да се съди, да се осъди на разстрел и да се приведе присъдата в изпълнение, като това се оповести пред полка. Й. Сталин“. Така угодническото престараване на един мишок и жестокостта на един палач отнемат поредния човешки живот.

Сталин, който още от Финландската война е наясно с пълната военна некадърност на Ворошилов и се отнася към него със смесица от ирония и презрение, в същото време не иска да се лиши от неговата популярност сред масите като „легендарен пълководец“. Затова го прави „командващ“ партизанското движение в окупираните от немците територии, за което движение е много добре известно доколко се съобразява с командването от Москва. Климент Ефремович отговаря също и за резервните формации в тила, нещо като Фолкщурм-а в Германия към края на войната. Оглавява Трофейния комитет, същия, който ще организира безкрайните влакови композиции с плячка, пътуващи от Германия към Съветския съюз. Председател е на Комисията за новия съветски химн; според дикторския текст на сериала: „…става негласен куратор на изкуствата, а знаейки за любовта му към спорта, Сталин му възлага и този сектор“. Наистина – много постове, много отговорности!

Личното приятелство на Ворошилов със Сталин датира още от първата им среща, след която първият от тях пише: „Той имаше удивително лъчисти очи – концентрат от енергия и веселост“. Струва си да сравним тези енергични и весели очи с впечатленията на други хора, които са ги виждали отблизо: „Много мъка ще донесе този човек с тигровите очи“ (Н.Н.Крестински); „Ходи, усмихва се, а очите му – като на тигър“ (М. Шолохов). Но най-дълбоко е проникнал в личностното излъчване на Сталин световноизвестният руски певец Фьодор Шаляпин, който, преди да емигрира във Франция, няколко пъти се е срещал с него: „Така леко, както е лека безшумната му кавказка походка в меки ботуши, той ще взриви храма на Христа Спасителя (май че забележителен ясновидец е бил великият бас – б.а.), пощата или телеграфа. Ще взриви каквото му попадне. Това личи в жестовете, движенията, израза на очите му, интонацията на неговата реч. Той не е станал злодей, той такъв се е родил!“(8).

Както гласи дикторският текст във филма за Ворошилов в киноепопеята „Страната на Съветите. Забравените вождове“, конкретният „вожд“ „при всички сблъсъци е успявал да излезе сух от водата“. Според същия текст, той винаги си спомнял за Сталин с топлота и уважение: „У великите хора и грешките са големи!“. В замяна на тази му вярност, на Ворошилов не само са били прощавани всички военни провали, но той винаги е получавал от Вожда и специални знаци на внимание. Във връзка с мита, че бил точен стрелец, учредяват отличието „Ворошиловски стрелец“ – всеки гражданин, който покриел определен норматив от точки при стрелбата, можел да носи специална значка с този надпис (в творчеството си Михаил Булгаков осмива със забележителен сарказъм това високо отличие). Освен това, най-големият и тежко въоръжен съветски танк, произведен през войната, носи неговите инициали – „КВ“. И, най-важното, на парадите и манифестациите Ворошилов неизменно има запазено място до Сталин. Придворният художник Алексей Герасимов пише: „Като гледах Сталин и Ворошилов, ми дойде на ума да нарисувам картина – Ворошилов да олицетворява армията, а Сталин – цялото човечество“ (?!). Гениално намерение, както е гениална и картината, която лакеят на съветските величия е нарисувал и която и днес може да се види в Третяковската галерия – „Сталин и Ворошилов в Кремъл“. Нищо че в бившия Съветски съюз тази картина е много по-известна като „Два вождя после дождя“.

Залезът на Ворошилов е малко тъжен, както на всички хора, свикнали да са винаги във властта. През 1960 г. Върховният съвет му връчва за подпис молба за излизане в пенсия (понеже не се е сещал да си я напише сам), същата година го изваждат от Политбюро, а на XXII конгрес на КПСС не го включват в предложението за членове на ЦК. След свалянето на Хрушчов, Брежнев го върнал формално в ЦК, но мишокът Ворошилов често сам се поставял в унизително положение – звънял на някого „по високите етажи“ и мълвял през сълзи: „Моля Ви да разберете, дали мога да дойда на заседанието на Политбюро“.

Ако на последните двама съветски пълководци отделих много повече време и място, отколкото те заслужават, това е само за да не забравяме що за хора, некадърни като офицери и незначителни като личности, са стояли начело на съветските въоръжени сили след проведената от Сталин масова чистка в навечерието на войната. А освен това и на двамата е посветен по един епизод от сагата, за която ще стане реч по-долу – кулминацията на новата съветска кинопропаганда „Страната на Съветите. Забравените вождове“.

А може би не е имало репресии върху командния състав на армията, или пък, ако е имало, те са били незначителни по размер и крайно необходими за запазването на съветската държава? Откак новата съветска пропаганда удесетвори опитите си за реабилитиране на Сталиновия режим, положителните отговори на горния абсурден въпрос зачестяват, много повече от допустимото. Един такъв опит е особено интригуващ, той грабна вниманието ми със самото си заглавие, в което думата „репресии“ е поставена в кавички – „Истината за „репресиите“ на Сталин“ (13). Не мога да не приведа цитат от тази забележителна творба: „Може да се направи следният извод: броят на офицерите, арестувани през 1937/38 г.(без ВВС и флота) е 8122 човека, 3% от общата численост на командния състав…От тях осъдени на разстрел са 70, разстреляни са 17 – главно висши офицери. Например ДВАМА (к.м.-Г.К.) от петте маршали (Тухачевски за организиране на троцкистски военен заговор, Егоров за участие в шпионаж, подготовка на терористични актове и участие в конспиративна организация), още един маршал – Блюхер – е арестуван за участие във военно-фашистки заговор, довел да необосновани загуби и умишлен провал на операциите при езерото Хасан, НО ТОЙ УМИРА В ЗАТВОРА (к.м.-Г.К.). За аналогични и особено опасни престъпления са били разстреляни 5 от 9-те командири на армии И ДРУГИ ПРЕДСТАВИТЕЛИ НА ПЕТАТА КОЛОНА (к.м.-Г.К.).“ Наистина, както се казва, гледаш и не вярваш на очите си! Единственото обяснение: живяло е някога едно момиченце (ще се изразя политически-коректно) с много специфични интелектуални и образователни потребности, но очевидно не е попаднало в нужното специално училище, а в обикновено. Под благотворното въздействие на семейната среда, на пионерската организация и на Комсомола, девойката постепенно се превръща в това, което наричаме „клинична комунистка“. След това тя става журналистка с публицистичен уклон. И така, през 2015 г. (!), се появява на бял свят произведението за истината за сталинските „репресии“. Просто ми е неудобно, че в един цитат от десетина реда съм подчертал три места чрез курсива им, но за свое оправдание ще кажа, че целият текст си заслужава да бъде с уедрен шрифт. Най-малкото прегрешение на авторката е, че според нея са убити двама от първите петима съветски маршали. Много впечатляващи са думите за маршал Блюхер „но той умира в затвора“; подтекстът е пределно ясен – за разлика от първите двама, той си умира човекът от естествена смърт. А ето и едно алтернативно мнение по въпроса: „Василий Константинович Блюхер е починал от жестоки изтезания; според заключението на съдебния експерт, смъртта е настъпила от запушване на белодробната артерия от тромб, образуван в тазовите вени, изтръгнато е едното око“ (по специалност не съм патолог, нито съдебен експерт, но не ми е трудно да си представя на какво е бил подложен този човек, за да настъпи тромбоза в тазовите вени, като се знае, че тазовите органи са най-добре защитените в човешкото тяло. За изтръгнатото око да не говорим – б.а.). Трупът е бил откаран в печално известната „Бутирка“, където е бил кремиран. И чак след 10 месеца, на 10 март 1939 г., съдебните инстанции осъждат на смърт отдавна убития маршал „за шпионаж в полза на Япония, участие в антисъветска организация на десните и във военен заговор“ (14). Та, казвате, таваришч Паликрушева, „…но той умира в затвора“? Нелепите обвинения срещу „осъдените“ въпросната другарка цитира с пълно одобрение. И завършва: „и други представители на петата колона“, т.е., изброените са представители именно на тази колона. А щом от нея са осъдени 70, а разстреляните – 17, какъв е проблемът? Проблем просто няма!

Едно предупреждение

Тук трябва да направя едно извънредно съществено предупреждение. Много често се поддаваме на една общочовешка слабост – колкото дадена жертва е унищожена по начин по-подъл и по-жесток, толкова повече допускаме непростимата грешка да превръщаме съчувствието си, напълно оправдано от човешка гледна точка, в опрощение, съвсем неоправдано от гражданска и политическа. Примерите са пред очите ни. Когато красавецът Тухачевски победоносно се завръща от потушаването на въстанието на „разкулачените“ тамбовски селяни, на гарата не се намира поне една нова Маруся Спиридонова[2], която да го простре на земята с изстрел в челото. В замяна на това, същото по-късно го прави, без да му мигне окото, недоученият червенокос грузински семинарист (1), същият, който му е възложил потушаването на Тамбовското въстание. Тези две развръзки са еднакви по резултата си, но – като човешка справедливост и Божие възмездие – първият от тях би бил много по-естествен. Като се имат предвид военните подвизи на Тухачевски в Полша и в бившата Тамбовска губерния, аз съм последният човек на света, който би изпитал състрадание към него за нерадостната му кончина. Но не мога да не отбележа, че докато при „реакционните“ управления на Царска Русия всичко, което би могло да се изтълкува като някаква дискриминация (а недай си, Боже, като преследване!) спрямо семействата на осъдени конспиратори (вкл. на осъдените цареубийци) се е считало за величайши позор, доста по-различно е положението в страната, за чието гражданство Маяковски толкова държеше да му завиждат. Веднага след разстрела на Тухачевски, дъщеря му е изключена от института, в който следва, и цялото му семейство е арестувано и затворено. Арестувани са двамата му братя, заедно със жените си, четирите му сестри, заедно с мъжете им, а всичките му племенници и племеннички са разпръснати по детски домове под измислени фамилии – Томашевичи, Ростови и т.н. По-късно жена му („ЖВН“- Жена на Враг на Народа) е разстреляна в един от лагерите в Казахстан, а майка му умира, просейки милостиня по астраханските улици. Още по-силно тази деформация на отношението ни към жертвите е изразена при Лейба Бронщайн (Лев Давидович Троцки, 1879-1940), вероятно защото той е известен по целия свят като съперник и противник на Сталин, написал е множество статии и една книга, разобличаващи престъпленията му, а може би и заради подлостта и жестокостта на неговото убийство. Но и той не е ангел небесен, дори напротив, бил е истински болшевик, жесток и циничен. Примери за неговата жестокост? Именно той е създателят и организаторът на печално-известните „заградителни отряди“, които да стрелят по собствените бойци, когато са принудени да отстъпят пред превъзхождащия противник. Именно той пръв лансира идеята жените и децата на офицерите, насилствено рекрутирани в Червената армия, да бъдат държани под охрана като „превантивни пленници“ (разбирай – заложници!), за да не дезертират при първа възможност мъжете и бащите им. А ако някой поиска пример за цинизъма на Троцки – ето го! По време на посещението му в Московския университет (по начало болшевиците са големи поклонници и покровители на висшето образование и науката), проф. Кузнецов се опитва да го предупреди, че населението на Москва буквално измира от глад. Побеснял от гняв, Троцки скача от мястото си и крещи на професора: „Това още не е глад! Когато Тит завладя Ерусалим, еврейските майки са ядели децата си. Ето, когато заставя вашите майки да ядат своите деца, тогава можете да дойдете при мене и да кажете: „Ние гладуваме!“ (15). Длъжни сме да питаме: ако Лейба Давидович беше останал в СССР до 1932/33 г. и беше посетил съветска Украйна по време на ужасите на Голодомора (16) и на канибализма сред обезумялото от глад население, дали щеше да е така любезен да признае на майките, изяждащи собствените си деца (17), правото да му кажат, че гладуват, както беше обещал в Московския университет?

За да приключим с това предупреждение срещу „амнистирането“ на политически и военни дейци поради факта, че са станали жертва на репресиите, нека да се върнем за минутка към първите петима маршали – не към двамата любимци на Вожда, а към другите трима, истинските маршали. Един малко известен факт най-добре илюстрира политическата и офицерската им доблест. Пръв от тях попада в безмилостната сталинска месомелачка Тухачевски. Интересно, дали някой ще познае кои са членовете на „съдебното спец-присъствие“, които го съдят? Ами че това са други двама маршали от приятелската снимка за спомен – Блюхер и Егоров, плюс корпусният командир Семьон Туровски, разстрелян малко по-късно, на 1 юли 1937 (1). Известно е, че в компартията на Бирма са съществували само две наказания – „изключване от партията“ и „окончателно изключване“, т.е., разстрел. Колкото и далечни да са в повечето отношения Бирма и СССР, комунистите от всички страни удивително си приличат. В нашия конкретен случай е очевидно, че първите трима от първите петима маршали на Съветския съюз са били „окончателно изключени“ и че те охотно са си помагали един другиму за получаването на това доста строго наказание.

Началото на войната. Изкупителните жертви

Преди да пристъпим към настроенията и психоклимата в Червената армия в началото на войната, неизбежно е да представим с няколко думи стила на работа на съветската военно-съдебна машина, защото именно този стил определя много други явления. Като мащаби и темпове на унищожаване на команден състав, този стил отстъпва на кланицата от 1936/38 година, но, съчетан с неудържимото през тези месеци настъпление на Вермахта на съветска територия, той придобива особен смисъл и значение. Един новозавършил съветски юрист бил разпределен на работа в армейските съдебни органи. Според неговите спомени, военният съдебен апарат грубо е нарушавал дори и принципите на известната със своята пристрастност съветска съдебна система: „Разстрелните присъди в бойна обстановка понякога се привеждаха в изпълнение във военната част пред строя. Присъдите на военните трибунали бяха окончателни и не подлежаха на обжалване. Не помня случай командващият съединението да не е потвърдил някоя присъда. Така осъденият биваше лишен от възможността да се обърне към Върховния съвет на СССР, комуто принадлежеше правото на помилване. Като се вгледах, аз се убедих, че реален връх на съветското „правосъдие“ бяха Особените отдели на НКВД. Наркоматът на вътрешните работи, начело с Берия, страшен и всемогъщ, представляваше държава в държавата; от него се бояха всички – и командването, и военната прокуратура, и военните трибунали“ (12). Многобройни източници, и съветски, и германски, разкриват една и съща картина – наред с проявения героизъм има много случаи на паника, бягство от позициите, предаване в плен и самоубийства (11). Има множество прояви на страхливост, паникьорство, дезертьорство и самонаранявания, с цел измъкване от предварително загубените сражения (18). Разказва се също за съдени за дезертьорство чеченци и ингуши, които на въпросите за причините за тяхното дезертиране давали смайващо наивни и вероятно престорено-глупави отговори: най-старият от тях, на въпроса за партийната му принадлежност, твърдял, че е комсомолец; друг избягал от фронта, защото…се затъжил за дома и за семейството си, а трети твърдял, че щом напуснал разположението на частта си, се загубил в гората и, както си вървял, неочаквано стигнал… до собствения си дом. „Обстановката и причините за отстъплението вълнуват бойците, но повечето от тях си правят съвършено неправилни изводи; а на зададените от тях въпроси политкомисарите не могат да отговорят, не само защото сами не могат да си обяснят много неща, но особено от страх да не бъдат обвинени в „разпространяване на вражески слухове“ (11).

Изключително потискаща картина на пълното объркване и дезорганизация в първите дни и седмици на войната е нарисувана пред следствените органи от командващия Западния Особен Военен окръг, армейския генерал Дмитрий Павлов (1897-1941), една от първите изкупителни жертви за грешните преценки и фаталните разпореждания на Вожда и Учителя. Неговият блестящ анализ показва, че към общото объркване и паника сред войските се е прибавял и страхът на бойния командир да не бъде обвинен в най-страшното престъпление – измяна. Че ген. Павлов говори всичко това далеч не за да се оправдава, се вижда от доблестното му заключително слово пред съда, който след малко ще го осъди – по изричното указание на Вожда – на разстрел: „В Западния Особен Военен окръг измяна и предателство нямаше. Сега ние седим на подсъдимата скамейка не защото сме извършили престъпления по време на военните действия, а защото недостатъчно се подготвихме за тази война в мирно време“.

Разгромът на Западния фронт действително е стъписващ. За първите 18 дни от войната (до края на юни) от 625 000 души личен състав този фронт губи 418 000, както и 3188 танка, 1830 оръдия и 521 000 единици стрелково оръжие. Срещу това Вермахтът губи 15 723 убити и ранени. Затова именно командването на Западния фронт бе обвинено от Сталин за първите неудачи на Червената армия. В проекта за Заповед на наркома на отбраната No 0250 от 28 юли 1941 г., с която се обявяват присъдите над генералите Павлов, Климовских, Григорев и Коробков, вождът със собствената си ръка вписва обвиненията „…за страхливост, самоволно изоставяне на стратегически пунктове без разрешение на висшето командване, разложение на управлението на войските, бездействие на властите…“ и добавя, също собственоръчно, „и с това са дали възможност на врага да пробие фронта“. А всъщност, както пише Бобильов, „… на 22 юни рухна не само Западният фронт, рухна цялата концепция за войната, разработена от Генералния щаб и одобрена на най-високо равнище. Несправедливо обвинените Павлов и най-близките му помощници бяха само първите, подведени под отговорност за всичко, в това число и за грешките на Сталин и на ръководителите на Наркомата на отбраната и Генералния щаб. Последните много скоро под различни предлози бяха освободени от заеманите длъжности, а самият Сталин, както винаги, не отговаряше пред никого. С кръвта на съветските хора трябваше да се разплащаме за направените преди войната грешки“ (19). Различни анализатори се питат защо именно върху ген. Павлов и неговите помощници пада мечът на отмъщението за загубите в началото на войната. Известно е, че на симулативните бойни действия, разигравани по карта няколко месеца преди това, групировката, ръководена от Павлов, губи срещу тази на Жуков. Ако това е породило съмнения в неговата компетентност, тогава се пита защо Сталин му дава още по-големи пълномощия, наравно с тези на Жуков и защо произвежда заедно двамата от генерал-полковници в армейски генерали? Освен това, поражения, не по-малки от тези на ген. Павлов, понасят и още много съветски генерали – тогава защо точно той става изкупителната жертва? Приема се, че въпросните генерали в момента са били в обкръжения, докато Павлов е бил „под ръка“. Недоумение буди и фактът, че след разгрома на Западния фронт, Павлов е бил извикан в Москва, където на 30 юни е водил разговори с Молотов и Жуков, след което заминава за своя фронт, макар и понижен в негов зам.-командващ, а командването се поема от наркома Тимошенко. И, по пътя към фронта, на 4 юли, Павлов е задържан, арестуван и по-късно даден под съд. Питат се неговите биографи – какво е станало през тези няколко дни от престоя му в Москва до арестуването му, че така трагично се е преобърнала съдбата му? Смята се, че през първите дни след нападението Сталин е останал сравнително дееспособен, а пълната прострация, в която го описват членовете на Политбюро и по време на която се е криел на вилата си в Кунцево, е настъпила по-късно, с падането на Минск, което го е разтърсило дълбоко защото, според израза на историка Алексей Кузнецов, „до Киев е било още далеч, а Вилнюс не звучи толкова трагично“ (20). „Дотогава Сталин можеше, с цената на своето търпение, хитрост и жестокост, да избягва най-лошите трудности. Днес, в края на този юни на 1941, когато германските танкиве летяха към Сталинград, Москва и Киев, когато германската авиация беше господарка на небето, когато Червената армия отстъпваше на всички фронтове пред един неприятел по-могъщ, по-добре командван, по-добре подготвен и по-добре организиран, изглеждаше, че Съдбата е изоставила Сталин и, за първи път, той се усъмнява в самия себе си. Ето защо той изчезва като мечка, улучена от ловеца. Ранен, но не убит, Сталин не може да се прави, че не осъзнава размаха на катастрофата и своята отговорност за събитията…Кой ще го спаси този път? Той знае, че в тази ситуация нито хитрината, нито търпението, нито дори жестокостта струват нещо. Всичко зависи от капацитета на неговия неприятел, както и от смелостта на руския народ и на останалите съветски народи“ (9).

Изглежда, че след излизането от този ступор, продължил около седмица, Сталин е започнал „да въвежда порядък“ по фронтовете по присъщия си начин. Хипотезата е, че пътуването на Павлов към фронта е съвпаднало именно с този момент и това е определило съдбата му. А тя се споделя, освен от тримата му най-близки сътрудници, още и от генералите Клич, Таюрски и Оборин (21).

Един небезинтересен детайл е, че Сталин, който собственоръчно вписва обвиненията срещу Павлов в проекта за своята заповед, когато му представят присъдата за окончателно одобрение, казва на Поскрьобишев[3]: „Присъдата потвърждавам, а всичките глупости за заговорническа дейност Улрих[4] да ги махне“ (22).

Сакън, да не си помисли някой, че съвестта му е заговорила! Просто си е дал сметка пресметливият палач, че сред всеобщата паника няма да е целесъобразно хората да решат, че цели фронтове се командват от заговорници и изменници. На 22 юли 1941 г., точно месец след началото на войната, ген. Павлов е разстрелян в Москва и е погребан на полигона на НКВД в Бутово. Между другото, на този полигон са убити над 20 000 души, с което той се нарежда сред най-масовите лобни места в СССР. Публикувана е снимка, на която Владимир Путин (с огромен букет от рози) и Патриархът на цяла Русия са на поклонение пред скромния паметен кръст на полигона „Бутово“. Интересно е обаче дали те двамата, или поне единият от тях, би осъдил публично и еднозначно кървавата Сталинска диктатура.

Под изтезанията Павлов е подписал признания, че е участвал в заговор и че умишлено е отворил фронта пред неприятеля. Пред съда, виждайки, че няма какво друго до губи, освен живота си, той се отрича от тези „признания“. Друго подобно негово „признание“, също изтръгнато с инквизиции, е, че през януари 1940 г., на финския фронт, пиейки с Мерецков, му казал: „Даже и ако дойде Хитлер, от това по-зле няма да ни стане“. Някои от изследователите смятат, че това е самооклеветяване под изтезанията, но други са склонни да мислят, че след 1937 г. никак не би следвало да се учудваме на такива мисли и настроения сред част от съветските генерали. И въпреки, че обвиненията в измяна са отстранени като мотиви за присъдата, съпругата, тъщата, родителите и синът на генерала са заточени в Красноярския край именно като семейство на изменник на Родината и само синът му се връща жив оттам (20). През 1957 г. присъдите срещу командирите от Западния фронт са отменени поради отсъствие на състав на престъпление, а през 1965 г. са възстановени всички техни звания и награди, които при Дмитрий Павлов са 2 ордена „Червена звезда“, 3 ордена „Ленин“ и званието и звездата на Герой на Съветския съюз. Разбира се, нито за унищожените по фалшиви обвинения командири, нито за страданията на семействата им, няма да срещнем нито дума нито в ранната, нито в новата кино-пропаганда на сталиновата епоха. За да добавим един малък щрих към тъжната съдба на тези семейства, привеждаме фрагмент от един добросъвестен справочник за избитите офицери. Между основните трудности, които са срещнали, неговите автори посочват липсата на фотографии на много от унищожените съветски офицери: „Последното обстоятелство в голяма степен се обяснява с това, че при ареста на този или онзи командир от Червената армия и при обиските в жилището, вилата и служебния му кабинет, задължително са се изземвали всички снимки, включително и семейните. В хода на следствието тези снимки често са били използвани като средство за шантаж и морален натиск върху арестувания. След осъждането му снимките бивали унищожавани. В резултат, в периода на реабилитацията през 50-те години на ХХ в., повечето от съпругите и децата на разстреляните командири от РККА не са могли да представят във военната прокуратура техни фотографии“ (23).

Към кого е можел да апелира Сталин, намиращ се на самия връх на държавната пирамида, отстранил всички възможни конкуренти? На кого е можел да се опре и кого е можел да обвини в измяна? Очевидно – не военните, не командния състав, върху който е провел масова, безпощадна чистка буквално преди самата война. Затова: „…трябваше непрекъснато да се намират и да се арестуват врагове, да се разобличават шпиони, терористи, антисъветчици и да се предават делата им в трибуналите. А да се намират истински престъпници е сложно, особено при кокошите мозъци на Бериевските Шерлок-Холмсовци. Ето защо делата за държавни престъпления се налагаше да се фабрикуват, да се оформят и да се фалшифицират“ (12). Една от най-силните картини на събитията от началото на 40-те години, която никак не се връзва с тържествените фанфари от филмовите сериали от новата съветска кинопропаганда, е нарисувана така: „Нашият войник на собствената си кожа усети, че той не е атом от велика армия, имаща осмислена стратегия и тактика, а пушечно месо в ръцете на бездарни и объркани военачалници…Всяко ново поражение подклаждаше тези панически настроения, с които не можеха да се справят нито особистите, нито политорганите, нито заградителните отряди. Ето в какво, според нас, са главните причини за това, че за 5 месеца война загубихме толкова сражения и отстъпихме до Москва. А обратният път да границата ни отне три години“ (11). Към причините за катастрофалния ход на събитията през първите години от войната следва да се отнесе и „…огромният брой недоволни от политическата власт в СССР, защото за войнишките маси, изхождащи предимно от селячеството, един неизличим спомен е била жестокостта на насилствената колективизация и разкулачването. Много съветски офицери, вкл. и хора от генералитета, са споделяли такива настроения (Понеделин, Артеменко, Егоров, Зибин, Крупенников, Белешов, Самохин, Лезутин, Лукин и др.). Те също са могли да хранят плаха надежда за избавяне от болшевишката власт с немска помощ“ (11).

Дотук говорихме повече за обстановката и настроенията в СССР и в Червената армия в навечерието и по време на войната и сравнително малко за кинопропагандата от онова време. Но тези две неща са неразривно свързани и всяко от тях до голяма степен прави възможно разбирането на другото. И ако филмите от тази „класическа“ ера на съветската кинопропаганда будят у нас някаква смесица от учудване и възмущение, то какво да кажем за новата, съвременната съветска кинопропаганда? Защото за старата поредица от просъветски и просталински филми има поне няколко оправдания (или, най-малкото, обяснения), които ни карат да проявяваме разбиране и дори съчувствие към техните създатели. През войната и през десетилетието след нея огромната част от истината за режима и за преживяната и изстрадана война е била старателно укривана от съветските граждани, а когато насилията и престъпленията са ставали пред собствените им очи, гражданите са ги възприемали не като правилото, а като изключението от него. Дори вътре в самия Гулаг, средностатистическият „зек“ е бил убеден, че това, което става с него, е някаква грешка, някакво нелепо недоразумение, а останалите (О-о-о-о-о, останалите!) – не може толкова народ да бъде безпричинно затворен, измъчван и морен от студ, глад, непосилен труд и разстрелван, все с нещо всеки от тях е виновен пред Родината, но старателно го крие от другите. Можем да бъдем напълно сигурни, че, подобно на художниците, писателите и т.н., и кинотворците, които са осъществявали описаните дотук манипулации върху публиката, са били (като изключим ламтежа за пари, популярност, титли и звания) по свой начин идейно добросъвестни, тъй като самите те са били в мрежите на същата манипулация, осъществена върху тях от по-високопоставени манипулатори.

Левите западни интелектуалци

Една от най-забележителните пропагандни манипулации в тази насока се изразява в следното. Както повечето необразовани хора, за своята пропаганда Сталин много разчита на авторитетите, на хората, които вече са си създали име и престиж в обществото. В собствената му страна извънредно подходящ в това отношение се оказва Максим Горки, който изпълнява тази си роля с изключителна прилежност и старание. Ако ли пък това са т.н. „леви западни интелектуалци“ (онези, които Ленин доста удачно наричаше „полезни идиоти“), толкова по-добре, защото те могат да създадат позитивен образ и на Сталин, и на неговото управление, в западните страни, където ОГПУ и НКВД не могат да се използват така широко, както в СССР. Затова Сталин полага големи усилия да привлече горепосочения контингент на своя страна. В тази насока много интересни факти и анализи могат да се намерят в книгата на руския философ Михаил Риклин (24), отлично представена пред българските читатели от Гяуров (25). Риклин, например, предупреждава, че комунистическият експеримент не бива да бъде преждевременно отписван, въпреки че Ленин е на път да бъде забравен дори в родината си. Той подробно анализира една анкета, проведена през 2006 г., сред ученици от началните училища. На въпроса „Кой беше Ленин?“, има наистина смайващи отговори: „математик“, „художник“, „композитор“, „паметник“, „космонавт“ и „мумия“. А един четвъртокласник пише: „Той беше лош президент на Русия. Взе парите на богатите и ги даде на бедните и накрая всички станаха бедни“. И човек наистина се пита: щом като едно дете е в състояние да синтезира само в две изречения почти цялата истина за комунизма, как е възможно големите умове да не са проумели това? Тук се крие коварството на тоталитарната идеология: вярата може да замъгли и най-силния разум (24, 25). Именно с разум, замъглен от вярата в Сталин и в комунизма, в СССР са ходили на „революционен хаджилък“ Никос Казандзакис, Луи Арагон, Валтер Бенямин, Херберт Уелс, Андре Жид, Джордж Бърнард Шоу, Бертолд Брехт, Жан-Пол Сартр. Повечето от тези творци оправдават очакванията на Сталин, но пък с това се самоизключват от редиците на истинските интелектуалци. Например Бертолд Брехт: „Тъй като враговете на болшевиките използват насилие срещу тях, въвеждането на големия ред е акт на насилие, упражнявано от мнозинството на народа“. Но никой от „революционните хаджии“ не успява да се отплати така безумно за гостоприемството на Генералния си домакин, както това прави английският писател и драматург Джордж Бърнард Шоу. Той посещава СССР през 1931 г., точно когато Сталин дава мило и драго да спечели на своя страна хора като него. С него успехът на Сталин е зашеметяващ, без това да му излезе особено скъпо: наситена културна програма, букети и овации в посетените трудови колективи, разкошни приеми с ръководителите на Партията и Правителството. Шумно огласяване на личната среща с другаря Сталин, тържествено честване на 75-годишнината на госта в Колонната зала на Дома на Съветите. Последният, разбира се, никак не остава длъжен: „Мозъкът на писател от калибъра на Дж.Б.Шоу трябва да е бил съвсем размекнат, за да може, заигравайки се с монолога на Хамлет, да заяви: Нашият нъпрос не е да убиваме или да не убиваме, а как да подберем правилните хора за убиване“ (24, 25). В предговора към своя пиеса същият почтен господин изцяло подкрепя репресиите на ОГПУ (приемник на ЧК и предшественик на НКВД и КГБ); без да има и най-малката представа от биология, възхвалява погрома, извършен от Сталин и Лисенко върху съветската генетика и репресиите срещу водещите генетици; без да му мигне окото, нарича Сталин „гигант“, а западните политици – „пигмеи“. В статия във в. „Манчестер Гардиън“ убедително „доказва“, че проникналите в западната преса сведения за „голодомора“ в Украйна са фалшификация на антисъветската пропаганда. А когато, напълно изтощен от дадените от Сталин в негова чест коктейли, приеми и банкети (по случайно съвпадение – именно по време на Голодомора!), след завръщането си от СССР провежда пресконференция, на един от журналистическите въпроси отговаря със смях: „Глад в Русия ли? Че аз там непрекъснато преяждах!“. Този епизод трябва да служи на бъдещите поколения като предупреждение с колко малко усилия един Нобелов лауреат може завинаги да опозори името си.

За честта на западните интелектуалци, включително и на „левите“, трябва да отбележим, че не всички от тях се вписват в категорията на „полезните идиоти“. Например френският писател Андре Жид, след завръщането си издава книгата „Завръщане от СССР“, която завинаги отрязва възможността на своя автор за следващо посещение в страната на победилия комунизъм, но затова пък бързо става бестселер в цяла Западна Европа. И може ли да бъде другояче, когато из цяла Европа се търси и се купува книгата ти, в която си писал: „Съмнявам се, че днес има друга страна, включително и Хитлерова Германия, където духът е по-малко свободен, по-подтискан, по-изплашен, повече тероризиран и смазан“ (24, 25).

В защита на тогавашните кинотворци

А в полза на кинотворците от онова време следва да кажем, че кинопропагандата е толкова груба и недодялана, а напъните за възвеличаване на „вождовете“ са толкова видими и с невъоръжено око предимно във филмите, в които персонаж е самият Сталин и близките му съратници. Но в друга група филми за войната – в тези, разказващи за обикновените хора, за войниците, офицерите и за техните близки, диапазонът, в който варират качествата на филмите, е много по-широк. Има например филми като „Четиридесет и първият“ (1956), по едноименния роман на Борис Лавреньов. В него полуграмотната, но непоколебима в комунистическите си убеждения рибарска щерка Марютка, в качеството си на червеноармейка, след корабокрушение попада на самотен остров заедно с пленения от червените белогвардейски офицер Говоруха-Отрок, когото тя се чувства задължена да охранява и тук, на острова. Между тях неочаквано пламва някаква странна и романтична любов, но тя продължава само до мига, когато се появява моторница с „бели“ военни, а ликуващият офицер се втурва бегом през вълните да посрещне своите спасители. Тогава доблестната червеноармейка грабва винтовката си, за да го повали още с първия изстрел и да го добави като „четиридесет и първият“ в равносметката на убитите от нея врагове. И въпреки че след това тя го прегръща с ридания, това не превръща примитивната мелодрама в човешка трагедия, защото няма и сянка от човешко, да не говорим за християнско, отношение към станалото. Червеноармейката просто е постъпила по единствено правилния начин – така, както повелява партийният ѝ дълг. Затова към подобна творба, макар и режисирана от Григорий Чухрай, всеки нормален човек може да изпита единствено погнуса.

А в същото време има немалко филми от същите десетилетия, в които искрената човечност и дълбокият драматизъм просто не оставят място за сталинистка пропаганда. Ето първите шест, за които се сещам, и които дори и сега човек не може да гледа, без да преглъща сълзите си. За да не възникне впечатление за някакво класиране, за каквото нямам нужната квалификация, подреждам ги чисто хронологично, от по-отдавнашните към по-новите:

1. „Летят жерави“, реж. Михаил Калатозов, 1957;

2. „Първият ден на мира“, реж. Яков Сегел, 1959;

3. „Балада за войника“, реж. Григорий Чухрай, 1959;

4. „Бащата на войника“, реж. Резо Чхеидзе, 1964;

5. „Белоруската гара“, реж. Андрей Смирнов, 1970.

6. „А утрините тук са тихи“, реж. Станислав Ростоцкий, 1972.

Изброявам тези филми, защото те по свой начин затварят страницата на доброто и на човечността в „класическата“ съветска кинопропаганда, а новата такава се връща към здравите идейни позиции на „Четиридесет и първият“ и „Падането на Берлин“.

Дълго след войната съветските власти пазиха гробовно мълчание и за пълното политическо невежество на Сталин в оценката на предвоенната ситуация, и за чудовищните му престъпления спрямо собствената армия и собствения народ. Но иконата постепенно започна да се пропуква. От сталинските лагери се завръщаха все повече като по чудо оцелели „зекове“, които пред изумените (и обикновено осъдителни) погледи на близки и познати разказваха и за „правосъдието“, раздавано от Криленко, Улрих и Вишински, и за преживелиците си в Гулага. Заизлизаха и книги, отначало единични, а после все по-многобройни, напълно невъзможни само преди десетина години. А когато излезе гигантската епопея на Солженицин (1) и когато партията, която роди Сталин и му даде възможност да развихри кървавата си диктатура, се опита да се разграничи от тях, по всичко изглеждаше, че всичко това е необратимо, че то може да еволюира само в една единствена посока. Оказа се, уви, че това изобщо не е така. Докато на най-високите партийно-държавни постове се редуваха смехотворните фигури на маразматични старци, децата и внуците на сталиновите палачи овладяваха националните богатства и банките на Русия и купуваха имоти за милиарди долари далеч извън нейните предели. И всичко това ставаше под зоркия надзор на Органите (задължително с главна буква), чиито труженици, независимо как се наричат – чекисти, енкаведешники, гепеушники, кагебисти или служители на ФСБ, в кабинетите си и до ден днешен се вдъхновяват от окачения над главите си диаболичен профил на Феликс Едмундович. А за да могат тези паралелни власти да се упражняват дотатъчно ефикасно, поданиците им трябва да бъдат сплотени от достатъчно здрава спойка. Най-ценните нейни инструменти се оказаха възраждането на митовете за Сталин и гордостта на Homo sovieticus от Победата. Затова киносериалите, типични за новата съветска кинопропаганда, предизвикват у нас такова изумление, че то нерядко граничи с някаква извратена възхита.

„Сталин. Live“

Това е първият такъв сериал (2006), чиито режисьори са Борис Казаков и Дмитрий Кузмин, а продуцент и общопризнат създател е Григорий Любомиров. Ролята на Сталин във филма се изпълнява от Давид Гиоргобиани. Интересни са затрудненията на създателите на този филм да определят жанра му – определенията варират от „Драма, детектив, история“, през „Исторически детектив“, до „Детективски-криминален-драма“. Е, от всичко има по малко в този многосериен бъркоч.

Много интересна е анотацията за сериала (26), която кратко, но съдържателно ни запознава със световната обстановка след края на последната световна война: „Това е история за това, как след победата на СССР във войната с фашистка Германия и фактическото преразпределение на света в негова полза, против СССР реално и неотвратимо се готвеше атомна война, а против Сталин беше разгърната специална психологическа война, насочена към физическото му отстраняване. Във всеки случай, така смяташе самият Сталин“. Класическа параноя, надминаваща дори и тази на самия Сталин, макар че накрая има опит да се хитрува – че така поне е смятал самият Сталин. Основното повествувание се води от първо лице. Сталин е главният герой на всички събития и същевременно – автор и разказвач на спомените и техен анализатор. И по-нататък в същата анотация: „Сталин.Live“ е първият опит да се покаже какъв е бил вътрешният свят на Сталин и каква би могла да бъде изповедта му, ако някога би решил да се изповяда“. Очевидна е злоупотребата с условното наклонение (би могла, би решил), да не говорим за това, че за да се изповяда някой, той би трябвало първо да осъзнае своята греховност, а Сталин не е осъзнавал като грях нито едно от неизброимите си престъпления.

Някои от зрителските отзиви за сериала имат „анализаторски“ претенции – напр. този на ТГ777ОС, разобличаващ постоянната враждебна линия на Запада към Русия, независимо кой стои начело на управлението ѝ: „Силните и властните управници на Русия преднамерено се очернят от Запада в очите на световната общественост, с цел за пореден път да се покаже на всички несъстоятелността на Русия като държава. И няма значение дали това ще бъде Руската Империя начело с Александър II, Съветският съюз под управлението на Сталин или Руската федерация под ръководството на В. В. Путин. За Запада ние сме врагове. Русия има право на съществуване само като силна държава с ясна вертикала на властта, с авторитарна форма на управление…“. Преобладават отзивите, които приемат и сериала, и цитирания по-горе анонс за него като чиста монета. Ето късче от отзива 476 на московчанка, която нежно се назовава с псевдонима си не „Вещица“, а „Вещичка“ (Ведьмочка): „Превъзходан сериал! Особено си струва да го гледат тези, чиито мозъци са промити от Хрушчовското митотворчество за култа към личността на Сталин“. Има, разбира се, и отзиви, еднозначно осъждащи хвалебствения дух на сериала – Черноморец (Ахтияр): „Пряка апология на тиранина и на неговата тирания! Значи, всичко това може да се повтори … и не като фарс!“. Сред гражданите, отхвърлящи апологията на „Вожда“, има и такива, които се отнасят към нея с чувство за хумор, а към нейния герой – с явен сарказъм. Товарищ 1432 (Москва): „Впечатлява ме, да кажем, образоваността на Сосо (момченцето Сталин) и на Коба (младия Сталин), който в интервалите между учението в духовното училище, сбиванията и срещите със закоравели убийци попрочита Дарвин и разсъждава за Христа“. Подобен е и отзивът 474: „Другарят Сталин е крадял пари от другарите си по семинария и от преподавателите от джобовете на връхните им дрехи, за което е бил изгонен от училището. Но тази привичка много му е помогнала малко по-късно, когато социалдемократите го прибраха от улицата и оформиха от него изпечен бандит, който заедно с Камо ограбва пощата за нуждите на светлото бъдеще на човечеството. Ето за такъв човек е този филм.“ От вниманието на зрителите не убягват и дребни наглед детайли – например в отзив 455 зрителят е2е4sd се дразни от липсата на елементарна оръжейна грамотност у създателите на филма: „В течение на целия филм ме дразнеше звукът от падащите гилзи при стрелбата с револвери. Те звънтяха даже падайки върху снега“. Режисьорите очевидно не са знаели, че за разлика от пистолета, който при всеки изстрел изхвърля празната гилза, при револвера гилзите не звънтят по паважа, просто защото си остават в барабана. Има много такива спорове по въпроси, които нямат никакво отношение към идеите и внушенията на сериала. Немалко зрители изобщо не стигат до тези идеи и внушения, а спорят за неща, които обикновено са в центъра на вниманието на жълтите медии – дали Яков Сталин наистина е попаднал в немски плен, или е загинал геройски, а на снимките е показван с пропагандна цел негов двойник, станал ли е Яков предател и т.н. Татьян@ например пише: „Порази ме също (не зная дали това отговаря на документите), че Берия е разработил план за спасяване на Яков от концлагера, а Сталин е заповядал да се хвърлят диверсанти в тила на врага, за да намерят и убият предателя Яков. Даже Берия бил стъписан“. По въпроса за плена и евентуалната обмяна на Яков, точката по спора се слага от Ольга Лесникова (Лобня) с помощта на един широко известен мит, за чиито автори и пропагандатори не е много трудно да се досетим. Откъс от отзива на тази дама привеждам в оригиналния му вид на руски, защото е типичен пример за нивото на историческата, езиковата и правописната грамотност на зрителите, възхитени от сериала: „Сталин по сути своей правильный был, родного сына не пажилел, когда сын его в плен попал, немцы хатели обменять его на камандующего армией Пауриса. На что Сталин сказал: офицеров на высший чин не меняю“.

Разбира се, не всички споделени в мрежата хвалебствени оценки за сериала са толкова елементарни. Но тези, които не са, обикновено представляват резоньорски опити за възвеличаване на главния герой. Например отзив 429 на Посторонный (Санкт Петербург) е псевдофилософска, резоньорска апология на самотата, на свободата и на начина, по който Сталин е постигнал тези неща: „У Сталин привлича именно това, че той е най-големият индивидуалист в историята. Той стана най-свободният човек в Русия, този човек, обичащ самотата и обрекъл себе си на нея. За да станеш свободен, е необходимо да се отграничиш от обкръжаващия свят и да го държиш на разстояние от себе си, А за това трябва да станеш отшелник. Пътищата са два – или да отстраниш сам себе си, или да отстраниш тези елементи от света, които не се явяват твое собствено продължение и да погълнеш в себе си всичко останало. Това е самотността и свободата“. Кой от двата алтернативни подхода е бил избран от Сталин е пределно ясно.

Достоен отговор на хвалебствените словоблудства дава една емигрантка – отзив 436 от Алла Заливинская, (Бруклин, Ню Йорк): „Гледам сериала за Сталин, за да достигна до границите на абсурда на опитите на създателите му да реабилитират чудовищния злодей и престъпник, заел поста на вожд на държавата, срещу когото крещи пепелта на безчислените му жертви. Мнозина, между които и аз, помнят сталинското време, този безмълвен ужас, в който живееха милиони семейства, които се страхуваха да говорят на глас пред децата си, да не би те да повторят думите на родителите си пред други хора… Колко страшно беше това! Спомняйки си цялото онова време, всичко в душата ми възстава срещу опитите за реабилитиране и възвеличаване на образа на вожда за онези поколения, които не са в състояние да си представят сталинското време!… Монолозите на вожда със силен акцент, с претенции за лиричност, за родителска нежност, абсолютно не се връзват със спомените за него на собствените му близки – деца и внуци! Единствено закономерен е краят на тази личност, непредизвикващ у никого и капка съчувствие. Това са моите впечатления и усещания и мисля, че не съм сама сред онези съвременници, които не са забравили много от онова време“.

Под номер 425 и под заглавие „Не ми дава покой“, Камила Долотина привежда своя статия, отпечатана в чешко списание (27), в която между другото се казва: „И въпреки че може да ни се стори, че епохата кардинално се е изменила, един бегъл поглед върху руските СМИ е достатъчен, за да стане очевидно, че проклетият тиранин се е превърнал в национален герой. Руските информационни средства са залени от вълна от патриотизъм, с която е тясно свързана спорната преоценка на съветското минало. Затова колкото повече време минава, толкова по-често по руската телевизия се появяват програми, подчертаващи успехите на социалистическото „народно стопанство“, които просто бодат очите в сравнение с упадъчността на днешната пазарна ориентация… Все по-често звучат реплики от рода на „Ако не беше Сталин, нямаше да има нито Пастернак, нито Булгаков“, възвръща се обичаната идея за добрия вожд, намиращ се в обкръжението на врагове. Обаче един от най-опасните аргументи е убеждението, че Сталин е правел само онова, което е било необходимо за въвеждането на ред. Тази гледна точка тайно се поддържа от сегашната власт, която пренебрегна 70-годишнината на Големия терор, започнал на 30 юли 1937 год., а обратното, пропагандира хвалебствени псевдоисторически телевизионни и литературни опуси. В тях съветският диктатор се появява във вид на строг, но справедлив баща, грижовен родител, сексуален мъж, приятен събеседник…И, както показват рейтингите, подобен образ се харесва на публиката, тя охотно го приема…Най-нагледен пример за това е сериалът „Сталин. Live“ на Григорий Любомиров, показан миналата година по един от комерсиалните канали. 40-серийната смесица от примитивна телевизионна сага от латиноамерикански тип с упадъчно риалити-шоу рисува последните месеци от живота на Вожда, мъчейки се, с явни усилия, да покаже сложността на епохата и, съответно, на характера на Сталин. Целта е проста – да се изчисти името на Йосиф Висарионович и да се даде на безпризорния зрител ориентация в нужното направление. При строителството на виртуалния паметник се залага на рафинирани идеи, върху които след това се въздига мерзкият паметник на „защитника на народа“. Оглупялата публика е по-склонна към потенциална преоценка на наследството на „най-големия политик на ХХ в.“ (думи на създателя на сериала), когато ѝ се предлага портрет на мъдър, добър вожд, притежаващ чувство за хумор, и, преди всичко, изпитващ влечение към Библията, от която цитира дълги пасажи. Отнякъде изведнъж се появяват „сведения“, че Сталин е бил против разстрела на царското семейство. Любомиров коментира: „Дай, боже, след „Сталин. Live“ да има и „Берия. Live“! „. А на трезвомислещите зрители им остава единствено да се надяват, че Божията воля ще бъде съвсем друга!“.

Един от възмутените зрители, по всяка вероятност богослов, коментира под псевдонима „Историк Церкви“. Той пише, между другото, по повод обясненията на създателите, че те просто са си фантазирали как Сталин би се върнал към десетки епизоди от своя живот, как би ги анализирал, как би поискал от Бога прошка за тях и т.н.: „Авторът си мисли, че ако представи грубата фалшификация за невинна фантастика, тя ще стане по-приемлива. В палата за душевно-болни можеш да си фантазираш колкото искаш, но защо тези налудничави антиисторически фантазии трябва да се стоварват върху главите на нещастните зрители?…Примитивността на сериала е в самия замисъл – да се покаже Сталин „зад стъклото“, както се казваше, ако си спомняте, шоуто, което авторът на сегашния сериал Григорий Любомиров забърка преди няколко години по един от телеканалите. Но ако „Зад стъклото“ беше откровено порношоу, то „Сталин.Live“ е откровена порноистория. И лъжата далеч не е така безобидна, че просто да се посмеем над нея. Сталин-Богочовекът сега е нужен на тези, които нищо не са забравили и нищо ново не са научили“.

Макар и много рядко, срещат се коментари, в които отношението към Сталин е изцяло негативно, а оценката за филма е благоприятна. Като че ли техните автори успяват да „наложат“ това, което знаят и мислят за Сталин върху образа му, изграден в сериала. Например в отзив номер 405, зрителят „На бис“ пише: „Сталин във филма е действително жив, не е манекен и е действително отблъскващ – недоучен, полузнаещ с тежко датство, престъпна младост, огромни амбиции, жесток, коварен, патологично-подозрителен, твърде хитър и в същото време не особено умен. Общо взето – бандит, изкачил се на Олимпа на властта, обкръжил се към края на живота си с полуграмотни „посерковци“ (по собствените му думи), които обаче в крайна сметка успяват да го изиграят в последната битка в „близката дача“ в Кунцево…Обаятелният юноша-революционер (по-точно бандитът) Йосиф Джугашвили вече не предизвиква и капка съчувствие, а неговите измислени терзания и съмнения относно методите на революционната борба могат да трогнат единствено някоя невротична девственица“.

Особено впечатляваща между многото изцяло фалшиви тези на сериала е късната „религиозност“ на Сталин – човека, който унищожи не само храма на Христа Спасителя, но и още стотици по-малко известни, който изби хиляди свещеници и просто обикновени вярващи, по чиито разпореждания всяка религиозна проповед се тълкуваше от органите на следствието, прокуратурата и съда като „КРП“ (контрареволюционна пропаганда). Този същият човек почти във всяка серия цитира обширни пасажи от Светото писание с убедителния глас на Давид Гиоргобиани. Целенасочено се създава впечатлението, че Сталин намира паралели между тези текстове и собствения си живот. Няколко от коментаторите в мрежата намират именно в тези реминисценции поредното доказателство за неговата сатанинска горделивост и същевременно – за духовното му нищожество и морална тъпота. Един от коментаторите на сериала припомня, че понякога наричат Сатаната „маймуната на Бога“: „Именно като такава маймуна, помислила се за самия Бог, виждаме в този сериал – недоучения семинарист другаря Сталин, когато цитира, визирайки самия себе си, библейските редове на Стария и Новия Завет“.

Има известни различия между проследилите сериала по отношение на изпълнителя на главната роля. Защото той, така или иначе, се нарежда в редиците на „сталинските“ актьори, оглавявани от „класиците“ в жанра като Алексей Дикий и Михаил Геловани. Заслужава ли сегашният изпълнител същите морални упреци и същия сарказъм, каквито са отправени към главния създател на сериала Григорий Любомиров, или трябва да гледаме на Давид Гиоргобиани само като на професионалист – възложили са му главната роля в голям сериал, и той, естествено, я играе колкото може по-професионално. Никак не е изненадващо, че разделението на публиката по отношение на диктатора намира почти пряко отражение и в отношението ѝ към изпълнителя на главната роля. Ето например писмата до Гиоргобиани на двама руски граждани, диаметрално противоположни по своя патос. Андрей Калинин (Москва): „Вашата роля на Сталин е като глътка чист и свеж въздух след многото години оплюване на светлия образ на Вожда“. Василий Васкин: „Удивен и обезкуражен съм от преобразяването на художника от „Покаяние“ в мустакатия кръвопиец. Давид! Ти беше толкова забележителен, но защо стана сталинист? Как ти, християнино, можеш да се кланяш на мустакатия убиец?“. При толкова противоположни мнения може би е редно да дадем думата на самия Гиоргобиани. Уви, неговите изявления никак не говорят в негова полза. Защото актьорът, без да му мигне окото, заявява в едно интервю, че за него ролята на Сталин била продължение на ролята му в „Покаяние“ (?!). Както и: „Сталин е живял и грешил, както всички хора, а в края на живота си е осъзнал всичко и се е покаял“ (?!). И другаде: „Трябва да минат много години, преди да можем да съдим справедливо за този велик човек. След сто години вече никой няма да спира вниманието ни върху факта, че са загинали толкова хора, че се е наложило да се заплати толкова висока цена. Но всички ще помнят, че е била спасена такава велика страна“. По повод на оптимистичната прогноза, че след сто години вниманието няма вече да се фокусира върху безчислените жертви на сталиновата диктатура, особено рязко реагира цитираният по-горе Историк на църквата: „Грузинският клоун-маразматик би трябвало да познава историята по-добре. От престъпленията и жертвите на Иван Грозни минаха 400 години, но хората ги помнят, помнят дори и за жертвите на Нерон“.

В сериала са лансирани абсурдни тези по отношение на произхода на съветската атомна бомба. В тази афера централно място заемат две човешки отрепки, съпрузите Етел и Юлиус Розенберг, съветски шпиони, предали основните принципи на бомбата на СССР. Но сериалът се опитва да измести предателството на много по-високо ниво – това на самите създатели на бомбата, централните фигури в проекта „Манхатън“. По този повод един от зрителите пише (отзив 380, Генацвале): „Работата не е толкова в това, че Роберт Опенхаймер се превръща в съветски шпионин, а в това, че превръщат Сталин в герой със шекспировски размах. Главният художествен похват на филма е вътрешният монолог. Речта в първо лице, дори и когато е написана с езика на уводните статии на „Правда“, винаги представлява някакво самооправдание. Представяйки само една единствена гледна точка, лишавайки Сталин от опоненти, авторът волно или неволно го реабилитира по всички алинеи, включително душевните отклонения. Оказва се, че той не е никакъв параноик – та нали неговият страх от заговори, плетящи се около него от всички – от ЦРУ до Берия, се оказва абсолютно основателен и мотивиран! Оказва се, че наистина именно той е спечелил войната и ето колко ловко е изпреварил всички с атомната бомба! Оказва се, че до последните си дни е бил вярващ човек и се е изповядвал пред самия Исус. Любомировският Сталин има само един единствен проблем – пълната амнезия: изцяло е забравил как е залял цялата страна с кръв и колко хора е унищожил, включително и колко свещеници!“.

По адрес на Любомиров, който на младини бил завършил философия, най-остро се изказва Виктор (Санкт Петербург, отзив 377): „Нима такива идиоти подготвят във философския факултет? Беда! Някой се занимава с мозъчен онанизъм, а в същото време разсъждава за дълбочината на идеите си! Такива не бива да се допускат до СМИ. Ами че това е макак с граната! Понякога ти е жал, че отмениха цензурата. Господи! Моля те! Направи така, че Любомиров вече нищо да не прави за телевизията. Нека да стане леяр или санитарен техник, да има и от него някаква полза! И прости него, грешния, защото не знае какво върши. Амин!“.

„Синът на бащата на народите“

Това е следващият жалон в новата съветска кинопропаганда (сериал, 12 епизода по 56 минути), официална премиера на 19 август 2013 г. Копродукция на Русия, Украйна и Беларус, режисьори са Сергей Гинсбург и Сергей Щербин, а сценарият е на Едуард Володарски. В ролята на сина – Василий Сталин, е Гела Месхи, а на самия Сталин – Анатолий Гаврилович Дзиваев (1946-2016).

Възлагането на толкова отговорната роля на Дзиваев отчетливо следва отколешната съветска традиция тя да се поверява на актьори, които вече са се „специализирали“ в нея, подобно на Дикий и Геловани. И наистина, „Синът на бащата на народите“ е седмият сериал, в който Дзиваев изпълнява ролята на Сталин. Интересно е, че предходните шест са толкова трагично-примитивни, че на техния фон „Синът…“ е буквално произведение на високото киноизкуство. Техните идейни корени са в откровения сталинизъм, а фабулите им са смесица от конспиративни теории и исторически фалшификации. Един от тях, „Обетованата земя от Йосиф Сталин“ проповядва, че Сталин, за да спечели подкрепата на еврейските лобита в западния свят и особено в САЩ, великодушно създава Израел като тяхна държава – оттам „обетованата“, т.е., обещаната от него земя. Всъщност отношението на Сталин по еврейския въпрос е противоречиво и, както поведението му по повечето други въпроси, крайно конюнктурно. Но, във връзка с параноичния му страх от заговори и покушения, към края на живота му неговият антисемитизъм прогресивно се задълбочава; негов израз е планираното, но неосъществено поради смъртта на Вожда „лекарско дело“. В съзвучие със страха на Сталин за скъпоценния му живот (адекватен на перманентното му незачитане на правото на живот на милиони други хора), е създаден сериалът „Да се убие Сталин“ (2013), чиято анотация гласи: „Есента на 1941 г., немските пълчища са се довлекли до Москва. Ръководството на Райха решава да нанесе решителен и коварен удар – да убие Сталин. Осъществяването на операцията е възложено на специална група офицери от Абвера – „Брандербург 800“, на която помага дълбоко внедрен в нашата армия фашистки агент. На пътя на врага застават УМНИТЕ И СМЕЛИ (к.м. – Г.К.) сътрудници на МГБ/СССР“. Ами че тази толкова драматична фабула от километри намирисва на творческия гений на Юлиан Семьонов и на партенките на неговия Щирлиц, увековечен в десетки съветски вицове.

Нещото, което ме стъписа при първия ми контакт с този сериал по една руска телевизия, беше неговото заглавие – толкова нелепо, толкова абсурдно, че за части от секундата помислих, че създателите на сериала иронизират отколешното съветско клише за Сталин като баща на народите. Нищо подобно, оказа се, че заглавието е съвсем сериозно, никъде в него няма и сянка от кавички, нито печатни, нито виртуални – а това показва както пренебрежението на създателите на сериала към историческата истина, така и пълната им липса на чувство за хумор. На кои народи, за Бога, Сталин е бил баща? Дали на руския, който той лиши от неговия елит – научен, художествено-творчески и военен; дали на народите на съюзните републики, на които съветската Конституция щедро предоставяше правото на самоопределение „включително да пълно отделяне“, но при най-малкия опит за някакво автономно решение те бяха обявявани за сепаратисти, бандеровци, власовци, изменници, предатели и т.н., след което биваха удавяни в кръв от частите на НКВД? Или пък за народите на Източна Европа, където скоро след края на войната Сталинската клика установи марионетни „правителства“, които незабавно предприеха тотален кървав терор по стъпките на съветските си покровители, под благосклонния взор на Съюзническите контролни комисии? Като заговорихме за заглавието, изкушавам се да приведа един зрителски отзив за него, диаметрално противоположен на моята позиция – на A. Sarah: „Първото, което искам да отбележа, е заглавието на сериала – величествено и отечествено!“. Преклонението пред „Бащата на народите“ е съвсем очевидно, за автора/авторката на този отзив заглавието може да звучи величествено, а всъщност то е само помпозно; а що се отнася до „отечествено“, може и така да е, но за демократично-мислещите хора тази употреба на въпросната дума е само в крайно отрицателна конотация – като знак на това колко тежък и дълготраен отпечатък е оставила Сталинската диктатура върху руския народ и за колко голяма част от неговите представители и до днес важи видовото определение Homo sovieticus.

За моя изненада, „Синът на бащата на народите“, въпреки извратеното си заглавие, се оказа един донякъде успешен сериал. Немалко допринасят за това изборът на толкова талантлив и харизматичен актьор като Гела Месхи за главната роля, отличното изпълнение на повечето от другите артисти и великолепната музика на сериала, която дължим на съпрузите Морозови. А сценаристът и режисьорите, увлечени в превъзнасяне на качествата на Василий Сталин, поне не са стигнали до безсрамно премълчаване на негативните му черти – грубост и безцеремонност още от ученическите години, чувство за всепозволеност, безпардонност при налагане на волята си на и без това наплашените служители (зер, знаете ли вие на кого съм син?), женкарство, гуляйджийство, преминаващо накрая в безпросветен алкохолизъм…Разбира се, балансът между двете страни на този образ не само не е постигнат, а със сигурност и не е особено търсен. „Василий направи блестяща военна кариера като летец, на 26 години ставайки генерал-лейтенант. Той беше всеобщ любимец и галеник на съдбата, покорител на женските сърца и храбър пилот, свалил два фашистки изтребителя по време на Втората световна война…“ (28). „Генерал-лейтенант на 26 години, женкар и гуляйджия, Василий е невероятно обаятелен човек. Той е отличен приятел, прекрасен ръководител и талантлив спортист. Целият свят е в джоба му, но в деня, когато Великият Сталин умира, животът на сина му се промена веднъж и завинаги…“ (29). Това са цитати от официални анотации за сериала; в никоя от тях не се казва и дума дали в това да бъде галеник на съдбата и покорител на женските сърца или в блестящата му военна кариера има някаква роля баща му, за когото, ако рецензентите поставят прилагателно пред името му, то също е изписвано с главна буква, както обикновено се прави с Божието име – както по-горе е казано „Великият Сталин“. Още по-фрапантен пример за такова обожествяване, изразено чрез злоупотреба с главните букви, намираме в отзива на Burin Evgen: „Филмът ни разказва за любимия син на Другаря Й.В.Сталин и как е живял при Великия си баща и колко му е било тежко след смъртта му…“(29). Човек недоумява единствено защо в израза „Великия си баща“ думата „баща“ започва с малка буква, при положение, че „Отец“ се пише с главна и защо завършекът на изречението не е „…след смъртта Му“. А и по повод на „блестящата военна кариера“ не можем да не се запитаме дали други военни летци, поне толкова талантливи колкото него и с много по-големи бойни заслуги, също са ставали генерал-лейтенанти на 26 години. Едно находчиво обяснение за толкова светкавичната воинна кариера на Василий се дава в един от зрителските отзиви (Rovego, 29): „Родител той (Сталин, б.а.) е бил изключително строг и дори безпощаден…Василий той е пазил, но в същото време не му е давал никакви привилегии. Макар че кариерата на Василий и била твърде стремителна. Както е известно, винаги ще се намерят мириади подлизурковци, готови да услужат на началството – даже и ако началството не моли за това“. А такива подлизурковци в сериала виждаме доволно много – от чиновничката по гражданското състояние, която, в нарушение на нормативните разпоредби, трябва да регистрира един от четирите брака на Василий, до офицери и генерали с много ордени по гърдите и с големи звезди по пагоните. А с такова обкръжение Василий свиква още от детските си години. Известно е, че реалният Василий Сталин писмено е изповядал, че е започнал да пуши и да пие на 12 години, растейки между въоръжените охранители на баща си и попивайки техните навици и поведение.

След като буйничкият Вася се качва с мотоциклета си чак на втория етаж на училището, в което учи, Бащата на народите, с присъщата си скромност, решава че не бива да привиква директора на училището в Кремъл, а е редно да отиде в училището лично, за да изглади конфликта. А в училището, разбира се, го посрещат не като баща на ученик с хулиганско поведение, а като истински Месия. Особено противно е поведението на директора Лазар Соломонович. След като предварително е инстуктирал и строил „за почест“ на стълбището пред входната врата целия учителски колектив, с приближаването на Сталин той командва „Мирно!“ и, ако не физически, то най-малкото символично, пълзи в нозете и целува ръцете на Вожда.

И от двете страни има много резки отзиви – и от носталгиците по сталинското време, и от тези, за които това време е последното нещо на света, за което може да се съжалява. Либералната преса осъди сериала като опит да се възроди призракът на „Бащата на народите“, показвайки какъв прекрасен баща е бил той за децата си, а пък за народите това се разбира от самосебе си. Много упреци отнесе и дикторката-ветеранка Ангелина Вовк, която бе упрекната, че „всичките ѝ коментари са изпълнени с детинско възхищение от делата и постъпките на светеца – толкова интересен, толкова различен: жесток и добър, усмихнат и суров“. Интересно е обаче, че докато при другите сериали от тази поредица отзивите се разделят главно на възхваляващи и осъждащи, този сериал се отличава с доста различно разпределение на отзивите и рецензиите – и това разпределение безспорно говори в негова полза. Тук авторите, одобряващи сериала (като цитираните по-горе Rovego и Burin Evgen) са сравнително малко, а огромното мнозинство от зрителите яростно го критикуват, но от две диаметрално противоположни позиции. За противниците на диктатурата и на нейното подмолно възвеличаване няма да се спираме – техните упреци са подобни на тези, отправени и към другите неосталинистки сериали – упреци в опит да се възвеличи Вождът и прекалено да се облагороди и героизира неговият син. По-интересни са атаките от страна на поклонниците на сталинската диктатура. Измежду тях най-невинните са тези, които се възмущават от това, че Сталин в сериала изглеждал стар, изглеждал уморен, тътрел си краката и не се показвал като вулкан от кипяща енергия, какъвто бил живият Сталин. В един комсомолски сайт (30) ще намерим възторжени похвали за сериала, че възстановявал „истината за довоенното съветско време“: „чисти московски улици, изтупани минувачи, весели ученици, студенти, тълпящи се край зданието на своя ВУЗ, младеж, развличаща се на ледените пързалки…Във филма се възражда образът на СССР като страна на мечтатели, страна на герои“. Как да не си спомниш „Широка страна моя родная“, как да не си спомниш за младите жени, които са я пеели, пътувайки към местоназначението си в Гулаг: „Я другой такой страны не знаю, где так вольно дышит человек“(1). Е, имал си и някои недостатъци сериалът – не били показани заслугите на Генерала след войната, когато той подготвял и ръководел въздушните паради по тържествените поводи, огромните му заслуги за развитието на армейския спорт и т.н., а, най-важното, интернационалните му заслуги: „Ветераните от ВВС свидетелстват, че през 1950 г. от Московския военен окръг е била изпратена в Корея 324-та изтребителна авиодивизия, която унищожила 203 самолета на противника, а 6 нейни летци били удостоени със званието Герой на Съветския съюз. За изпълнението на тази задача дивизията била подготвена лично от Василий Сталин.“ Разбира се, нито дума не се отронва за това дали е морално толкова много герои на Съветския съюз да са произведени далеч от неговите граници – в Испания, в Корея, (която можеше сега цялата да е с управлението и авторитета на Северна), и къде ли още не. Че и Хайме Рамон Меркадер стана Герой на Съветския съюз за подлото убийство на Троцки в далечното Мексико, след като СССР две десетилетия яростно отричаше каквото и да било участие в престъплението.

Много по-интересни са авторите, които атакуват сериала идеологически – това са носталгиците, за които сталинизмът и патриотизмът са неделими, ако не са и едно и също нещо. Благоговеещият пред Сталин негов биограф, историкът Юрий Емелянов стига дотам почти да обвини създателите на сериала в антисталинска и антисъветска пропаганда. Той нарича сериала „поръчково произведение“, което целяло „да удари по бащата на народите чрез сина му“, както и да засили „антисталинските стереотипи“. Според този автор идеализацията на Василий била нужна на създателите, за да произнесат безпощадна присъда „не само над Сталин, но и над цялата съветска система“ (31). Още по-яростно се нахвърля върху сериала друг автор, също прославил се с горещите си симпатии към Сталин и сталинизма – Юрий Мухин (32). Той пък е особено възмутен от епизода с летеца Сергей Лунков, който стреля по снимка на германска свастика във вестник, но куршумът пробива портрета на Калинин на обратната страна на страницата, след което политкомисарите уведомяват органите на НКВД, а те, от своя страна, най-брутално арестуват летеца и го изпращат в наказателна ескадрила (естествено, почти без шансове за оцеляване). „Делото с простреляния портрет на Калинин даже в тила яйчева черупка не би струвало, а според сериала на фронта с него се занимава СМЕРШ, чиято задача е било залавянето на шпиони. За хващането на шпиони контраразузнавачите ги награждаваха, а за занимания с подобни щуротии биха ги цапардосали по ушите“. Ако беше се запознал с малко повече мемоарна литература и документалистика от онова време, др. Мухин можеще да узнае до каква степен зловещият СМЕРШ, (под вещото ръководство на Виктор Абакумов, за когото още ще стане реч), е разширявал дейността си извън „залавянето на шпиони“, и то именно „с подобни щуротии“. Ерудитът Юрий Мухин нарича епизода с летеца Сергей Лунков, прострелял портрета на Калинин, „непробудно бълнуване“, като подчертава, че сред приятелите на Василий Сталин изобщо не е имало летец с такова име и с такава съдба. Дори и за автор като г-н Мухин, този довод звучи прекалено глупаво. Той очевидно не е чел нито „Колимските разкази“ на Шаламов, нито „Гулаг“-а на Солженицин и с това се поставя в положението на онзи съветски „писател“, който на упрека, че очевидно почти нищо не е чел, щом почти нищо не знае, отговаря с достойнство: „Чукча не читатель, чукча – писатель!“. Дали сред приятелите на Василий е имало или не летец с такова име и с такава съдба няма абсолютно никакво значение. За сериал, който не е анонсиран като документален, от значение е единствено дали по това време подобен епизод е бил възможен. А той не само е бил възможен, но много като него са описани в достоверни спомени на съвременниците – за ловец, който при подготовката на оръжието си за лов произвел неволен изстрел, който – за зла чест – попаднал в портрета на Сталин, а съседите, разбира се, веднага донесли за това „където трябва“; за работник от завод, който в навечерието на някакво тържество трябвало да пренесе бюст на Сталин от едно помещение в друго, но бюстът се оказал не само голям и тежък, но и прекалено обемист и неудобен да носене. Тогава работникът го пренесъл, като го вързал с колана си през шията (какъв ужас!). Всички автори на подобни престъпления са получили дълги срокове в лагерите на знаменития Гулаг по алинеята от чл.58, определяща наказанията за … „осъществяване на терор“! Описан е и случаят с един майстор-печкар, който, като всички полуграмотни хорица, много обичал да се подписва и да се наслаждава на красотата на „министерския“ си подпис. А нужната за това хартия той, естествено, нямал. Използвал за целта вестници, но – за зла участ – покрил с подписите си и портрета на Вожда в „Правда“. Бдителни съседи намерили вестника в кошчето на тоалетната (естествено, обща за цялата „комуналка“), попригладили го и също го отнесли „където трябва“. Печкарят получил „10 години лагери“, този път по алинеята за АСА – Анти-Съветска Агитация (1). А др. Мухин седнал да обвинява сценаристите в клевета, защото сред приятелите на Василий нямало летец с такова име!

Когато Василий се оплаква на баща си, че не го изпращат на фронта, Сталин изтъква като причина опасността собственият му син да бъде пленен от немците: „Какъв позор ще бъде това за мене! За цялата ни страна!“. Следва един коментар на Мухин, направо чудовищен от гледна точка на това, което знаем за мотивацията на Сталиновото поведение: „Тук прекрасно се разкрива една от основните черти на Сталин – острото чувство за дълг: личното е нищо в сравнение с интересите на делото, на страната“. Особен гняв предизвиква у този тънък анализатор показването в сериала на „карикатурни, звероподобни енкаведешники“, а последните, както е известно, са се отличавали със стриктно съблюдаване на законността и човешките права, със своята коректност и хуманизъм.

Още по-страшен е гневът на Ю.Мухин по повод епизода, в който Василий Сталин, заедно с хора на НКВД, е на инспекция в авиационен завод заради провалите в неговото производство. Василий е неприятно изненадан, че на поточните линии работят главно деца и има угризения, че поради неговата инспекция сега ще разстрелят невинни хора. Да чуем гласа на самия Мухин: „Нека да си представим, че на територията на този завод е проникнал немски диверсант, какво би направил той? Правилно, би убил директора, главния инженер и главния технолог. А какво прави във филма НКВД? Правилно, арестува тези специалисти, за да ги разстреля. Но тогава каква е разликата между диверсантите и НКВД? Ако съдим по сериала – никаква!“. Анджак де, точно никаква! Делата на НКВД и на военното правосъдие, понякога от тъпотия, а по-често от престараване пред началството, обикновено се припокриват с това, което биха направили евентуалните вражески диверсанти. Ето един красноречив пример. В 1933 г. в СССР е създаден Реактивният научно-изследователски институт (РНИИ), чийто зам.-директор по научната част става Сергей Корольов. А в началото на 1938 г. директорът на института Иван Клейменов и другият му заместник, Григорий Лангемак, са арестувани и разстреляни. Няколко месеца по-късно е арестуван и съден и Корольов, който прекарва много години в Гулаг-а и чак след кончината на Бащата на народите застава начело на съветските космически програми. Като се знае, че това е само един пример измежду хилядите подобни, кому и за какъв дявол са потрябвали немски диверсанти?

Яростта, която сериалът предизвиква у хора като Емелянов и Мухин, е на път да потвърди мнението ми, че въпросният сериал, безусловно принадлежащ към новата съветска кинопропаганда, като че ли е донякъде успешен. Само че, за да го считаме за успех, трябва категорично да игнорираме горчивата истина за отношението между действителния Василий Сталин и неговия екранен образ – на благороден рицар, малко буен и с известна слабост към алкохола и към жените, но затова пък твърд, смел, честен, и най-важното – изключителен летец и спортсмен и прекрасен командир. А истината е съвършено друга:

„Не можа бащата да го направи силен, твърд, умен човек. След смъртта на майката възпитател на момчето фактически стана Власик – началникът на охраната на Сталин. Обстановката на подмазвачество и всепозволеност формира един безволев, капризен, слабохарактерен човек…Личното дело на генерал-лейтенант Сталин В.И. е много красноречиво и свидетелства за кадровия произвол, сътворен от обкръжението на „вожда“, макар че всичко се правеше с неговото съгласие.

–Бидейки съвсем „зелен“ и посредствен летец, в 1941 г. е назначен за началник на Инспектората на ВВС на СССР;

– На двадесет години е произведен полковник (19 февр.1942 г.);

–На двадесет и четири години е генерал-майор от авиацията (2 март 1946 г.);

– Една година по-късно е вече генерал-лейтенант.

По време на войната е извършил 27 бойни полета и е свалил един противников самолет от типа ФВ-190 (на създателите на сериала това се е видяло прекалено малко за един генерал, при положение, че капитаните и майорите имат „на сметките си“ по 9 – 10 – 12 свалени самолета. Затова навсякъде в сериала говорят за два вражески самолета. – б.а.). В замяна на това пък наградите му са много – удостоен е с два ордена „Червено знаме“, орден „Александър Невски“, орден „Суворов“-втора степен и с много медали“ (22).

А ето какво пишат в атестацията на Василий Сталин двама висши офицери от авиацията – ген.-лейт. Е.М.Белецкий и ген.-полк. Н. Ф. Папивин:

По характер е буен и избухлив, допуска невъздържаност, имало е случаи на побои върху подчинени… В личния си живот допуска постъпки, несъвместими със заеманата длъжност на командир на дивизия, имал е случаи на нетактично поведение на вечеринки на летателния състав, грубост по отношение на отделни офицери, имаше случай на лекомислено поведение – излизане с трактор от летището в гр. Шауляй с конфликт и сбиване с контролния пост на НКВД. Състоянието на здравето му е слабо, особено на нервната му система, крайно е раздразнителен, което оказа влияние върху това, че в последно време малко се е занимавал с личната си летателна подготовка, което довежда до слабо отработване на отделни въпроси… Всички тези изброени недостатъци в значителна степен снижават авторитета му като командир и са несъвместими със заеманата длъжност на командир на дивизия.

След смъртта на Сталин, сериалът очертава две коренно противоположни групи от бившето му обкръжение – група от подли кариеристи и интриганти, начело с Маленков и Хрушчов, и група от достойни мъже, верни на паметта на Вожда (Берия, Будьони и Ворошилов), които стават закрилници на „Вася“ срещу подлостите на първата група. Самият Василий неотклонно си остава предишният благороден и безумно смел рицар – напр. в сцената, в която Маленков му съобщава, че по решение на Политбюро е рязко понижен в длъжност, а той в отговор на тази несправедливост плисва в лицето му чаша с вода. Само че съвременниците и участниците в тези събития ни рисуват картина, много различна от тази, която сталинският сериал се опитва да ни внуши. Например видният партиен функционер А.Н.Шелепин разказва, че по нареждане на Хрушчов той посетил затвора в Лефортово, за да види как живее Василий Сталин. Когато го довели при него, Василий се хвърлил в краката му, плакал, молил и се кълнял, че ще се поправи и никога повече няма да върши безобразия. След като Шелепин докладвал всичко това на Хрушчов, последният наредил да доведат Василий Сталин при него; при срещата им буквално се повторило разказаното от Шелепин – с пълзенето в краката, сълзите, молбите и клетвите за бъдещото поведение. Хрушчов го изправил, прегърнал го и също се просълзил, дълго говорили за Сталин. Управляващите решили да го освободят, оформили някак решението си, че го заточават в Казан. Василий заминал за там с поредната си жена. Алкохолът и „приятелите“ скоро го върнали към предишния му начин на живот. Само месец след освобождаването си, шофирайки пиян, причинил сериозна катастрофа. Когато докладвали на Хрушчов, той дълго ругал, псувал и питал сътрудниците си: „Кажете какво да го правим? Ако го затворим – ще загине, ако го оставим на свобода – също!“. Така и се случило – Василий Сталин починал на 19 март 1962 г. „Животът на сина на „вожда“ демонстрира в умален вид моралното безплодие на сталинизма“(22). Нека само си припомним заглавието на сериала – „Синът на бащата на народите“!

Власик. Сянката на Сталин

Сериал, 14 епизода по 50 минути. Режисьор-постановчик Алексей Мурадов, сценаристи Валерия Байкеева и Алексей Пиманов. В главните роли – Константин Милованов (Николай Сидорович Власик, началник на охраната на Сталин от 1927 до 1952 г.) и Леван Мсхиладзе (Йосиф Висарионович Сталин).

„За какво е филмът?

Простото селско момче Николай Власик става един от най-влиятелните и в същото време най-незабележими хора на ХХ в. Над 20 години той оглавява личната охрана на Йосиф Сталин, ползвайки се с абсолютното доверие на вожда. Многосерийният филм ще разкаже за периода от края на 20-те до началото на 50-те години – от привеждането на Власик в Москва до неговия арест. Той ценеше дружбата и помагаше на близките си, независимо от тежките обстоятелства, и, разбира се, в живота му имаше и голяма и трагична любов“ (35).

Една от първите трогателно-наивни манипулации в сериала виждаме още в списъка на актьорите и на героите, чиито роли те изпълняват. Срещу името на Дмитрий Аксьонов, изпълняващ ролята на Киров, е записано „черно на бяло“: „Сергей Миронович Киров, държавен и политически деятел, приятел на Сталин“ (36). Дори и за сегашната руска кинемотография е малко прекалено да наречеш жертвата на един убиец негов приятел. Че то още малко ако се продължи по този път, скоро ще прочетем някъде: „Лев Давидович Троцки, приятел на Сталин“.

Както и при другите произведения на новата съветска кинопропаганда, и тук ще приведем цитати от зрителските оценки за сериала, защото част от тях показват жестоките страдания на авторите им от развенчаването на Сталин и сталинизма, (много от тях – не без възпитателното въздействие на новата съветска кинопропаганда), други пък показват, че по-младите и по-интелигентните граждани на Русия не само прозират истинската роля на тирана в съдбата на страната си, но стигат и до забележителни прозрения относно целите и задачите на подобни „исторически“ сериали.

Първите различия в зрителските оценки започват с изпълнителя на ролята на Сталин. „Marina W“ окачествява Мсхиладзе като „най-добрият Сталин в историята на отечественото кино“, а неин опонент дава аналогична оценка на друг изпълнител, Максим Суханов (също роден през 1963 г.), когото нарича „най-добрият Сталин от постсъветския период“. Суханов играе Сталин в „Децата на Арбат“ и в „Изморени от слънцето 2“; последният, обаче, и според рецензиите на специалистите, и според зрителските отзиви, се окачествява като един от най-големите провали в историята на руското кино (разбира се, не по вина на Суханов, а по-скоро на режисьора си Никита Михалков). Интересно е, че Суханов е единственият от изпълнителите на ролята на Сталин, който ни най-малко не може да бъде упрекнат нито в просъветска, нито в просталинска пропаганда. Напротив, обществените му позиции го поставят в редиците на демократичните движения в днешна Русия. През септември 2014 г. той участва в „Марша на мира“ против войната в Украйна; нарича руската намеса в Източна Украйна „ситуация на абсурда“; публично се отказва от званията си на Заслужил и на Народен артист на Руската федерация, наричайки ги „подаяния на властта“. А и за самия Вожд, по повод на няколко нови паметника, които са му издигнати в дълбоката руска провинция, се изказва доста категорично: „Като се знае това, което този човек е направил, просто трябва да се забрани издигането на негови паметници, а самия него да го запишем между най-големите престъпници. Но голата забрана до нищо няма да доведе – паралелно трябва да върви и просветата. Нужно е непрестанно да говорим за милионите невинно изтребени хора“ (33).

В своя отзив, „rassvet1“ бърза да благодари на създателите на сериала: „Веднага искам да благодаря на създателите на сериала за това, че при създаването на образа на Сталин не са паднали до натрапвания на обществото образ на суров деспот“. Сходно е и мнението на „zarlev88“: „Въобще нормалните филми с Йосиф Висарионович не са толкова много. Навсякъде той е показан като жесток владетел и тиранин, който е решавал съдбата на народа и понякога е правел това много жестоко“. „Алиса Мостовая“ пише в своя отзив: „Оставайки на цялото протежение на филма верен приятел и защитник на Сталин, Власик преживява и своите душевни загуби, без да забравя какво за него стои на първо място…С годините си служба на Сталин той става все по-твърд, всеки път вси по-самоотвержино служи на Сталин и Родината. Въпреки цялото усърдие и старание на Власик, на Берия се удава да настрои Вожда против своята „сянка“(34). Тук виждаме едно наистина детинско възхищение от верността и самоотвержеността на генерал Власик и, както винаги, „кривите дърва“ се стоварват върху гърба на Берия – точно както хиляди жертви на „Гулаг“-а са били убедени, че Вождът е невинен и че това, което се случва с тях, е дело на неговите високопоставени съратници. Анна Соколова пише в същия дух: „Аз например за този човек не знаех почти нищо. В училище не сме засягали тази тема, а се оказва, че той е изиграл голяма роля в съдбата на нашата страна“(35). Тази дама съвсем искрено съжалява, че за Власик не се учи в училище и затова учениците не знаят почти нищо „за този човек“. Но тя остава безкрайно далеч от това да си зададе въпроса дали е редно и нормално един обикновен „гавазин“ на Вожда, с образование от три учебни години, да е изиграл „голяма роля“ в съдбата на собствената им страна. „Галина Гаджиева“ споделя: „С помощта на Власик, Сталин се разкрива пред зрителите от друга, нова страна, страната на човек с главно „Ч“. Той е не само диспут (вероятно т.н. речево намерение е било „деспот“, но авторката очевидно не е намерила най-точната дума) и тиранин, но и баща на страната си, който мисли за децата си.“(34). Не по-малко интересен е отзивът на „tcvetic22“: „Само като си помислиш, филмът ни показва вожда и събитията от онова време през очите на легендарния охранител на самия Сталин“(34). Наистина, страшно е дори да си го помислиш: САМИЯТ Сталин през очите на САМИЯ си легендарен охранител!!! Ето мнението на още една зрителка, „Маргарита Василь“, отдавна копнееща за знания, различни от тези, които са им „втълпявали“ досега: „Що се отнася до личностите на Сталин и Берия, на нас ни се предлага да ги погледнем от необикновена страна. Че то какво ни втълпяваха много години? Че това са страшни хора, едва ли не закусващи с новородени бебета и с котета. Как е било всъщност, ние няма да научим, но явно е по-дълбоко, отколкото ни го поднасят учебниците по история“. Очевидно е, че Маргарита не е чела достатъчно, иначе щеше да знае, че извършеното от тези двама благодетели на съветските народи е достатъчно значимо, за да няма нужда да бъдат обвинявани нито в канибализъм, нито в закусване с домашни любимци – достатъчни са милионите невинно погубени хора, достатъчно е и това, че са довели до канибализъм много украински майки по време на Голодомора. Не липсват и прозрения колко добре би било сериалът да се използва за педагогически цели. „Вадим Терещенко“: „Мисля, че е добре това да го видят децата. В интерпретирана форма да изучават историята, не по учебниците, мисля, че така ще запомнят повече за тази епоха, отколкото от книжките“ (34). Две неща правят впечатление тук – обърнете внимание на израза „интерпретирана форма“, т.е. някой трябва да е интерпретирал, да е разтълкувал за децата това, което става на екрана – разбира се, от правилни комунистически позиции; и второ, от цитирания абзац ясно личи негативната конотация, в която г-н Терещенко поставя „учебниците“ и „книжките“ – очевидно четенето не е между най-любимите му занимания.

Но дори и сред очевидните сталинисти има недоволни – те пък са обидени от начина, по който е показан Сталин, намират този начин за недостатъчно сериозен. Например „Michael-Mars“ е убеден, че „…десъветизацията не се получи – каквито и рога да залепяха на другаря Сталин, все падаха. Замислиха се и решиха да му залепят ушите на Мики Маус. Не се получи да го демонизират, дайте тогава да го направим клоун, трагическа фигура, сополив трагически герой на сериали, каквото и да е – важното е зад това да не се вижда титаничната работа на ВЕЛИКИЯ ДЪРЖАВЕН ДЕЯТЕЛ, КОМУНИСТА И БОЛШЕВИКА“ (34). Съвсем закономерно, оценката на възмутения сталинист е 1 от възможни 10. Също така възмутен, но доста по-конкретен в недоволството си е „Gwendolin“: „Къде е личността на Сталин? Някакъв болен старик. А нали той е бил последният теоретик на марксизма, мислител, политик. Къде е всичко това? За какво е филмът? За кого е? Сигурно парите са били недостатъчно за създателите, за да свършат качествена работа. Жалко!“. В същия дух пише и „Gregory2009“ в отзива си, озаглавен „Най-страшната лъжа е полуистината“: „Първото, което се набива в очи, е как е изобразен Сталин. В 30-те години той е бил малко по-възрастен от 50 години, бил е активен, здрав и бодър. (Тъй де, само човек в отлична физическа форма може да осъществи Големия терор, чиято кулминация е именно през 30-те години, б.а.) Достатъчно е да се прегледат кадрите от кинохрониките от онзи период. В сериала той е показан едва движещ се, по старчески бавен и неловък. Очевидно е, че авторите са се ориентирали по кадри от последните години от живота му“(34). Зрителката „KristobellS“ също държи на учебно-възпитателната роля на сериала, но малко пресилено, очевидно изхождайки от собствените си ученически спомени, обобщава, че съветската младеж не обичала да изучава историята: „Този сериал аз бих показала на нашата младеж, която така не обича да изучава историята…Пък и не е така скучно като да учиш по учебник. Аз например много факти запомних именно от сериала, сигурно защото всичко е нагледно показано“. Очевидно антипатията към учебниците и книжките, за която споменах по повод на други отзиви, не е изключение, а по-скоро правило сред младата руска публика. Съвсем друго е, ако ти го покажат нагледно!

Разбира се, наред с тази смесица от възхитени и частично-недоволни сталински поклонници, отзиви пишат и съвсем различни от тях хора, които имат по-друга представа за онези времена и за централната фигура в тях. Така „lobzel“ озаглавява отзива си „Сталин Кирова убил в коридорчике“ (стихче от твърде популярна, но и твърде опасна на времето си съветска частушка. Всъщност в оригиналния ѝ текст вместо „убил“ е използвана думата „пришил“ – б.а.): „Съсредоточавайки вниманието на зрителя мърху личния живот на Власик, сериалът внимателно заобикаля много събития, свързани с репресиите. Ягода се сменя от Ежов, после на негово място идва Берия, започва войната…Сталин във всички ситуации е показан не като злодей, а по-скоро като човек, когото обстоятелствата и хората принуждават да постъпва жестоко. Ако не му придиряш за историческа вярност, сериалът може и да се погледа. Но ако се замислиш или искаш да изучиш историята, по-добре е да четеш спомените на ония, които са живели тогава“(34). Дори не е нужно да си чак толкова досетлив, за да се усъмниш в истинските намерения на създателите на сериала. „Gregory2009“ пише: „Хареса ми играта на Милованов (изпълнителят на ролята на Власик – б.а.). Въпреки, че се създава впечатление, че Власик в сериала не е главният герой, а е само повод за поредните фантазии за Сталин и неговото обкръжение“.

Друг коментатор, сполучливо избрал псевдонима си („никакнепойму“) отбелязва: „Власик толкова много време отделя за личните си работи и за похожденията си, че така и не успява да стане сянка на Сталин. Такава куртизанка се оказва Власик. А сериалът вече завършва. А за какво е бил снет – не е ясно. Да ни покаже Сталин като дядо Мраз. Актьорът, както влиза във филма с тътреща се старческа походка, така и се протътря през целия филм. Че още и такъв сърдечен се оказва, с добро се отнася към всички. Очевидно, на създателите на сериала много им се е искало да прехвърлят вината за репресиите върху обкръжението му“. Не само основателни съмнения към сериала проявява тази категория зрители, но нерядко и отлично чувство за хумор. В отговор на „поясненията“ в дикторския текст, че непосредствено след началото на войната Сталин е мълчал две седмици, но през тях е работил много активно, като при това се е намирал в шок, „Teymur“ възкликва: „Активно да работиш? Мълчейки две седмици и намирайки се в шок? За такова нещо голямо майсторство се иска! Затова никак не е за чудене, че през октомври 1942 г. фашистите разглеждаха през биноклите си майчицата Москва!“(34).

Има и един отзив, който си позволявам да цитирам почти изцяло по две причини – първо, той превъзхожда всички останали и по обхвата, и по дълбочината си и второ, за да потвърдя оптимистичното си мнение, че дори и хората като неговия автор да са малцинство, тяхното наличие показва, че новата съветско- сталинска пропаганда не е в състояние да превърне всички руски граждани в Homini sovietici. „Владимир Влад 2017“ пише: „Филмът, разбира се, не е за началника на охраната, а е за самия Сталин. Но кой знае защо, не са се решили да нарекат тази най-нова сталиниада по този начин…Затова гледаме сериали за жената на Сталин, за охранителя на Сталин. А скоро ще стигнат до епопеи за Манечка-сервитьорката, за Дунечка – камериерката, която застила кревата, за чичо Петя-портиера. За тяхната доблестна служба на вожда – на двора, в кухнята и в спалнята, за преданата им любов към него, която те „са пренесли през всичко“, че и на децата си са предали. Удивлявам се, защо още не е снет филм за Василий Сталин (а, снет е, снет е, но Владимир Влад вероятно още не е имал щастието да го гледа! – б.а.), напълно достоен алкохолик, който само се е преструвал на примерен офицер, а е безчинствал колкото е можел. И става всичко-навсичко само генерал-лейтенант на младини (а не още в детството си!), а главното, че той също е пострадал от тези вредни антисталинисти. Аз съм удивен, но и съм сигурен, че такъв досаден пропуск и невнимание към отличния човек скоро ще бъде поправено и бъдещият скъп и прескъп качествен сериал с прекрасни актьори и безупречни интериори – успешно снет. (Не е известно дали авторът на този отзив и друг път е проявявал пророчески възможности, но в конкретния случай, както казват руснаците – „как в воду глядел“!- б.а.). Впрочем, работата не е изцяло в Сталин. Филмът за Власик е много точен по отношение на насочеността си към една огромна, всъщност, аудитория. Нали филмът е за гавазина и въобще за гавазщината. А ние, както е известно, сме страна на гавазщината или, иначе казано, на охраната. Не на един „стар боец“ сърцето ще се свие от умиление и немалко сдържани гавазки сълзи ще се пролеят при гледането на героичните делници от безупречната служба. На зрителите като че ли казват „Филмът е за вас, скъпи руснаци!“ и „Народът и партията са едно!“…Но Сталин в торба не стои, той затова и е Сталин. На авторите все пак им се е налагало някакси да се обяснят. Какво да правим, накратко казано, с милионите жертви на Сталин? Поне да се измърмори нещо или пък да се измучи, или пък просто да се премълчи – това сега е особено модерно. Но авторите не мърморят, не мучат и не премълчават, очевидно решавайки, че сега времето е такова, че всичко може. И те направо и ясно говорят – и изтезават Истината-майчица. Че Сталин просто се е борил с враговете в партията и затова са тези жертви, че той просто е отстъпил пред волята на народа, комуто е бил нужен кумир (е, някъде пък се е поотпуснал, увлякъл се е, позабравил се е), че разнообразните врагове са били навсякъде – ето, даже и върху самия Сталин са извършвали покушения. Още филмът е и за това, колко страстно вождът е обичал и Киров, и цялата страна – с нейния народ, заводи и параходи. Да-да, той даже и народа е обичал – народа, който не е заслужавал любовта му и който е написал (не напразно това го подхвърля героят Власик) три милиона доноса и затова няма право да осъжда и изобщо няма право на нищо. А още Сталин е и победител над фашизма. Той още преди войната е спуснал директива до всички, до които трябва, за бойната готовност, а те, тези военни, тази директива изобщо не я изпълниха. И още в този дух, всичките серии на сериала…за Власик.

От всичко това направо ти се повръща. Струва ми се, че авторите на сериала излишно са се разкрили. Явно ръката на кино-майстора е треперела от умиление и екстазът неизбежно се е отразил на качеството. Такова нещо за Сталин не биха посмели да заснемат при Брежнев, още по-малко пък при Хрушчов. Т.е., при проклетите комунисти, криво-ляво развенчали култа към Сталин и към неговата сянка – до края на дните си, поне от стеснение. Никога в посочените времена такъв филм не можеше да се появи. А сега може! А по-нататък какво? От филм във филм се оформя прекрасен актьорски състав – качествен и релефен Сталин, органичен тънък нервен Берия, множество милички младички юноши – начинаещи гавази „от народа“. А пък и сталинските интериори – вили, къщички, горички, борчета, стобори, дъбови кабинети и тем подобни – с лопата да ги ринеш. А, и затвори много. Всички условия са налице“(34).

В мемоарите си, диктувани през последните години от живота си, самият Власик се възмущава от несправедливоста, проявена от Сталин по отношение на него, но от друга страна подчертава, че никога не е таил в душата си злоба срещу него. Да чуем самия Власик: „Аз бях жестоко обиден от Сталин. За 25 години безупречна работа, без нито едно мъмрене, а само с поощрения и награди, аз бях изключен от партията и хвърлен в затвора. За моята безпределна преданост той ме предаде в ръцете на враговете. Но никога, нито за минута, в каквото и състояние да съм се намирал, на каквито и издевателства да съм бил подлаган, намирайки се в затвора, не съм таил в душата си злоба срещу Сталин“(36). С това си откровение Власик очевидно цели да подчертае своята вярност към Вожда, но то по-скоро го причислява към една категория, която лагерниците в Гулаг презрително са наричали „ортодокси“ (правоверни) – тези измежду тях, които въпреки чудовищните неправди и страдания, на които са подложени, не дават и дума да се издума в тяхно присъствие против Сталин и против партията.

И тук, също както в края на есето за сина на „бащата на народите“, не можем да приключим прегледа на сериала, без да посочим (рискувайки да разочароваме многобройните екзалтирани почитателки на неговия герой), колосалната разлика между захаросаното екранно превъплъщение и истинския генерал Власик. Ето например впечатленията от него на Светлана Алилуева, която трудно може да бъда заподозряна в некомпетентност по въпроса: „Генерал Николай Сидорович Власик се задържа около баща ми твърде дълго, още от 1919 г. Тогава той беше червеноармеец, придаден за охрана, но зад кулисите стана твърде властно лице. Той оглавяваше цялата охрана на баща ми, смяташе себе си едва ли не за най-близкия до него човек и, бидейки невероятно малограмотен, груб и глупав, но високопоставен, през последните години стигна дотам, че диктуваше на някои дейци на изкуството „вкусовете на другаря Сталин“. А „дейците“ слушаха, кимаха и следваха тези съвети. Наглостта му нямаше граници“ (цит. по 37).

Самият Власик описва в спомените си в какъв безпорядък е заварил т.н.“близка“ вила, когато за първи път я посетил, заедно с дотогавашния „охранител No 1“, литовеца Юсис. Но как бързо се е разрастнало стопанството, подвластно на новия Първи охранител! Под умелото му ръководство са изградени и обзаведени „сталински дачи“ из целия СССР – „близката“ в Кунцево, „далечната“ в Зубалово, още и три вили в Сочи (близо до Мацеста, след Адлер и преди Гагра), а още и близо до Боржоми, на Валдая, на езерото Рица, в Мюсерите, в Нови Афон, в Семьоновское, в Кисловодск, Мухолатка в Крим и други, знайни и незнайни, общо над 20. И въпреки, че в много от тези обекти Сталин не се появявал с години, всички те е трябвало да се поддържат „в пълна бойна готовност“ за евентуално посещение на вожда, във всяка от тях се съхранявали внушителни количества хранителни продукти и напитки, които непрекъснато се подменяли с пресни. Във всяка от тях благоденствала многобройна охрана, готвачки, шофьори и всякакъв друг обслужващ персонал. В пълно съответствие с пословичната скромност на личния живот на Вожда, никой руски император не е ползвал подобна почивна база. Т.н. „Управление за охрана“, дотогава подчинено на МВД, през 1946 г. било изцяло поверено на генерал Власик. Последният с гордост изповядва: „…то се превърна в огромно предприятие със 170-милионен годишен бюджет. Всичко това предизвикваше завист и недоброжелателност у моите врагове.“

Първото сътресение в непоклатимия дотогава статут на Власик настъпва през 1952 г., когато комисия на ЦК на ВКП(б), начело в Маленков, е натоварена да разследва злоупотребите и безчинствата на Федосеев, комендант на „близката“ дача. Попаднал в ръцете на палачите от Лубянка, последният дава показания, че Власик е планирал…да отрови Сталин. Тогава вождът не повярвал на тези „признания“, прекрасно знаейки как те са получени. По-късно срещу Власик се повдигат други обвинения, не така убийствени, но затова пък напълно доказуеми. Оказало се, че оглавяваната от Власик огромна армия (а може би е по-точно да я наречем „банда“?) от охранители е превърнала значителна част от пустеещите „сталински дачи“ в бардаци, където охранителите си устройвали оргии с консумация на стотици килограми скъпи вина, ракии, хайвери и други деликатеси, абсолютно непредназначени за охраната и другата прислуга. А компаньонките, участващи в тези „почерпки“, бивали възмездявани със служебни повишения, коли и жилища. Пред инспектиращите Власик се оправдавал, че поради малограмотност и некомпетентност не успял да навлезе във финансовите тънкости на Управлението за охрана (37). Този път, обаче, с разрешението на Сталин, той бил разжалван и изпратен в Асбест, на работа в Гулаг, като зам.-началник на Баженовския ИТЛ (Изправително-трудов лагер). А през декември 1952 г. той бил арестуван, този път за измяна към Родината, защото не обърнал достатъчно внимание на доносите на „лекарката“ Лидия Тимашук, че лекарите (предимно евреи) от Кремълската болница организирали заговор за унищожаване на политическия елит на СССР, започвайки с убийството на Андрей Жданов. След смъртта на Сталин се установява, че целият този „заговор на убийците в бели престилки“ е бил изцяло изфабрикуван в бърлогите на Лубянка, за да се задоволи катастрофално нарастналата комбинация от параноя и антисемитизъм през последните години от живота на Сталин. Но срещу Власик се появяват и се натрупват нови обвинения, все по-неопровержими – за плячкосване и мародерство в окупираната от СССР Германия по време на Постдамската конференция на „тримата големи“, проведена в двореца Цецилиенхоф в Потсдам от 17 юли до 2 август 1945 г. При обиска у бившия генерал Власик били открити цели складове с „трофеи“ – луксозна покъщнина, уникални сервизи, скъпи средновековни вази, над 30 фотоапарати и обективи (генералът бил запален фотолюбител) и какво ли още не. Освен това Власик признава, че след края на конференцията е пренесъл от Германия в Съветския съюз шест породисти животни: три крави, един бик и два коня, които разпределил между брат си, сестра си и племенницата си. А до местоживеенето на скъпите близки (Слонимски район, Барановичска област) „трофейните“ животни били транспортирани с влак на НКВД, напълно в стила и традициите на тази родолюбива институция (37).

Ако някой все още се чуди какво общо имат Постдамската конференция и „трофейните“ крави на генерал Власик, ако такава кражба му изглежда прекалено кокошкарска за такъв прославен генерал, нека да се запознае с неотдавна разсекретената докладна записка на Лаврентий Павлович Берия до Сталин и Молотов, предадена от Потсдам до Москва на 2 юли 1945 г.:

„НКВД на СССР докладва за завършване на мероприятията по подготовката и настаняването на предстоящата конференция. Приготвени са 62 вили (10 000 кв.м.) и една двуетажна сграда за др. Сталин: 15 стаи, веранда, мансарда, 400 кв.м. Сградата е напълно обзаведена. Има център за свръзка. Създадени са запаси от дивеч, живи животни, гастрономически, бакалски и др. продукти и напитки. Създадени са три помощни стопанства на 7 км. от Потсдам, със животни, птицеферми, зеленчукови и плодови бази, работят две фурни за хляб. Готови са две специални летища. За охрана са докарани 7 полка от НКВД и 1500 души оперативен състав. Организирана е охрана в три пръстена. Началник на охраната – генерал Николай Власик“ (цит.по 37). Трябва ли да се учудваме, че получавайки под свой пълен контрол такова богато „стопанство“, генерал Власик, свикнал да отнася от господарската маса мезета и бутилки вино, не се е поколебал при отпътуването си за Москва да задигне със себе си всичко, което е можел, в това число и няколко породисти немски крави? Цитираната докладна на Берия до Сталин и Молотов е ценна с това, че не само показва контекста на мародерското поведение на генерала, но и свидетелства особено нагледно за прословутата лична скромност на Вожда, както и за това колко отговорно неговите приближени са се отнасяли към съветската държавна хазна. Защото всичко, докладвано от Берия, е било предназначено за един… 17-дневен (!) престой на Вожда в окупираната Германия.

В края на март 1953 г., десетгодишният срок за лишаване от свобода на Власик е заменен с петгодишен; през 1956 г. той е помилван, но без възстановяване на званията и наградите, а през 2000 г., посмъртно, е помилван с отмяна на присъдата. През 2001 г. наградите му, конфискувани при разжалването и осъждането, са върнати на дъщеря му. И все пак, възбудените (от него и от посветения му сериал) почитатели (и почитателки) би трябвало да научат, че между въпросните награди фигурира и орденът „Кутузов“ – I степен. Според неговия статут, с него се награждават „…командващите фронтове и армии, техните заместници и началник-щабове, за добре разработена и проведена фронтова или армейска операция, в резултат на която е постигнато поражение на врага“. Въпросът каква армейска или фронтова операция е организирал и провел „гавазин No1“ на Сталин и какъв враг е бил поразен в резултат на тази операция, вероятно завинаги ще остане без отговор.

„Страната на Съветите. Забравените вождове“

Документално-исторически филм на кинокомпанията Star Media и на студията Babich Design. Режисьор Павел Сергацков, сценаристи Владимир Медински, Александр Колпакиди и др., продуценти Валерий Бабич и Влад Ряшин; премиера на Първи канал – 14.05.2017.

Отново поредното не просто грабващо, а буквално „сграбчващо“ заглавие, двете части от което носят различен емоционален заряд – „Страната на Съветите“ носи едновременно горчива носталгия за тези, които са били граждани на „страната на Съветите“ и патриотична гордост за онези техни потомци, които и до днес са останали на тяхното мирогледно и политическо ниво. А „Забравените вождове“ носи угризения, носи самоупрек, че достойните тези водачи са позабравени в днешна Русия.

Ето избрани редове от няколко анонси за сериала:

„Те достигнаха до върховете на властта във времена на грандиозни промени. Определяха съдбите на страната и народа. Станаха символи на епохата“.

„Това е проект, разказващ за ключовите фигури в ръководствотно на Съветския съюз от 1917 до 1953 г.: Феликс Дзержински, Климент Ворошилов, Семьон Будьони, Вячеслав Молотов, Андрей Жданов, Виктор Абакумов, Лаврентий Берия. Техните имена и днес са известни по цялата страна, но малцина помнят като какви те влязоха в историята и какво са направили за своята държава. Те се намираха във водовъртежа на гражданското противопоставяне и социалните сътресения, променяйки хода на историята. В тяхна чест наричаха градове, улици и планински върхове, издигаха им паметници, за техните победи разказваха в училищата, но те не можеха да знаят, че след години техните биографии ще бъдат подложени на щателно редактиране, а всички постижения ще бъдат предадени на забрава“(39).

И един твърде многозначителен фотомонтаж, с който започва трейлърът на сериала. Показани са и седемте „вождове“, като в центъра на преден план е Берия, а встрани и в дълбочина от него са останалите шестима – от едната страна Молотов, Жданов и Ворошилов, а от другата – Будьони, Абакумов и Дзержински.

„Седем човека. Седем живота. Една епоха. Какво стои зад техните решения и каква цена те заплатиха за своите постъпки?“

Следват по няколко изречения, които представят всеки от включените „вождове“. Като чете тези „анонси“, човек се изумява от техния примитивизъм – и не защото са кратки, а защото са крайно повърхностни и угоднически, като че ли са били писани в сталинското време. Не можем също да не се запитаме какво всъщност обединява тези седем души, и преди всичко, какъв е бил критерият на създателите на сериала да се спрат именно на тях, въздигайки ги над няколко десетки тям подобни. Ако Дзержински, Берия и Абакумов са тук, къде са Менжински, Ягода и Ежов? Ако маршалите Будьони и Ворошилов са тук, къде са маршалите Блюхер, Тухачевски и Егоров? Ако Молотов е сред „вождовете“, къде са Троцки, Зиновиев, Каменев и Бухарин, къде е Киров? Не е нужен особено продължителен размисъл, за да си отговорим на въпроса за критерия, отделящ тези седем души от няколкото десетки останали „съратници“. Очевидно е, че всички прославени в сериала „забравени вождове“ са тази част от сталинската камарила, която е имала шанса да не бъде унищожена от Вожда – в този смисъл тези седем дейци могат да бъдат смятани за най-преданите „сталинци“. Някои от тях ще останат в историята като сталински палачи, а други – като сталински мишоци, макар че разликата между тези категории не е много добре очертана, тя е по-скоро количествена; повечето „вождове“ са и едното, и другото. Например несменяемият нарком на външните работи Вячеслав Скрябин, по-известен с псевдонима си Молотов, считан за втория след Сталин човек в Совнаркома, винаги е преподписвал добре известните „разстрелни списъци“, с което безспорно е влизал в ролята на палач. Ще бъде запомнен главно с позорния пакт „Молотов-Рибентроп“. Съвременните поклонници на Сталин и на сталинизма, чрез дикторския текст на посветения на Молотов епизод от сериала твърдят, че този пакт „отмести съветската граница със стотици километри на запад, с което отложи началото на войната, а след като тя започна, затрудни германското настъпление и провали плановете на Хитлер за „блицкриг“. Дори и за новата съветска кинопропаганда е учудващо как може да вмести в едно изречение толкова нагли издевателства над историческата истина. „Отместването“ на съветската граница на запад е неделимо от отместването на германската граница на изток, което е евфемизъм за разбойническата подялба на Полща въз основа на този договор и на Секретния протокол към него, а развитието на военните действия през лятото и есента на 1941 г. нагледно показва дали това „отместване“ поне малко е затруднило германското настъпление. Никак не е случайно, че Германия напада Полша буквално на другия ден след ратификацията на договора. За жалост, като мрачно доказателство, че „победителите не ги съдят“, двамата съавтори на пакта, които имат еднакъв личен принос за началото на войната, след нея имат много различни житейски съдби: Рибентроп е осъден и обесен в Нюрнберг, а Молотов доживява до дълбоки старини: „Дори и през пролетта на 1986 г. в Жуковка, в подмосковието, можеше да се срещне старец с високо чело и винаги с пенсне, бавно разхождащ се по пътечката на вилното селище. Почуквайки с бастуна си, той внимателно се вглеждаше в редките минувачи с избелелите си кафяви очи. Износеното кадифено палто, старческите износени обувки, угасналият поглед издаваха в разхождащия се много преживял и изпитал човек. Но едва ли някой би казал, че старецът караше деветдесет и седмата си година и че той не беше никой друг, а бившият председател на Совнаркома, бившият член на Политбюро, бившият народен комисар по външните работи и един от най-близките съратници на Сталин – Вячеслав Михайлович Молотов…Трябва да се каже, че десетилетията, изминали от смъртта на Сталин, не са го променили. Малко преди смъртта си той казва на поета Чуев: „Ако не беше той, не зная какво щеше да стане с нас“. До последните си дни е смятал Сталин за гениален, бил е убеден, че Тухачевски е бил военното „острие“ на „десните“ и че 1937 г. е била година на ликвидация на „петата колона“ в СССР“(22).

Този „достолепен“ старец, разхождащ се из вилното селище на висшата сталинската наменклатура в подмосковието, е същият, който много години по-рано заявява: „Никога не съм съжалявал и никога няма да съжаля, че съм действал много твърдо“ – изказване типично за мишок, който се прави на мъжествен. Той действа „твърдо“ спрямо хората, за които „Вождът“ е решил, че вече не са му нужни или че представляват някаква опасност за диктатурата му. За да му се хареса, Молотов не само преподписва „разстрелните“ списъци, но са запазени много такива разпореждания, подписани само от него, като не пропуща да впише и някоя ядовита забележка по адрес на този, когото обрича с подписа си. През юни 1937 г. някакъв доносник пише на Сталин, че един стар болшевик, а в тогавашния момент – отговорен правителствен служител, Г.И.Ломов, е бил близък с Бухарин и Риков. Сталин пише по диагонала на това писмо: „За др. Молотов. Какво да правим?“. Отговорът идва бързо и е пределно лаконичен: „За незабавен арест на този мръсник Ломов. В.Молотов“. Изпращаните до Сталин разстрелни списъци обикновено завършват по един и същ начин: „Моля за санкция всички да бъдат осъдени на разстрел“. Резолюциите под тях също са еднотипни: „За. И.Ст. В.Молотов“. Отбелязани са и чудовищни „рекорди“. На 12 декември 1938 г. Сталин и Молотов санкционират разстрела на 3167 души!

Най-ярко този възторжено прославян в сериала „сталински нарком“ се проявява като истински мишок, когато сталинската скотобойна поглъща някои от най-близките му хора. Най-близкият му приятел, дипломатът Александър Аросев (бивш съветски посланик в Литва, Чехословакия и Франция), в началото на 1938 г., в разгара на Големия терор, усетил по нещо, че облаците над главата му се сгъстяват. Дъщерята на Аросев, актрисата Олга Аросева, си спомня: „Тогава баща ми позвъни на Молотов: „Вячик, какво да правя сега?“. Отговорът беше лаконичен: „Погрижи се за децата си“. И нищо повече. Тогава баща ѝ извикал колата си и сам тръгнал за Лубянка, откъдето никога не се завърнал. А може би вече е имал „призовка“ за там и затова е позвънил на Молотов, с надеждата да получи помощ от един от хората, най-близки до Вожда? Надежда съвсем неоснователна, разбира се. Аросев е разстрелян на 10 февруари 1938 г. на разстрелния полигон „Комунарка“ (много симптоматично име за такъв полигон), Краснопахорски район, Московска област.

Още по-красноречиво доказателство за „мъжеството“ на този нарком е поведението му, когато жена му, Полина Семьоновна Жемчужина, през ноември 1939 г. е снета от дотогавашния си пост на нарком на рибната промишленост, през 1941 г. е извадена от състава на кандидат-членовете на ЦК на ВКП(б), а на 29 януари 1949 г. е арестувана за връзки с ционистките среди. Осъдена е на 5 години лагери, а след смъртта на Сталин, на 10 март 1953 г., е реабилитирана и освободена. Докрай си останала фанатична комунистка, точно от ония, които в Гулага наричали „ортодокси“. По времето на затворничеството ѝ Молотов никога не споменал за нея на Сталин. Когато по-късно внучката ѝ я попитала защо дядо ѝ не се е застъпил за нея, тя обяснила, че ако се бил застъпил, са щели да я унищожат. И добавила: „Тези правителствени мъже всички бяха заложници“. „И мишоци“ – е трябвало да каже в допълнение.. Този случай говори твърде много и за двамата съпрузи и той далеч не е единствен. Жената на генерал Поскрьобишев (в продължение на повече от 20 години най-близък и най-доверен личен сътрудник на Сталин), Бронислава Металикова, лекарка-ендокринолог, майка на две деца, не само е арестувана, но след тримесечен престой в затвора, е разстреляна по скалъпени обвинения. Има дори хипотеза, че това е бил един от методите на Сталин да подлага на изпитание верността на своите съратници (22). Звучи доста извратено, но безукорно се вписва в цялостния облик на Великия кормчия.

Така че сериал като „Забравените вождове“ очевидно не може да изчисти облика на Вячеслав Молотов и да възстанови доброто му име пред грядущите поколения. Но за съвременните граждани на Русия, които не знаят истината за доблестния съветски нарком, сериалът не само действа като „благ мехлем“, но, като се съди по отзивите им, те и политическото възпитание на децата си са готови да поверят на сериала за забравените вождове.

Едва ли е нужно да представяме тук всичките седем „забравени вождове“, още повече, че на двама от тях, Будьони и Ворошилов, се спряхме достатъчно обстойно по-горе в настоящото есе – в точката „За болшевишко-фашистката дружба. Погромът върху армията“. Но не можем да не проследим накратко представянето в сериала на двамата най-кървави сталинови палачи – Берия и Абакумов, на всеки от които е посветен отделен епизод от разглеждания сериал. Докато самият Сталин може с увереност да бъде смятан за Антихриста в историята на човечеството, тези двама негови помагачи само с много големи усилия могат за бъдат считани за представители на човешкия вид – толкова невъобразими са престъпленията им. А опитите за тяхната реабилитация като „забравени вождове“ доказват единствено невероятната наглост и цинизъм на новата съветска пропаганда.

Като илюстрация, ето представянето на Лаврентий Берия:

„През последните десетилетия в официалната историография Лаврентий Берия е представен като една от най-мрачните фигури в цялата история на Русия (Не думай! – б.а.). В съзнанието на поколенията се рисува отмъстителен тиранин, удавящ в кърви своите врагове. Него го познават само като глава на НКВД и организатор на репресиите, макар че размахът на репресиите при него значително се понижи. Като стопански деец, икономист и даже строител Берия е практически неизвестен, макар че това бяха основните сфери на неговата дейност. В годините на Великата Отечествена война Берия координираше работата на съветското разузнаване и контраразузнаване, отговаряше за производството на въоръжение и военна техника, пое отбраната на Кавказ и успя да спре немците на подстъпите към стратегическите запаси от нефт. В 1944 г., в условията на война, Лаврентий Берия беше назначен за ръководител на съветския „атомен проект“. В работата над прпоекта той прояви уникални организаторски способности, благодарение на които атомната бомба на СССР се появи много по-рано, отколкото очакваха противниците в започващата по онова време студена война. На 23 декември 1953 г. Лаврентий Берия е осъден на смърт и разстрелян в бункера на щаба на МВО, но обстоятелствата около неговия арест и смърт и досега остават предмет на спорове“(40).

От това кратко представяне научаваме няколко удивителни неща – че Берия не е такъв, какъвто се рисува „в съзнанието на поколенията“, че в работата по „атомния проект“ той показал „уникални организаторски способности“, че стопанската дейност, икономиката и строителството всъщност са били основните сфери на неговата дейност. Като чета колко съзидателни и хуманни са били „основните сфери на неговата дейност“, неволно се замислям колко лесно хората вярват на всякакви небивалици, особено ако им се иска да повярват в тях. Сещам се за една моя колега от БАН, чийто син от години служеше в Чуждестранния легион някъде из Африка. Учудвах се на олимпийското спокойствие, с което тя разказваше как отвреме-навреме им провеждали контролни изпити по физическа подготовка – зверските нормативи, които им поставяли, за да останат в Легиона, звучаха сюрреалистично за човек като мене. Веднъж внимателно я попитах никак ли не се тревожи за сина си. „Е, ами те сега нали главно кондензирани млека за децата разпределят из по-бедните страни“ – беше отговорът.

Но да се върнем от анонса за Берия към дикторското му представяне в епизода, който му е посветен. Кратки биографични данни, че е роден през 1899 г. в с. Мерхеули, Сухумски окръг, в Грузия. Учил в Сухумското начално училище, според някои данни го завършил с отличие, а според други бил твърде посредствен ученик и повтарял четвърти клас. През 1919 г. завършил техническо училище с диплом на техник-архитект-строител. Много истал да стане инженер или архитект, но животът го тласнал по други пътища. Младежките му години минават между Азербайжан и Грузия. По онова време се създава т.н. Азербайжанска демократична република, в чието правителство доминирали хората от партията Мусават, бореща се за независимост на Азербайжан от Съветския съюз. Берия работи в контраразузнаването на тази република и, тъй като това по-късно може да му струва скъпо, винаги твърди, че е постъпил там със съгласието на компартията, а по-късно дори заявява,, че именно тя му е възложила тази задача. Но на 27 април 1920 г. части от Съветската армия „влизат“ в Баку и споменатата република прекратява съществуването си. Не по-малко тъмен е и периодът, който Берия прекарва в Грузия, където създавал структури, които при „влизането“ на съветски войски да им окажат подкрепа. Но бил разкрит и изгонен от Грузия. По повод на неуспешния му опит да постъпи в политехнически ВУЗ, чуваме: „вероятно такава е била съдбата му – колкото по-близо е бил до осъществяването на мечтите си, толкова по-тясно събитията го свързват с управляващите органи и със силовите структури“. Така всичко ни става ясно – събитията са виновни за всичко, те са тези, които го правят отначало агент-провокатор в Закавказието, а после го издигат в йерархията на „силовите структури“. Така Берия минава през поста на зам.-шеф на ЧК на Азербайжан, после на зам.-шеф на ЧК на Грузия, за да стане нарком (министър) на вътрешните работи на Грузия. Когато избухва антиправителствено въстание, т.н. августовски мегеж, който продължава около две седмици, за успешното му потушаване Берия е награден с първия си ордан „Червено знаме“. През март 1929 г. избухва ново въстание, този път срещу затварянето на медресетата (религиозните училища) и срещу забраната на жените да носят т.н.“чедри“. Берия води преговори с въстаниците, но те не дават резултат и се наложило поредното „влизане“ на съветски войскови части. Дикторът твърде уместно подчертава, че Берия винаги се е борил с извращенията в антирелигиозната работа. През 1931 г. Берия оглавява ЦК на грузинската компартия като негов първи секретар. Старите местни болшевики го възприемали като кариерист и „парашутист“, но, както ни уверява коментарът, „това ни най-малко не го смущава“ (а, има си хас! б.а.). Живеел скромно, сутрин правел физзарядка със съседските деца, а после се отправял на работа, където, както с леко притеснение отбелязва дикторът, все по-често му се налагало да се бори със собствената си съвест. Кого да ликвидира? Ако винаги чака разпореждания отгоре, ще излезе, че му липсва инициатива; ако пък ликвидира някого без такива разпореждания, рискувал да налети на някой стар приятел на Сталин и да заплати за проявената инициатива с главата си. Така или иначе, очевидно се е справил добре, защото през август 1938 г. го извикали по телефона в Москва за среща със Сталин. Вождът му предложил да стане първи заместник на наркома на вътрешните работи Ежов (извратен садист и алкохолик, наричан от Сталин „моето таралежче“, а от народа – „кървавото джудже на Сталин“). Лаврентий Павлович, разбира се, приел и поел новата си длъжност на 22 август. Както разказва един от помощниците му, „…скоро се появи разпореждане заповедите на Ежов без подписа на Берия да се считат за недействителни“. Така че, при разобличаването на Ежов като агент на чуждите разузнавания, Берия вече повече от година е бил фактическият шеф на вътрешното ведомство. След това става негов титулярен „нарком“, а Ежов е разстрелян на 3 февруари 1940 г. Берия става основен фактор по време на Големия терор, ликвидира, в пълен унисон със сталинската политика, хиляди хора, между които и множество стари и заслужили болшевики. Почти шепнешком дикторът ни умедомява, че по негово време са унищожени много изтъкнати интелектуалци – режисьорът Всеволод Майерхолд, публицистът Колцов, писателят Исаак Бабел и др. Но, както ни предупреждава говорителят, „…предположенията, че Берия е използвал властта си за разчистване на лични сметки, нямат никакво основание“. За Папулия, набързо осъдения и разстрелян брат на Серго Орджоникидзе, Берия изповядва: „Уговарях го дълго, но Папулия не се съгласяваше“. Няма достоверни данни какво точно го е уговарял – най-вероятно да му стане доносник, а защо не и да доносничи за брат си. Защото самият Серго Орджоникидзе се застрелва само няколко месеца по-късно.

Като ни уверяват, че Берия бил изключителен организатор на редица мащабни строежи в СССР, авторите на сериала пропущат да отбележат, че за него, като един от създателите на Гулаг-а, не е било никакъв проблем да хвърли в даден строеж десетки хиляди „зекове“ от лагерния контингент, повечето от които завинаги са оставали на този строеж. Нещо повече, към репресивните органи по места са били спускани и своеобразни „квоти“ – с колко осъдени и в какви срокове да попълнят най-близкия до даден строеж ИТЛ („Изправително-Трудов Лагер“), тъй като броят на новопостъпващите често бил недостатъчен да компенсира броя на загиналите на строежа. Една от най-гнусните лъжи, лансирани в сериала е, че лагерниците („зековете“) с криминални престъпления са били преобладаващи спрямо политическите; съотношението е било многократно, но в обратната посока. Лагерната управа и охраната са чувствали (и са наричали) криминалните лагеристи „социално-близки“, насъсквали са ги срещу политическите и са им поверявали всички по-предпочитани длъжности в лагерите. На много места криминалните, бидейки „социално-близки“, са се чувствали по-скоро като част от охраната, отколкото като част от лагеристите. А при всяка амнистия „блатните“ („урки“-те) са се ползвали с огромни предимства спрямо политическите; не случайно в самите укази и постановления за тези (твърде редки впрочем) амнистии изрично се е посочвало „…с изключение на злостните врагове на народа и на съветската власт“ (1).

Следвайки последователно обещаното още в анонса на епизода за Берия, авторите на сериала дебело подчертават някои негови дела, за които не можем да кажем дали са истина или са поредната пропагандна измама, но които го представят в максимално добра светлина.

Сн. 3. Лаврентий Павлович като вътрешен министър и зам.-председател на Совнаркома (правителството) на СССР

Постарали са се създателите на сериала да ни покажат Берия дори и физически приемлив. Между другото, на снимките от младостта му Берия изглежда почти симпатичен. В епизода младият Берия той е представен от Зураб Миминошвили, един твърде харизматичен актьор. И наистина, в неговото изпълнение младият Берия прилича на хайделбергски студент, хайде, да не е хайделбергски, но поне романтичен младеж от чеховски тип, направо да не повярваш, че му предстои да извърши това, което извършва впоследствие. Така не е трудно младата публика, която не знае нищо за Берия, чрез сериала да бъде спечелена на негова страна. Виж, по-сложно е със „зрелия“ Берия, палача в разцвета на силите му, изпълнен от актьора Адам Булгучев. Истински сталински нарком – твърд, решителен и безпощаден към враговете. Актьорското изпълнение е чудесно, една от зрителките (Adriadna, New York) го нарича „най-добрия Берия на руското кино“. Но тази зрителка вероятно неволно го славнява с младежкия му образ, защото казва за Булгучев, че „…от неговия Берия вее ужас, страх и кошмар“. Ако наистина нещо такова „вее“, то никак не е достатъчно, защото на снимките си от този период истинският Берия изглежда много повече като американски гангстер от времето на „сухия режим“, нежели като министър на вътрешните работи (Сн. 3). Иначе и тук, а може би повече, отколкото при другите епизоди от сериала, зрителските мнения са поляризирани. Тарас Шмелин: „Берия не беше по-лош от тези, които го свалиха и убиха. Само дето беше по-умен и по-талантлив. Обвиненията срещу него са изопачени и в повечето случаи измислени“. Андрей Мартьянов е още по-категоричен: „Великий был человек!“. Дори има зрител, копнеещ Берия отново да се развихри: „Иска ми се Берия да се събуди. Много работа има за него!“. За да не стигнем до прекалено песимистични изводи досежно руската публика, има и немалко зрители като Инна А., която в три отделни поста (6, 9 и 43) изразява погнусата си от всеки подобен убиец. No 6: „Позор за създателите! Оказва се, че на това нищожество сме задължени за всичко: и немеца на подстъпите към Москва е спрял, и промишлеността е вдигнал на крака, и с корупцията се е справил, макар че това на Самия не се удаде, и, най-главното – половината от политическите пусна, условията в Гулаг подобри. Изобщо – Герой и Светец!“. No 9: „Войната я спечели не Сталин, а народът. Жалко е, че и в съвременния цивилизован свят това все още никой не го е разбрал. И ако не беше Сталин със своите репресии, война би могло и изобщо да няма – едва ли Хитлер би се осмелил да нападне такава могъща държава, ако не знаеше, че половината страна, по-добрата половина (учени, инженери, генералитет) лежи в Гулага“. No 43: „Вече пета седмица върви сериалът, а отзивите – едно голямо нищо. Пък и самите отзиви, както вече писах на един почитател на Берия, са или от хора, съпричастни към създаването на филма, или са потомци на доносниците и на бериевските службаши“(41). Разбира се, такива отзиви не остават без реакция от бериевските почитатели. Иван П. от Урюпинск (42): „Е, какво, потомко на крадци или шпиони, разобличени от Берия? Продължавайте да сипете кал, чуждестранни агенти! Нищо добро не ви чака за това!“

Ако обобщим похвалите, които сериалът щедро излива върху Берия, той се оказва истински благодетел и филантроп. Осъществява огромна амнистия (макар че именно на този амнистия се дължи освбождаването на няколкостотин хиляди „социално-близки“, които още в близките седмици буквално заливат с тежки престъпления Съветския съюз). Твърди се в сериала, че е бил голям поборник за обединението на Германия, макар че за това няма никакви писмени доказателства и така и не става ясно защо, ако е желаел това обединение, не го е осъществил когато е бил вторият човек в съветската държава. Забранил използването на „физически средства за въздействие“ (разширен евфемизъм за изтезанията) по време на дознанието. Разпоредил премахване на паспортните ограничения върху репресираните след освобождаването им от затвора или лагера. Възстановил нормалния порядък в съдебната процедура – дознание, следствие, прокуратура и съд. Интересно дали от невежество, или пък сред снимащите епизода е имало някой, желаещ да каже на зрителите нещо, невлизащо в намеренията на режисьорите и продуцентите, но тук се натъкваме на един истински куриоз – през цялото време, през което дикторите изброяват заслугите на Берия за възстановяването на законните съдебни процедури, на екрана гледаме не друг, а Андрей Януариевич Вишински, авторът на най-големите съдебни произволи в СССР, създателят на абсурдната теза да признанието като „царица на доказателствата“.

Дори и да приемем за чиста монета засугите, които сериалът приписва на сталинския нарком, не можем да не си зададем някои резонни въпроси относно началото и стръмния възход на неговата кариера – как един млад чекист, неколкократно уличаван в провокаторска дейност в Азербайжан и Грузия, бързо преминава през зам.-шеф на ЧК на всяка от тези републики, през нарком на вътрешните работи на Грузия, през 1931 г. оглавява Компартията на Грузия, от 22 август 1938 г. е „изтеглен“ в Москва като първи заместник на наркома на вътрешните работи Ежов, от 25 ноември същата година е вече титуляр – нарком на вътрешните работи на СССР, а от 1941 г. е зам.-председател на Совнаркома, т.е., вицепремиер, за да остане до смъртта на Сталин вторият човек в огромната държава. Четеният от диктора коментар ни уведомява сдържано, че „отношенията му със Сталин бяха далеч от фамилиарност, а срещите им носеха строго служебен характер“. Дали това наистина е било така, може да се разбере дори и само по една снимка, на една от сталинските „дачи“, където Светланка е на коленете на „дядя Лара“ (чичко Лаврентий), а на заден план е Сталин, работещ нещо на плетена ратанова масичка. За срещите им, носещи „строго служебен характер“ може да се съди и по факта, че Берия и Поскрьобишев са били единствените хора, можещи да влезат безпрепятствено при Сталин, без да са повикани от него. Но, докато за Поскрьобишев този достъп се е отнасял само до кабинета на вожда, достъпът на Берия да него е бил денонощен, където и да се намира той. Именно затова, в началото на последното денонощие от живота на Сталин, когато той е намерен да лежи на пода в безпомощно състояние, той е оставен без медицинска помощ повече от 10 часа – никой не смее да повика лекари, а цялото Политбюро покорно чака в предверието идването на Берия, който да разпореди какво да се прави. Във връзка с този паметен ден, съществува и версията за прякото участие на Берия в кончината на вожда: „Сега подавляващото болшинство историци са убедени, че Сталин е умрял от насилсквена смърт. Заговорът е създаден от Берия и именно той е организирал убийството на вожда. Детайлите са неизвестни. Знаели ли са партийните ръководители за готвещото се убийство? Кой друг, освен генерал Хрустальов, заповядал на охранниците „Да не се буди другалят Сталин!“, е участвал в убийството на вожда? С какво убиха генералисимуса – с цианкалий, както Степан Бандера, с отровата кураре, като епископ Теодор (Ромжа), или с варфарина, разреждащ кръвта? В секретната лаборатория на МГБ, ръководена от „съветския доктор Менгеле“ – Григорий Майрановски, им се намираха отрови за всякакви случаи“ (43). Но до тези събития има още много време. Може би по-интересно е да се намери „ключът“ как Берия е спечелил доверието на Сталин, известен с невероятната си мнителност и подозрителност.

Обяснението, че близостта между двамата се дължи на грузинския им произход, е твърде наивно. Истината е, че бидейки много проницателен, Берия още в началото на 20-те години успява да намери най-удачните подходи към сърцето на вожда – чрез дребни наглед жестове, точно прицелени в най-слабите му места. Установявайки огромната суетност на Сталин, съчетана с подчертан стремеж да изглежда пределно скромен, Берия по време на властването си в Грузия създава в родния град на Сталин, Гори, първия в Съветския съюз „Музей на Сталин“. Знаейки за тежките комплекси на Сталин, свързани със собствената му незначителност и незабележимост сред съратниците на Ленин, Берия написва книгата „Към изучаването на историята на болшевишките организации в Закавказието“, показваща централната роля на вожда в този ранен период. Тиражите, в които тази книга е преиздавана и анонсирането ѝ, наред със Сталиновия „Кратък курс по история на ВКП(б)“, като фундаментален източник по тези въпроси, ясно показва, че и този ход на Берия е напълно успешен. Не по-малко успешен (а може би – решаващ) ход на Берия е основан на маниакалния страх на Сталин за собствения му живот. Не случайно през 1929 г. самият акад. Владимир Бехтерев поставя на Сталин диагнозата „параноя“, което струва живота му, а през 1937 г. са разстреляни и жена му и синът му (44). През 1933 г., по време на разходка с катер по езерото Рица, поради някакво недоразумение бреговата охрана открила огън по катера. Тогава Лаврентий Павлович се хвърля към Сталин и го прикрива с тялото си. Подозренията, че всичко това е инсцениравка, предварително режисирана от наглия грузински управленец, никога няма да бъдат нито потвърдени, нито отхвърлени, защото всички участници в инцидента веднага са избити от хората на Власик. Но за кариерата на Берия този епизод е от огромно значение.

Наред с прославянето на Берия като стопански ръководител и организатор на най-крупните строителства в СССР, създателите на сериала се задъхват от възторг, изброявайки сферите, в които той е играл първата рола по време на Отечествената война. Ръководил въгледобивната и стаманодобивната промишленост, транспорта и съобщенията, производството на оръжие и боеприпаси и, разбира се, разузнаването, контраразузнаването и свръхсекретния проект по създаването на съветската атомна бомба, към който ще се върнем малко по-долу. След като представихме, на места с критичен коментар, огромните, според епизода, заслуги на Лаврентий Берия към съветските народи, включително за Победата, отдавна превърнала се в спасителна фикс-идея за масовия руснак и настойчиво втълпявана от сегашната путинска пропаганда, редно е да представим и алтернативната картина – образа, с който Берия пребивава в резюмето на Wikipedia, отразяващо световното обществено мнение за него, както и главните – по наша преценка – негови престъпления. Ето части от въпросното резюме:

„Берия лично отговаря за съветската ядрена програма, под негово ръководство е извършван и шпионажът в САЩ и кражбата на документи за нея…

След встъпването на поста на Хрушчов, той е свален от власт, обвинен в шпионаж, държавна измяна и разправа с невинни граждани. Престъпленията му включват отговорността за екзекуциите на милиони хора или разпращането им в трудовите лагери Гулаг. Известен е като сексуален хищник, тъй като във вечерните часове е обикалял и нареждал на милицията да отвлича за него жените, които е харесал, за сексуални цели. Извратен изверг и садист, лично е изтезавал или разстрелял много известни личности, отговорен е за извършване на масиран терор върху населението за поддържане на страхопочитанието към властта“ (45).

Въпреки, че това резюме е по-критично към поредния „забравен вожд“ от хвалебственото, доминиращо в сериала, то си остава доста схематично и пестеливо. Нека да въведем малко „конкретика“, посочвайки деянията на втория след Сталин „вожд“, които нито историята, нито потомците ще му простят.

По негово настояване са разширени правата на Особеното съвещание при наркома на вътрешните работи на СССР за произнасяне на т.н. „извънсъдебни“ смъртни присъди. Като добре познаваме справедливостта и законосъобразността на произнасяните от съветските съдилища смъртни присъди, лесно можем да се досетим как ли пък е процедирало „Особеното съвещание“ след като Берия е разширил правата му.

В годините на войната той е един от петте членове на ГКО (Държавния комитет по отбраната) е като такъв инициира и ръководи масовите изселвания на народите от Северен Кавказ в Сибир и Средна Азия. Сталин и Берия са единствените управници в световната история, които подозират и санкционират не отделни лица, а цели народи, които по някаква причина са им се сторили неблагонадеждни. Депортирани са изцяло чеченците, ингушите, балкарците, калмиците, кримските татари и немците от Поволжието; а също така кримски арменци, гърци и българи. Общо депортациите засягат над един милион съветски граждани. Като се има предвид тоталната мизерия, в която живеят съветските народи по това време, не е трудно да си представим каква е била смъртността сред тези народи, откъснати от жилищата си и оскъдните си средства за съществуване. Не случайно през февруари 2004 г. Европарламентът обяви Сталинско/ Бериевските депортации на чеченците и ингушите за акт на геноцид.

През 1939 г., точно в годината, която се смята за последната от Големия терор, Берия издава чудовищната Заповед на НКВД/СССР No 001223 от 11 окт. 1939 г. „За завеждане на учет на всички антисъветски елементи, разкрити чрез агентурни разработки“. От нейните 18 точки, тук ще цитирам дословно само 6, които са достатъчни да се уверим каква незначителна част от съветското население е останала извън обхвата на този учет и до каква степен той е бил полезен на „чекистите“, когато е трябвало да набавят нужната квота за разстрели или за Гулаг.

„1. Всички бивши членове на антисъветски партии, организации и групи: троцкисти, десни, есери, меншевики, анархисти и т.н.

2. Всички бивши членове на национал-шовинистични антисъветски партии, организации и групи (украински, грузински, белоруски, арменски, тюрко-татарски, фино-карелски и др.).

……………………………………………………………………………………………………

7. Бившите офицери (царски, бели, петлюровски и др.)

……………………………………………………………………………………………………

13. Лица, имащи лични или кореспондентни връзки с чужбина, с чужди посолства и консулства, есперантисти, филателисти и др.

(интересно как са пропуснати тенисисти и шахматисти – б.а.)

……………………………………………………………………………………………………

17. Всички бивши кулаци.

18. „Бившите хора“ – бившата царска и белогвардейска администрация, бившите дворяни, помещици, търговци, използвалите наемен труд, собственици на предприятия и др.“

Известно е, че Сталин не е можел да си прости, че е екстрадирал от страната Лейба Бронщайн (Лев Троцки), вместо да го унищожи – както милиони други съветски граждани. Където и да се е намирал по време на изгнанието си, Троцки не преставал да разобличава съветския диктатор. През 30-те години, когато обвинението в троцкизъм е означавало почти сигурен разстрел, а само при изключителен късмет – погребване за няколко десетилетия в Гулага, Сталин държал да получава в кабинета си всичко, което излиза изпод перото на именития му съперник и изпадал в ярост, когато се натъквал на някое негово особено добро попадение. А като се знае колко много Троцки е превъзхождал Сталин в интелектуално отношение, такива попадения са били многобройни – привидно простички, безукорни в своята логика и достъпни за разбиране от хора без никаква специална подготовка. Като например следното (цитирам го по памет): „Известно е, че диктатурата се осъществява от апарата. Като се знае колко хора от апарата са разстреляни или изпратени в лагерите от Сталин като „троцкисти“, очевидно е, че съветският апарат се състои почти изцяло от мои привърженици. Но ако това е така, защо тогава Сталин живее в Кремъл, а пък аз съм в емиграция?“. Затова никак не трябва да ни учудва, че физическото унищожаване на Троцки е възложено именно на Берия и че Сталин неколкократно го е „мъмрил“, че не работи достатъчно активно по въпроса. Първото покушение срещу Троцки е извършено през май 1940 г., ръководено е от агента на НКВД Григулевич. Група въоръжени до зъби терористи, начело с мексиканския художник-комунист Давид Сикейрос нахлуват в жилището на Троцки и буквално го унищожават с автоматите си, без да успеят нито да убият, нито дори да ранят човека, комуто е посветено нападението. А на 20 август 1940 г. друг агент на НКВД, Рамон Меркадер, докато Троцки чете донесената за мнение негова статия, със страшен замах забива дълбоко в главата му алпийска кирка. На другия ден, 21 август, Троцки умира. На 24 август „Правда“ публикува статията на Сталин „Безславната смърт на Троцки“. Между другото, биват безмилостно унищожени четирите деца на Троцки (от двата му брака), първата му жена, сестрата на втората му жена, сестра му Олга, двамата ѝ синове (племенници на Троцки), и двама негови зетьове (мъжът на дъщеря му и мъжът на сестра му). Съветският съюз отхвърля най-категорично обвиненията на западната преса за убийството на Троцки. От друга страна, Меркадер и съветската власт като че ли правят всичко възможно да потвърдят целенасочено тези обвинения. След като излежава в Мексико 20-годишната си присъда до последния ѝ ден, Меркадер се приютява при началниците си в СССР, които му дават званието „Герой на Съветския съюз“ с връчване на ордена „Ленин“. При все това, ако се съди по позицията на сегашните български управници по аферата „Скрипал“, те не биха признали тези доказателства за достатъчни, ако в тях не са включени потвърдени от експертна комисия автентични кино-записи на убийството и нотариално заверени собственоръчни показания на Берия за възложената му от Сталин задача и за организирането на самото убийство.

През есента на 1941 г., по време на настъплението на германските войски към Москва, по заповед на Берия са избити без съд и присъда стотици арестувани по политически обвинения от килиите на НКВД, между които видни военни и изтъкнати учени.

Берия е инициаторът и организаторът на едно от най-големите престъпления по време на Втората световна война и несъмнено най-масовото убийство на военнопленници в историята (46, 47). Около селцето Катин, на 18 км западно от Смоленск, през април и май 1940 г. са избити (с вързани отзад ръце, с изстрел в тила) 21 768 полски граждани – запасни офицери и интелектуалци, между които 16 генерали, 1 адмирал, 24 полковници, 79 подполковници, 258 майори, 654 капитани, 3420 подофицери, 20 университетски професори, 300 физици, както и хиляди адвокати, лекари, инженери и учители. След разкриването на това чудовищно престъпление, СССР защитава тезата, че убийствата са извършени не през 1940 г., когато мястото влиза в територията на Съветския съюз, а година и половина по-късно, през есента на 1941 г., когато тези земи са окупирани от Вермахта. Скромно се държи в секрет фактът, че на 26 октомври 1940 г. 125 убийци от НКВД са наградени за изпълнението на „специалната задача“. Едва през 1990 г. Михаил Горбачов признава съветското авторство на позорното престъпление, а на 14 април 2010 г. тогавашният президент на Русия, Дмитрий Медведев, заявява официално, че убийствата са извършени по личната заповед на Сталин. Но вдъхновеният изпълнител на тази заповед е вездесъщият Берия.

Никак не е случайно, че на Ялтенската конференция на „Тримата големи“ (1945 г.) Рузвелт, уж между другото, пита Сталин: „Кой е този Берия?“. „Това е нашият Химлер“ – гордо отговаря съветският лидер (43, 48). Това е по спомените на Андрей Громико, който по онова време е млад съветски дипломат и в това си качество участва в съветската делегация на конференцията.

Най-голямата заслуга на Берия в следвоенните години е осъществяването на съветския атомен проект. Още на 3 декември 1944 му е възложено наблюдението и контролът върху лабораторията на Игор Курчатов, работеща върху бъдещата съветска атомна бомба. А на 20 август 1945 г. със заповед на Сталин е създаден Специалният комитет към ГКО (Държавния комитет по отбраната), начело на който е поставен Берия; задачата на Комитета е една единствена – в максимално кратки срокове да се стигне до бомбата.

Първият проблем, който Комитетът трябва да преодолее, е снабдяването с достатъчно суровини, на първо място уран и плутоний, с каквито СССР не разполага, освен с няколко неразработени находища. С финансовото обезпечаване Берия няма никакви проблеми, тъй като целият ресурс на страната е на негово разположение. С работната ръка също – нали на него е подчинен целият Гулаг. Запазени са сведения за находището „Бутугичак“ в далечния Сибир, близо до гр.Колима в Магаданска област, Населението забелязало, че сърните, които минавали през този район, губели козината си и скоро умирали, поради което нарекло местността „Долината на смъртта“. В тази именно долина от 1945 до 1955 г. работи Изправително-трудовият лагер от подразделението Тенлаг на Гулага. Работело се е без никакви защитни средства, средната продължителност на живота на лагерниците след пристигането им на този обект е била няколко месеца. За десетте години от функционирането на този лагер, в него са загубили живота си над 380 000 души (49). Така Лаврентий Павлович за пореден път е проявил своя хуманизъм, в който упорито ни убеждава този епизод от сериала за забравените вождове. Известно е също, че суперсекретният Комбинат No 6 на НКВД в Таджикистан е работел с „трофейни“ суровини и с продукцията от урановите находища от страните на Източна Европа, „с които СССР е сключил съответните споразумения“. Много интересно е, дали има поне едно ураново находище в поне една източноевропейска страна, което да не е станало обект на „съответно споразумение“. Интересно е също кога са успели да сключат „съответното споразумение“ с България, тъй като се знае, че веднага след 9 септември 1944 г. районът в подножието на старопланинския връх Гиген е зает от съветски специални части, на 28 октомври същата година там започва работа съветска геологическа експедиция (с изцяло униформен персонал), начело с ген.-майор Кравченко, а от 1947 г. край близкото с. Бухово започва да работи инсталация за обогатяване на уранова руда, също охранявана от съветски специални части. Това находище осигурява за съветския атомен проект около тон и половина уранова руда седмично. Разбира се, добивът на рудата е „поверен“ на политзатворници, неблагонадеждни срочнослужещи войници, а по-късно – на осъдени на смърт, докарвани от различни затвори в страната (50). Така че с този проблем Берия се справя без големи затруднения – финансовите средства, с които разполага, са напълно неограничени, човешките жертви за него са без значение, а и – в сравнение с унищожителния капацитет на Гулаг-а – тези, принесени в жертва на атомния му проект, не са толкова мащабни.

Доста по-сложен се оказва един друг проблем – този, който сега наричаме „know-how“. Въпреки, че СССР разполага с няколко изключително способни ядрени физици, сумата от техните усилия е несъизмерима с огромния интелектуален капацитет, концентриран в проекта „Манхатън“. Затова Берия влага колосални финансови и човешки ресурси в шпионажа на американска територия. В крайна сметка проектът е успешен – Съветският съюз успява да открадне тайните на американската атомна бомба. Оттук нататък основните трудности са пред съветската пропагандна машина, която трябва да обясни пред света успеха на ядрения си проект. Тук се влагат неимоверни усилия, а провалът им се дължи главно на липсата на съгласуваност – много ясно се очертават две несъвместими тези. Според едната, от САЩ постъпвала информация „от специалисти, разбиращи опасността от ядрения монопол и съчувстващи на СССР“. Като такива се посочват Клаус Фукс, Теодор Хол, Жорж Ковал и Дейвид Грийнглас. Но това са второ- и третостепенни фигури от американския атомен проект. Затова поклонниците на „резузнаваческия“ гений на Берия търсят агентите му много по-високо, стигайки почти дотам да свързват самия Опенхаймер със съветския шпионаж. Между изброените по-горе четирима „полезни идиоти“, поставили се в услуга на Берия, по-специално място заема четвъртият, Грийнглас. ЦРУ дълго не предприема решителни мерки срещу шпионската мрежа, за да не узнаят съветските ѝ шефове, че шифърът им отдавна е разбит и цялата им кореспонденция с „Центъра“ обстойно се анализира. А когато мрежата започва да се разплита, настъпва „ефектът на доминото“ – арестуваните шпиони издават тези, които още са извън подозрението. Така Грийнглас насочва Управлението към американските си началници – съпрузите Юлиус и Етел Розенберг (последната е негова сестра). Дознанието е бързо, доказателствата се безспорни. На 5 април 1951 г. Върховният съд осъжда двамата съпрузи на смърт на електрическия стол. Осъдените използват всички възможни процедури да обжалват присъдата си, накрая отправят молба за помилване до президента Айзенхауер. Той разбира прекрасно, че през следващите десетилетия неговото решение ще бъде обект на спорове и упреци, а в същото време не е забравил реките от кръв, пролети през не толкова отдавнашната война. Дава си сметка и за това, какво означава ядреният паритет, ако една от страните в паритета е СССР (последвалата не след дълго Корейска война потвърждава най-лошите му опасения). Затова той отхвърля молбата за помилване с едно писмо, образец на държавническа отговорност и лично мъжество: „…Аз не пренебрегвам факта, че този случай предизвика голяма тревога и тук, и в чужбина. В тази връзка мога да кажа само, че чрез неизмеримото нарастване на вероятността за ядрена война, Розенбергови може би са осъдили на смърт десетки милиони хора навсякъде по света. Екзекуцията на две човешки същества е тежко решение, но още по-тежка е мисълта за милионите убити, чиято смърт може да бъде директно причинена от това, което тези шпиони са направили…Когато законният демократичен процес беше проведен в цялата си пълнота, за да запази живота на осъдените шпиони, когато в най-тържествено присъждане съдилищата на Съединените щати ги признаха за виновни и присъдата – за справедлива, аз няма да се намеся в този въпрос“ (51).

Сн. 4. Етел и Юлиус Розенберг

В 20.05 и в 20.15 ч. на 19 юни 1953 г. Юбиус и Етел Розенберг (Сн. 4) са последователно екзекутирани в затвора с особено строг режим „Синг-Синг“. В този ден до ареста на Берия остава една седмица, а до разстрела му – шест месеца. Той, разбира се, не знае това и все още крои планове как да заеме мястото на Сталин на самия връх на държавата. Със сигурност са му докладвали за тази екзекуция и с още по-голяма сигурност не е изпитал никакви угризения за последното семейство, чиято смърт е причинил.

Другата теза на съветската пропаганда е диаметрално противоположна. Сега е добре известно, че първата съветска атомна бомба РДС-1 е била до най-малките си детайли абсолютно копие на американската плутониева бомба, използвана в Нагасаки, наричана от създателите си с псевдонима „Дебелака“. Въпреки това пропагандаторите на съветския атомен гений правят и невъзможното, за да омаловажат ролята на американския „принос“ в създаването ѝ: „Такива съкратени срокове и организацията на паралелните работи станаха възможни благодарение на постъпването в СССР на НЯКОИ РАЗУЗНАВАТЕЛНИ ДАННИ (к.м.-Г.К.) за американските атомни бомби“ (52). А дикторският текст в епизода за Берия на сериала за забравените вождове ни осведомява, че последният е ръководел дейността на външното разузнаване по получаване на тайните на американската атомна бомба, което е УСКОРИЛО работата на съветските ядрени физици. А другаде, доста по-откровено, на Берия се признава заслугата, че „лично отговаря за съветската ядрена програма – под негово ръководство е извършван щпионажът в САЩ и кражбата на документи за нея“ (52). Другаде, говорейки за първата съветска атомна бомба, се казва ни повече, ни по-малко „…която беше създадена от И. М. Курчатов под ръководството на Л. П. Берия“ (53). И тъй като палачът Берия едва ли е бил научен ръководител на ядрения физик Курчатов, очевидно е, че неговото „ръководство“ се е изразявало в непрекъснато „пришпорване“ на целия колектив и в снабдяването му с откраднатите от съветските шпиони принципи и чертежи на бомбата.

Така или иначе, на 29 август 1949 г. на полигона в Семипалатинска област в Казахстан е извършено успешното изпитание на съветската атомна бомба, а Берия жъне последния си крупен успех. Разбира се, в епизода няма и дума за това, че той, заедно с няколко други сталински маршали, между които и толкова популярния Георгий Константинович Жуков, предварително съсредоточават в района на подготвяната експлозия огромни контингенти от нищо неподозиращи съветски срочнослужещи, за да могат да оценят поразяващото действие на бомбата върху живата сила на противника (50). Естествено, при липса на противник, за експеримента се налага да се използват собствени войници, чиито майки и възлюбени дълго след това ще очакват писма от тях. Така и този успех на Берия, както и всички предишни, закономерно е свързан с крупно, нечовешко, трудно достигащо до съзнанието ни престъпление.

Едно от престъпленията на Берия, далеч не между най-тежките, но продължило през целия му живот в условията на престъпен рецидив, е сексуалното му хищничество като сериен изнасилвач. В Москва шепнешком се е говорело за 750 девойки и момичета, включително 14-15-годишни ученички, които той си набелязвал от бавно движещата се кола, а охранителите му отвличали, за да му ги доставят в звукоизолираните кабинети за разпити на „Лубянка“ или в подземията на вилата му. Дълго се смяташе, че числата от градските легенди са силно завишени, но през 2003 г. в Руската федерация беше официално оповестено, че т.н. „сексуални списъци“, намерени в сейфа му, наистина съществуват и че числата на сексуалните му жертви не са далеч от тези, за които се е говорело. Между другото, тези факти са между малкото, които Берия охотно признава на следствието и за които твърди, че дълбоко съжалява, защото не са достойни за един комунист. Естествено, и сега не е по-почтен, отколкото през целия си живот – елегантно прехвърля част от вината върху офицери от охраната си. В протокола за разпит от 8 юли 1953 г. фигурират думите му: „Девойките ми ги докарваха Саркисов и Нерадая“. Не уточнява дали двамата негодници са „ловували“ по собствена инициатива. А кошмарните човешки останки в подземните владения на Берия обясняват защо повечето от отвлечените момичета са били обявявани за „безследно изчезнали“.

На 26 юни 1953 г. Берия е арестуван на заседанието на президиума на ЦК на КПСС. Не го изтезаваха по време на следствието, както той нареждаше да бъдат изтезавани неговите жертви. На 23 декември същата година е осъден от Върховния съд на СССР „за държавно предателство (обявен е за английски шпионин!), антиреволюционна дейност и тероризъм“ на смърт чрез разстрел; при произнасяне на присъдата се влачил в краката на присъстващите военни, плачейки и молейки за милост. Същия ден, в бункера на Московския военен окръг, след изпълнение на нужните формалности, главният прокурор на СССР Руденко разпорежда: „Да се изпълни присъдата!“. Берия е екзекутиран с изстрел в челото от ген.-лейт. Павел Батицкий. За него никой, освен вдовицата и сина му, никога не е пожалил. А за поколенията, които идват по-късно, той ще остане не като строител и раформатор, а единствено и само като палач.

Така приключва сагата на един от най-зловещите престъпници в човешката история. Тази сага е неопровержимо доказателство за чудовищните му престъпления, а сериалът „Страната на Съветите. Забравените вождове“, който го причисли към тази категория, е не по-малко доказателство за наглостта на днешната руска (а по същество – съветска) пропаганда. Ако Сталин, който казваше за Берия „Това е нашият Химлер“ и който много обичаше киното, беше видял този сериал, можеше с гордост да каже за създателите му: „Това са нашите Гьобелсовци“.

Последният професионален убиец, когото сериалът със замах причислява към „забравените вождове“, се казва Виктор Семьонович Абакумов. Ролята му като юноша и младеж се изпълнява от Арсений Филатов, а като зрял енкаведист – от Алексей Устинов.

Окачествяват Абакумов като „Една от най-зловещите фигури на сталинската ера… обичал яденето и пиенето, танците, футбола и разврата. Любител на модните и скъпи дрехи, активно тренирал тенис и самбо, където достигнал до майстор на спорта“(54). Но анонсът към посветената му серия звучи наистина тържестено:

„Създател на легендарния СМЕРШ, герой на Великата Отечествена война, успял да победи най-могъщото разузнаване на онези години – немския Абвер, но не съумял да запази живота си в собствената си страна. Зад гърба му имаше само четири класа учение, но беше прекрасен анализатор. СМЕРШ защити фронта и тила от шпионите и диверсантите. За него се утвърди славата на женкар. Висок, представителен и красив. Безкрайно строг и взискателен, безкрайно отзивчив към личните въпроси на подчинените сътрудници. Признава, че понякога е вербувал жени не по държавни, а по лични съображения. Даже и на върха на могъществото си той остава в сянка. През 1951 г. беше арестуван. След три години му повдигнаха обвинение в измяна на Родината и го осъдиха на висшата мярка на наказание. През 1994 г. обвиненията срещу него бяха снети, но личното му дело остава засекретено и досега“.

Едва ли е нужно да се коментира току-що цитираното безобразие, защото по всяко от неговите изречения трябва да се направи коментар поне от четири-пет нови – от това като как например е победил Абвера (като се знае, че между 1919 и 1944 г. последният е имал за шефове адмирал Канарис и Валтер Шеленберг), през много съмнителното твърдение, че при неговото образование може да бъде „прекрасен аналитик“, до това, че от няколкото му обвинения, за които е осъден на смърт, е снето единствено обвинението в измяна на Родината. А също и това, че с изключение на създаването на „легендарния СМЕРШ“, дискретно се премълчава почти всичко, което е правил до 1951 г., когато е арестуван. Затова е по-добре да проследим последователно основните му заслуги.

Роден е в Москва на 11 април 1908 г. В анонса се твърди, че зад гърба си има само четири класа, но по-прецизните му биографи смятат последния от тези класове за чекистки „бонус“; според тях е завършил само трети клас, а четвъртия е добавил, когато е била издигната кандидатурата му за Върховния съвет. С други думи, дори и за генерал-полковник от „Органите“ и за сталински министър на държавната безопасност е бил твърде малограмотен. В юношеските си години служи като санитар във Втора московска бригада на силите със специално предназначение (т.н. „Спецназ“). Още тогава участва в потушаването на въстанието на селяните от Рязанска губерния. На 24 годишна възраст е насочен за работа в Обединеното държавно политическо управление (ОГПУ), което се нуждаело от голямо кадрово подсилване поради непрекъснатите „чистки“ в него. От септември 1930 г. – член на ВСП(б). Следва една стремителна кариера: „За това, как Абакумов, редови чекист, каквито имаше хиляди в НКВД, се издигна до ръководител на наказателното ведомство, се носят легенди. Необразован и глуповат, той не беше ощетен откъм физическа сила и осанката му беше на левент. Изглежда, именно такива качества се ценяха най-много в епохата на сталинския терор. И пътят към това издигане беше прост и ясен“ (55). В кариерата му настъпва рязък спад през 1934 г., когато са разкрити многобройни негови нарушения, между които и използването за разврат на конспиративни квартири на Управлението. От същата година датира и една кадрова справка за него, в която се казва „поривист, бързо прави изводи, понякога неоснователни“. Като се знае колко основателни са били повечето решения на ОГПУ, окачествяването в самото това управление на изводите на Абакумов като неоснователни е извънредно красноречиво. Към греховете му се добавя и увлечението му по „упадъчния танц фокстрот“. Прехвърлят го в Главно управление на Изправително-трудовите лагери (знаменития Гулаг), където стига до началник на Бухто-Печоринсккия лагер. „Заточението“ на Абакумов в Гулаг трае дълго, но се прекратява през 1937 г., когато, поради продължаващите чистки в силовите структури, отново възниква нужда от яки и жестоки момчета. През април същата година Абакумов става опер-пълномощник на ГУГБ (Главно управление на държавната безопасност) на НКВД. На този пост той е много високо оценен от новия началник на това управление Богдан Кобулов, знаменития „Кобулич“, всепризнат виртуоз на инквизициите при изтръгването на нужните признания. Работата на Абакумов под ръководството на Кобулов се отличава с особената си бруталност и жестокост. Той, както казва Солженицин, „не се гнуси от черната работа (Суворов на предната линия!); с дългите си ръце ловко и силно цапардосва арестанта по лицето, тогава започна неговата кариера“. Не случайно и много по-късно, вече като министър, Абакумов лично бие и изтезава арестуваните. След като НКВД е поет от Берия, който веднага оценява методите на Абакумов, той става началник на управлението на НКВД в Ростовска област. Малко по-късно Берия го повишава още повече, издигайки го за свой заместник. Така от 25 февруари 1941 г. Абакумов е зам.-нарком на вътрешните работи (до 1945 г.) и ръководител на Особените отдели (т.н. „особисти“), които се занимават с разузнаването и контраразузнаването вътре в Съветската армия, флота и органите за сигурност. На 19 април 1943 г. Особените отдели са извадени от състава на НКВД и превърнати в ГУКР (Главно управление на контраразузнаването) „СМЕРШ“ (поредното нелепо, типично съветско, съкращение – от „Смерть шпионам“). Това управление е подчинено директно на Сталин, а начело на управлението Вождът поставя именно Абакумов. Така Сталин става единственият човек, комуто Абакумов е подчинен и комуто се отчита. Според журнала за посещенията в кремълския кабинет на Сталин, до 1943 г. Абакумов няма посещения там, а от март 1943 г. да края на същата година посещенията му при Вожда са осем. Получава пълното доверие на Сталин в работата си сред военните. Известно е, че военното командване винаги много е тревожило диктатора – кои от висшите командири са му абсолютно предани и кои – не чак толкова, дали сред тях не зрее някакъв заговор и т.н. Затова СМЕРШ денонощно следи и подслушва повечето съветски маршали и генерали, особено внимателно – маршал Жуков и генералите Кулик и Гордов. И докато Жуков очевидно е бил достатъчно внимателен и интригите на Берия и Абакумов срещу него не успяват, то генералите Кулик и Гордов са арестувани и разстреляни по данни от СМЕРШ, че в разговори помежду си са критикували военните решения на Сталин (55).

Основните задачи на СМЕРШ са контраразузнаването, „филтрирането“ на всички съветски военнослужащи, минали през немски плен, както и унищожаването на всички „ненадеждни елементи“ в окупираните от Съветската армия територии (55). Именно Абакумов е главният ръководител на депортирането на народите на Северен Кавказ (засегнати са 61 националности и етнически групи), приблизително 1 милион души, в почти невъзможните за живеене райони на Сибир и на Средна Азия; именно за тази акция Абекумов получава ордена си „Суворов“ – II степен. Според вече разсекретените заповеди на Върховния главнокомандващ и инструкциите на Абакумов и неговите подчинени, важна задача на СМЕРШ е и поголовното унищожаване на „националистическите банди“. За гражданите на много републики, особено на кавказките, на Белорусия, Украйна и на трите балтийски, е било много лесно да попаднат в състава на въпросните банди – достатъчно е било да не харесват битието на своите страни в „союз нерушимый республик свободных“ и с мисъл, слово или дело да пожелаят възстановяване на държавната си самостоятелност. За „разчистването на тила“ в окупираните от СССР територии Абакумов получава ордена „Кутузов“ – I степен.

Според филма за Абакумов в „Забравените вождове“, основната задача на СМЕРШ е била да помага на заблудилите се и откъснали се от поделенията си бойци да намерят своите части. Как точно смершевците са им „помагали“ отдавна е добре известно, така че това твърдение в дикторския текст отново ми напомня за Чуждестранния легион, който вече се занимавал с доставяне на мляко на прах за децата от гладуващите африкански страни.

В състава на СМЕРШ влизат и т.н. „заградотряди“, които стрелят по отстъпващите офицери и войници, независимо колко пъти настъпващият неприятел ги превъзхожда – и числено, и като въоръжение, и като качество на командването. Първият „идеолог“ на тези отряди е още Троцки, който, с присъщата му красота на фразата, мотивира идеята си така: „За бойците от предната линия трябва да има само два избора: възможна, но достойна смърт напред и сигурна, при това позорна, смърт назад“. Но истинският реализатор на втората възможност е именно Абакумов. Ако вярваме на пропагандата във филма за Абакумов, „само като крайна мярка се е прилагал извънсъдебен разстрел“.

Една от основните заслуги на СМЕРШ и на неговия ръководител е залавянето и наказването на съветските граждани от териториите, които за месеци или години са били под германска окупация и са станали помагачи на окупаторите. Затова веднага след завземането на всяко селище, пребивавало няколко месеца (или години) под немска окупация, „смершевците“ бързали да обесят публично няколко десетки души; (запазени са, макар че са изключително рядко показвани на екран) съветски кинохроники, на които смершевците влачат към бесилките „колаборационистите“. Това са най-различни хора – от хлебари, обущари и шивачи до начални учителки (за селските кметове и полицаите изобщо да не говорим) – затова, че вместо веднага да станат партизани, по време на окупацията те са продължили да упражняват довоенните си професии. Като осигурявали на съгражданите си хляб, дрехи и обувки, като учели децата им и като преследвали изнасилвачите и мародерите, тези хора попречили на сънародниците си да осъзнаят колко лошо се живее под немска окупация и с това възпрепятствали масовизацията на партизанското двежение. Така те се изявили като усърдни помагачи (смершевското „подсобники“) на фашистите и можело спокойно да бъдат бесени без разни буржоазни отживелици като дознание, следствие и съдебен процес с адвокатска защита.

На 4 май 1946 г. Абакумов сменя Меркулов на поста министър на държавната безопасност. В края на същата година той надзирава следствнието срещу Трайчо Костов в България и ръководи фабрикуването на обвиненията срещу ниго. Междувременно, в България тайно са прехвърлени 4030 бойци 2-ри мотострелкови полк от „Спецназ“, за да потушат съпротивата на „трайчокостовистите“, ако такава възникне (55, 58). По лично разпореждане на Сталин, Абакумов организира убийството (на 12 януари 1948) в Минск, Белорусия, на Соломон Михоелс, Народен артист на СССР, лауреат на Сталинска награда, председател на Еврейския антифашистки комитет, окачествяван от театроведите като най-великия крал Лир на всички времена. Убийството е замаскирано като пътно-транспортно произшествие, а подчинените на Абакумов физически убийци са наградени със секретен Указ (от 26 октомври 1948 г.) на Върховния съвет на СССР „за успешно изпълнение на специална задача на Правителството“. Очевидно е, че Сталин, Абакумов и подобните им са били напълно убедени, че строго секретните им укази и разпореждания никога няма да видят бял свят, затова са се погрижили да ни оставят достатъчно доказателства за благородните си дела. Министърът на държавната безопасност на БССР, ген.лейт. Лаврентий Фомич Цанава, когото населението на Белорусия, поради щастливото съвпадение на малкото му име с това на Берия, наричало „Лаврентий Втори“, е награден с орден „Червено знаме“, а малко по-късно, по повод 50-тата му годишнина, и с орден „Ленин“. Естествено, споделя съдбата на Лаврентий Първи – след смъртта на Сталин е арестуван и интензивно разпитван, умира „по време на следствието“, а според други данни се е самоубил в килията си. Не са забравени и по-нисшите чинове – полковниците Шубников и Лебедев и ст. лейт. Круглов са наградени с бойни ордени „Отечествена война“ – I степен, а майорите Косирев и Повзун – с ордени „Червена звезда“ (57). Затова, когато гледаме по парадите на Победата генералите с гърди, изцяло покрити с високи „бойни“ отличия, сме длъжни да се запитаме каква част от тях са наистина бойни и колко са получените за тайни убийства и други подобни мерзости.

По времето на „министерстването“ на Абакумов цялата работа на Министерството на Държавната безопасност придобива буквално гангстерски характер. Стига се дотам, че сътрудници на министерството посред бял ден нападат на улицата министъра на морския флот А.А. Афанасиев и се опитват да го „вербуват“ да работи за американското разузнаване. На другия ден възмутеният министър описва инцидента в гневно писмо до Берия и Абакумов. В резултат след 10 дни той е арестуван, а след една година получава от Особеното съвещание при МГБ „двадесет години лагери“(55). Ами че може ли така да се петни името на Държавната безопасност?

През 1950/51 г. Абакумов организира фалшифицираното „ленинградско“ дело, по което са екзекутирани много и много невинни хора. Той обаче неочаквано се проваля в режисурата на т.н. „лекарско дело“. Това дело е по доноси на „лекарката“ Лидия Тимашук, а обвинените са кремълски лекари, почти всички евреи. Делото има откровено антисемитски характер, то е своеобразно продължение на убийството на Михоелс и е израз на превръщането на антисемитизма в държавна политика в резултат на личната юдофобия на Сталин. За неуспеха си по това дело на 4 юли 1951 г. Абакумов е свален от поста си, арестуван и обвинен в ционистки заговор, защото не обърнал достатъчно внимание на донесенията на Лидия Тимашук и така прикривал „лекарите-убийци“ (55).

Немалка роля в следствието срещу Абакумов, проведено с изключителна жестокост, има и фактът, че във всяка „опричнина“ взаимната завист и интриги между високопоставените опричници са безгранични. Главните доноси срещу него пред Сталин са направени от заместника му Рюмин (естествено, по-късно също разстрелян). С изключително високото си самомнение и с наглото незачитане и на правила, и на колеги, Абакумов вече си е спечелил тяхната ненавист. Цитираните от тях негови изказвания потвърждават неговата безскрупулност. На сътрудника си Питовранов той се хвалел, че към всички от ЦК се обръщал „по свойски“ и че „всички от ЦК са му на каишка“. Отнасял се презрително към Суслов, Вишински, Молотов и Громико. Веднъж Питовранов му представил докладна, свързана с работата на Външното министерство, но добавил, че е уведомил за това въпросното министерство. Абакумов избухнал и си разкрещял: „Ти не само не умееш да работиш и да пишеш, но и раздрънкваш на разни вишински и громико-та това, което не трябва. За това трябва да зная само аз. Моята фамилия е Абакумов!“. Вероятно третокласното му образование, последвано от кариера, стигнала до министър на държавната безапасност, са довели Абакумов, както би се изразил Сталин, до „головокружение от успехов“. Казвал още: „От мен всички трябва да се страхуват, в ЦК това ми го казаха директно. Че иначе какъв ръководител съм на ЧК?“. Известно е, че Сталин през целия си живот, каквито и инициали държавната безопасност да носела в момента, я е наричал „ЧК“ (55). Абакумов, очевидно, е следвал неговия пример. Независимо от това, след ареста на Абакумов, Сталин бил много настойчив по отношение на следствието. Бившият зам.министър на държавната безопасност Голидзе разказва: „Другарят Сталин непрекъснато се интересуваше от хода на следствието…Той по правило разговаряше с голямо раздразнение, постоянно изказваше недоволство от хода на следствието, ругаеше, заплашваше и непрекъснато настояваше арестуваните да бъдат бити: „Да се бият, да се бият, до смърт да се бият!“(55).

Съобразявайки се с тези указания, довчерашните подчинени на Абакумов са изключително усърдни, когато го разпитват. Подлагат го на цялата богата гама от изтезания, които той е създал и въвел в работата им. Три дълги години го измъчват, бият, замразяват, морят с глад и жажда, не му позволяват да спи, никога не свалят белезниците от ръцете му. Интересно е, че в молбите и оплакванията си до ЦК Абакумов упорито твърди, че не е знаел, че такива изтезания се прилагат в повереното му ведомство (напр. държането в хладилна камера). В една справка от Санитарната част на затвора в Лефортово (24 март 1952 г.) се документира, че той е инвалидизиран до такава степен, че вече не може да стои на краката си, нито да се придвижва без чужда помощ. Всъщност Абакумов е един от малцината (ако не и единственият) от сталинските палачи, който, за разлика от хилядите, набързо осъдени и разстреляни, изпива докрай горчивата чаша, която му се полага – може би като земно изкупление на малка част от престъпленията си. Нито смъртта на Сталин, нито разстрелът на Берия променят нещо в съдбата му. Еволюират само обвиненията срещу него – тези за ционистки заговор отпадат, но твърдо се поддържат обвиненията във фалшификация на съдебни следствия и дела, в организирането на терор и в измяна към Родината. В следващите десетилетия, с реставрацията на сталинизма, са правени няколко опита за реабилитацията му, но е снето единствено обвинението в измяна.

Делото му се гледа от 14 до 19 декември 1954 г. в Дома на офицера в Ленинград. Обвинението се поддържа от генералния прокурор на СССР Руденко. Присъдата е произнесена на 19 декември и е изпълнена същия ден, (по ирония на съдбата, в Деня на военното контраразузнаване на СССР), на 46 години, в Левашовската пустош край Ленинград. Там Абакумов е погребан редом с хилядите избити от сталинските палачи политзатворници.

Вместо заключение

От няколкото сериала, принадлежащи към новата съветска кинопропаганда, сериалът за забравените вождове безусловно заема първото място. Той „бие по точки“ дори и сериала, в чието заглавие най-безскрупулният убиец в човешката история е наречен, без сянка от ирония, „бащата на народите“. А ако имаше някаква ирония, тя щеше да бъде осъдена от немалкото съветски „войни“, издигнали се по сталинското време. Една вкаменелост от палеозоя, маршалът на СССР Дмитрий Язов, ръководител на провалилия се августовски „пуч“ срещу Горбачов, без да се замисли какво щеше да се случи с него и подобните му, ако бяха си позволили дори да помислят за нещо такова по сталиново време, неотдавна каза в едно свое интервю: „Днес с насмешка използват названието „баща на народите“, говорейки и пишейки за Сталин, но той действително беше нещо като баща за народа си“ (59). А ето какъв е отзивът (23 юни 2017) на Евгений Минченко за персонажите на сериала за забравените вождове: „Приживе от тях се страхуваха, уважаваха ги, ценяха ги, а после много неща бяха незаслужено забравени, а имената им предизвикваха само всеобща ненавист. С тези хора ние с право можем да се гордеем. За съжаление тях практически ги забравиха, успехите им са потъпкани, а споменът е изкривен от „либерали“ и други предатели на нашата Родина“. Както се вижда, налице е една забележителна приемственост между поколенията почитатели на Сталин.

„Тази мисъл се роди в недрата на република Коми – напират да върнат политинформациите, при това не само в училищата, но и в производството. Да се определят специални „информационни дни“ и да се изпращат агитатори и лектори на срещи с трудовите колективи. Усещате ли натрапчивата миризма на нафталин? Разбира се, трудно е да не се усети…По-възрастните другари от Кремъл не щадят пари за поддръжка на различни юношески организации, създадени „за да защитят Владимир Путин от агресията на съвместно действащите либерали и фашисти…Бившият вестник „Култура“ анализира: Носталгията по СМЕРШ е не само част от рефлексията по съветското наследство, но и на обществения стремеж към умен и действен патриотизъм. Маргарита Симонян, едно от ключовите лица на съвременната руска пропаганда, веднага след президентските избори се обърна към т.н. „западни партньори“ с проникновена реч: „По-рано той (Путин – б.а.) беше просто наш президент и можеше да бъде сменен. А сега той е наш вожд. И да бъде сменен ние няма да позволим.“ И не се сеща другарката Симонян, когато пише „А сега той е наш вожд“, че именно превръщането на един „генсек“ във „вожд“ сложи началото на продължилата десетилетия безгранична власт на най-масовия и най-подлия убиец в цялата история на човечеството.

В такъв подход има определени рискове, при това не само за обикновените руснаци, но и за които и да било приближени на вожда. „Поне в Русия би трябвало за това да се помни, но историята, въпреки разпространеното мнение, никога и никого на нищо не учи“ (60).

В една своя забележителна книга И.Гарин припомня истините за войната – онези истини, които някои не знаят, а от тези, които са съвсем наясно, мнозинството се преструват, че са ги забравили като маловажни: „Аз дори не говоря за отдавна забравеното нападение на СССР над малката Финландия (1939-1940), когато съотношението между жертвите на грандиозната милитаризирана страна и мъничката невъоръжена Финландия беше 7.5: 1, а СССР като агресор беше изключен от Лигата на Нациите“(61).

По-нататък авторът разобличава „отечествената военна литература“, която безпощадно погазва истината за войната, превръщайки се в разюздана пропаганда на героизма, на победите и на онази, Голямата Победа, чиято годишнина отново предстои тези дни: „Според историка Н.Соколов, „никъде в света победата в една война не е станала единствения „кламер“, който държи гражданското общество, както у нас сега…Впрочем, самата тази литература съвсем не започна да се появява веднага след 1945 г., пък и в сталинските времена войната по-скоро я премълчаваха, отколкото героизираха – прекалено свежа беше паметта, твърде горчива и страшна, твърде болезнена. А после, след две десетилетия, като че ли небесата се разтвориха и се стовари лавина, смерч, тайфун от величие и героизъм…Медведевските „Комисии по противодействието на фалшификацията на историята“ (а всъщност – по продължаването на тази фалшификация) и шизофренните закони на Яровая обикновено постигат точно обратния резултат – даже ония, които не са мислили да се занимават с търсене и разпространяване на историческата правда, ще се заемат. И такива ще има стотици и хиляди – и нави сайтове, и групи, и блогове ще има стотици и хиляди. Яровая и поръчителите ѝ напразно смятат всички за толкова страхливи колкото нея. Това е много голяма грешка“(61).

Но колкото по-смели стават опитите да се каже на хората истината за последната война, толкова по-яростни стават атаките срещу тях на онези, заради които тези истини са толкова горчиви: „Появиха се наколко десетки действително правдиви книги, веднага заклеймени от „патриотите“ от СМЕРШ-а и „заградотрядите“ като предателски, русофобски, платени от Запада. А впрочем, за какво му е на Запада да плаща, след като там, на Запад, в морето от литература за Втората световна война доминират историческата истина и честност. Но болшевишко-гебисткото зомбиране на населението на СССР свърши своята работа: именно онези сили, по чиято вина войната се оказа толкова бездарна, кървава, разрушителна и гибелна, сега обвиняват честните автори в предателство, русофобия и заплащане от чужбина.“(61).

Когато гледаме поредната многосерийна сталиниада и когато четем повечето от зрителските отзиви и дълбоките откровения на хора като Юрий Емелянов, Юрий Мухин, Дмитрий Язов, Евгений Минченко и Маргарита Симонян, нерядко се доближаваме до границата на отчаянието. За да не я преминем, почваме да търсим причините в народопсихологията на руския народ, във вкорененото му от много и много векове преклонение пред „батюшка-царь“, подсъзнателно пренасяно върху „вождове“ като Сталин и Путин, в уж православното, а всъщност еретично-мистично благоговение пред страданието и неговата неизбежност, достигащо до мазохизъм и наричано (не съвсем удачно) „достоевщина“.

Но не трябва да губим надежда за бъдещето на Русия, защото и другата приемственост е добре видима, и другата традиция е жива – тази на Гогол и Достоевски, на Пушкин и Лермонтов, на Бунин и Бердяев, на Булгаков и Новодворская. За техните истински потомци няма по-голямо зло от опитите за реставрация на комунизма, чиято най-ярка и концентрирана същност са безумните престъпления на Сталин и неговите „съратници“. Като четем статиите и книгите на хора като Давидов и Гарин, все повече се убеждаваме, че за отчаяние наистина няма място. И че има в Русия достатъчно интелигентни и смели хора, които не само не се поддават на новата съветска пропаганда, но и убедително я разобличават. Но те трябва – и ние заедно с тях – да говорим и да пишем, да пишем и да говорим, защото сблъсъкът между просъветската пропаганда и разпространяването на истината, смъртно ненавиждана и смъртно опасна за Homo sovieticus, e израз на конфликта между Лъжата и Истината, който пък е най-важната част от многовековната битка между Злото и Доброто – не само в Русия, но и навсякъде по света.

Източници

1. Солженицын, Александр Исаевич. Архипелаг Гулаг. Малое собрание сочинений, т. 5-7, Инком НВ, Москва, 1991.

2. Richard, L. Indécente réhabilitation de Leni Riefenstahl. Le Monde Diplomatique, Octobre 2002.

3. Sotinel, Th., Sicler, J. Leni Riefenstahl, artiste asservie au nazisme. Le Monde, 11 septembre 2003.

4. Trueman, C.N. Leni Riefenstahl. www.historylearningsite.co.uk/nazi-germany/leni-riefenstahl/09.03.2015-16.08.2016.

5. Советский экран- Актерские байки. Acter.kulichki.net/publ/gelovani.htm.

6. Dennis Kriz. Stalin’s Era Propaganda. Stalin’s Fictionalized Arrival in Berlin in „Fall of Berlin“ (1950). Youtube, 18.08.2013.

7. Борев, Ю. Из живота на Сталин. Изд.къща „Пейо К. Яворов“, София, 1990.

8. Мирски, Г. Убийството на Киров. Дневник, 07.12.2014.

9. Eleinstein, Jean. Staline. De Stalingrad au Goulag. Librarie Arthème Fayard, Paris, 1984.

10. Кудинова, Н.Т. (состав.) Советский союз во Второй мировой войне (1939-1945). Лекция. Тихоокеанский Государственный Университет.

11. Попов, В. 1941 – тайна поражения. Новый мир, 8, 1998.

12. Делаграмматик, М. Военные трибуналы за работой. Новый мир, 6, 1997.

13. Паликрушева, П. Истината за „репресиите“ на Сталин. Светът днес, 22.05.2015, https://worldtodaybg.com.

14. Почтарев, А. Трагедия маршала Блюхера. „Независимое Военное Обозрение“, 19.11.2004.

15. „Донские ведомости“, Новочеркаск, No 268, 24 окт. 1919 г.

16. Конквист, Р. Жатва скорби. Советская коллективизация и террор голодом. Вопросы истории, No 1 – 4, 1990.

17. Вikiпeдiя. Kaнiбалiзм пiд час Голодомору. https://uk.wikipedia.org/wiki/Канiбалiзм_пiд_час_Голодомору.

18. Военно-Исторический Журнал, No 4, стр.56, No 6, стр.52, 1989.

19. Бобылев, П.Н. К какой войне готовился Генщаб РККА в 1941 г. Отечественная история, 5, 1995.

20. Кто Вы, генерал Павлов? https://www.yaplakal.com/forum2/topic1425825.html.

21. Кречетников, А. Генерал Павлов: виновник поражения или козел отпущения? Русская служба „ВВС“, Москва, 22.07.2016.

22. Волкогонов, Д. Триумф и трагедия. Политический портрет Сталина. Кн.1, ч. 1 и 2; кн.2, ч. 1 и 2. Изд. АПН, Москва, 1989.

23. Черушев, Н.С., Черушев, Ю.Н. Растрелянная элита РККА. 1937-1941. Кучково поле, Икс-Хистори, Москва, 1912; 1914.

24. Ryklin, M. Kommunismus als Religion. Verlag der Weltreligionen, 2008.

25. Гяуров, Ст. Раждането на религията от духа на атеизма. Либерален преглед, Май 2013.

26. https://www.kinopoisk.ru/film/427883

27. Долотина, К. Възраждане на сталинския мит. Literarni Novini, 8 април 2008.

28. Сын-отца-народов www.ru.wikipedia.org/wiki/

29. Сын отца народов (сериал). www.kinopoisk.ru/film/syn-otsa-narodov-2013-710853

30. Судьба Сталинского сокола на экране и в жизни. www.rksm.ru/node/1401. (rksm = Российский Коммунистический Союз Молодежи, б.а.).

31. Емельянов, Ю. Василий, сын Сталина. http://nnm.me/blogs/Globov/vasiliy-syn-stalina/.

32. Мухин, Ю. Сын отца народов как сын понтореза. ymuhin.ru/node/982/syn-ottsa-naroda-kak-syn-pontoreza; www.great-country.ru/rubrika-articles/ros_smi/00020.html

33. Ежов, Сергей. Возвращение генералиссимуса. Сталин снова с нами? https://sobesednik.ru/politika/20170108-vozvrashchenie-generalissimusa-stalin-snova-s-nami.

34. Власик. Тень Сталина. https://www.kinopoisk.ru/film/vlasik-ten-stalina-2015-880751/

35. Власик. Тень Сtалина. Почему нельзя пропустить сериал. https://www.1tv.ru/movies/statyl/vlasik-ten-stalina-pochemu-nelzya-propustit-serial/

36. Власик. Тень Сталина. https://ru.wilipedia.org/wiki/Власик_Тень_Сталина.

37. Корнилов, Ю. Трофейни крави за генерал Власик. www.sb.by/articles/trofeynye -korovy-dlya-generala-vlasika.html.

38. Страна советов. Забитые вожди. www.vokrug.tv/product/show/strana_sovetov_zabytye_vozhdi/

39. Страна советов. Забитые вожди (2017). www.kino-teatr.ru/doc/movie/ros/118245/annot/

40. Страна советов.Забитые вожди. Лаврентий Берия. www.kino-teatr.ru/doc/movie/ros/218245/annot/s28812/.

41. Страна советов. Забытые вожди. www.kino-teatr.ru/doc/movie/ros/118245/forum/f2/

42. www.kino-teatr.ru/doc/movie/ros/118245/forum/f3/

43. Наш Гиммлер. Лев Лурье о взлете и падении Лаврентия Берии. htpps://www.kommersant.ru/doc/2141065

44. Бехтерев – отровен по поръчение на Сталин. www.dw.com/bg/бехтерев-отровен-по-поръчение-на-сталин/а-37412697.

45. Лаврентий Берия. https://bg.wikipedia.org/wiki/Лаврентий_Берия.

46. Мучек, Елжбета. Убийството в Катин. https://liternet.bg/publish21/e-muchek/katyn/htm

47. Йорданов, Ал. Престъплението Катин и имената на убийците. www.alexanderyordanov.com/publiced/121-2013-08-25-12-26-20

48. Наш Гиммлер. www.mk.ru/editions/dayly/article/2004/02/04/119887-nash-gimmler.html.

49. Долината на Смъртта – уранов лагер от 1945 г. в далечния Сибир.www.ntotkov.blogspot.bg/2010/09/1945/html

50. Николов, Т. За добрия Берия и добрия Путин. 01.06.2017. kultura.bg/web/за-добрия-берия-и-добрия-путин/

51. Atom Spy Case/Rosenbergs. www.fbi.gov/history/famous-cases/atom-spy-caserosenbergs/

52. Создание советской атомной бомбы. https://ru.wikipedia.org/wiki/ Создание_советской_атомной_бомбы.

53. События во время правления Сталина. https://sovtime.ru/rulers/stalin/

54. Абакумов. www.omda.bg/public/arhiv/Realii/savsayuz/abakumov.htm

55. Петров, Н. Виктор Абакумов: Меня все должны бояться. Взлет всесильного министра сталинской госбезопасности начался вместе с Большим террором. Новая газета, 11 июля 2012.

56. Виктор Абакумов. https://bg.wikipedia.org/wiki/Виктор_Абакумов

57. Михоэлс, Соломон Михайлович. https://ru.wikipedia.org/wiki/Михоэлс_Соломон

58. Абакумов – неукият палач от КГБ. ntotkov.blogspot.bg/2010/09/blog-post_5513.html

59. Маршал Язов за чудовищните лъжи и истината за Сталин. https://bultimes.com/marshal-yazov-za-chudovishtnite- lazhi- i-istinata-za stalin/

60. Давидов, И. Личинки культа. „Сноб“, 27 април 2018. https://snob.ru/selected/entry/136931? utm_source=push&utm_medium=push_notification&utm

61. Гарин, И. Другая правда о Второй мировой. Ч.1. Документы. https:/www.proza.ru/2012/09/22/691/

Две мнения за просветителското наследство на комунизма

Автор(и): Кристен Годси и Славенка Дракулич

Защо жените са имали по-добър секс при социализма

Когато американците чуят за комунизъм в Източна Европа, те обикновено си представят ограничения за свободата на пътуване, мрачни пейзажи от сив бетон, служби за сигурност, бъркащи се в личния живот, нещастни мъже и наредени на опашки пред празни витрини жени. И дори ако голяма част от това е било истина, нашият колективен стереотип за живота в периода на комунизма не разказва цялата история.

Някои хора може би ще си спомнят, че в Източния блок жените са се радвали на много повече права и привилегии, които не са били достъпни в либералните демокрации по онова време, включително големи държавни инвестиции в тяхното образование и обучение, пълноценно включване в пазара на труда, щедри отпуски по майчинство и гарантирана безплатна грижа за децата. Има обаче едно предимство, на което се обръща малко внимание: жените при комунизма се радваха на повече сексуално удоволствие.

Сравнително социологическо проучване между източните и западните германци, проведено след обединението през 1990 година, установило, че жените от Изтока са имали два пъти повече оргазми, отколкото сънародничките им от западната част на Германия. Изследователите били смаяни от резултатите за сексуалното удовлетворение, особено след като жените в Източна Германия страдали от двойна тежест заради заетостта им в работата и домашните задължения. За разлика от тях жените в следвоенна Западна Германия останаха по къщите си и се наслаждаваха на предимството да разполагат с постиженията на развиващата се капиталистическа икономика, които спестяват домашна работа. Но въпреки това правели по-малко секс, по-слабо задоволителен секс от онези жени, които се редели на опашка за тоалетна хартия.

Запознайте се с Ана Дурчева от България, която беше на 65 години, когато за първи път я срещнах през 2011 година. Преживяла е своите първи 43 години през комунизма и често се оплаква, че новият свободен пазар възпрепятства способността на българите да развиват здрави любовни отношения. „Разбира се, някои неща бяха лоши в тези години, но животът ми беше пълен с романтика“, казва тя. „След развода си имах работа и заплата и не ми трябваше мъж да ме подкрепя. Можех да правя онова, което ме удовлетворява.“

Г-жа Дурчева е била самотна майка в продължение на много години, но настоява, че животът ѝ преди 1989 година е бил много по-удовлетворителен, отколкото стресиращото съществуване на дъщеря ѝ, която е родена в края на 1970-те години.

„Всичко, което тя прави, е работа и пак работа“, каза ми г-жа Дурчева през 2013 година. „И когато се прибира през нощта след работа, е твърде уморена, за да бъде със съпруга си. Но това няма голямо значение, тъй като и той е уморен. Седят заедно пред телевизора като зомбита. Когато аз бяха на нейната възраст, се забавлявахме много повече.“

През миналата година в Йена, университетски град в пределите на бивша Източна Германия, разговарях с наскоро омъжената около 30-годишна Даниела Грубер. Нейната майка – родена и отгледана в комунистическата система – я притискала да ѝ роди внуци.

„Тя не може да разбере колко трудно е това днес – било е толкова по-лесно за жените, преди да падне Стената“, каза ми тя, визирайки разрушаването на Берлинската стена през 1989 година. „Те имаха детски градини и ясли. Можеха да вземат отпуск по майчинство и да запазят работата си. Аз работя по договор и нямам време да забременея.“

Тези две различни поколения майки и дъщери, които са достигнали зрелостта си преди и след 1989 година, подкрепят идеята, че жените са имали по-пълноценен живот през комунистическата епоха и дължат това качество на живот отчасти на факта, че тези режими виждаха женската еманципация като централна в напредъка на обществата на „научния социализъм“, като каквито се възприемаха. Макар комунистическите държави от Източна Европа да се нуждаеха от труда на жените, за да реализират своите програми за бърза индустриализация след Втората световна война, идеологическата основа за равенството между мъжете и жените е положена от Август Бебел (един от основателите на Германската социалдемократическа партия и на Втория интернационал, известен в България най-вече с книгата си „Жената и социализмът“, издадена на български през 1893 и 1958 – б.пр.) и Фридрих Енгелс през XIX век. След болшевишката революция Владимир Ленин и Александра Колонтай отключват сексуална революция в ранните години на Съветския съюз, като според Колонтай любовта трябва да бъде освободена от икономически съображения.

Съветите въвеждат пълни избирателни права на жените през 1917 година – три години преди Съединените щати.

Болшевиките също така либерализират законите за развода, гарантират репродуктивните права и се опитват да социализират местната работна сила, като инвестират в обществени перални и столови за хранене. Жените са мобилизирани в работната сила и стават финансово освободени от мъжете. В Централна Азия през 20-те години на миналия век руските жени провеждат кампания за освобождаването на мюсюлманките. Тази кампания, която върви отгоре надолу, среща сериозна съпротива сред местния патриархат, който не се радва на идеята да види своите сестри, дъщери и съпруги освободени от оковите на традицията.

През 30-те години на миналия век Йосиф Сталин обръща много от напредъка, постигнат в началните години на Съветския съюз по отношение на правата на жените – обявява абортите извън закона и насърчава схващането за семейството като за „основна клетка на обществото“. Острият недостиг на работна ръка след Втората световна война обаче принуждава други комунистически правителства да продължат напред чрез различни програми за еманципация на жените, включително държавно спонсорирани изследвания за тайните на женската сексуалност. Повечето жени в Източна Европа не могат да пътуват на Запад и да четат свободна преса, но „научният социализъм“ има и някои предимства.

Още през 1952 година чехословашките сексолози започнаха да правят изследвания върху женския оргазъм, като през 1961 година проведоха конференция, посветена изцяло на темата“, разказа ми Катерина Лискова, професор в Масариковия университет в Чехия. „Те се фокусираха върху важността на равенството между мъжете и жените като основен компонент на женското удоволствие. Някои дори твърдяха, че мъжете трябва да споделят част от домакинската работа и отглеждането на децата, иначе сексът няма да бъде добър. Агнешка Кошчаньска, професор по антропология във Варшавския университет, ми каза, че полските сексолози отпреди 1989-а „не ограничават секса до телесните преживявания и подчертават важността на социалния и културен контекст за сексуалното удоволствие“. Това е отговорът на държавния социализъм за баланса между работа и живот: „Дори най-добрата стимулация, твърдят те, няма да помогне за постигане на удоволствие, ако жената е стресирана и претоварена, притеснена за бъдещето и финансовата си стабилност.“

Във всички страни от Варшавския договор еднопартийната система ускорява преразглеждането на законите, касаещи семейството. Комунистите инвестират големи ресурси в образованието и обучението на жените и в гарантирането на тяхната заетост. Държавните женски комисии се опитваха да превъзпитат момчетата да приемат момичетата като пълноправни другарки и се опитаха да убедят сънародниците си, че мъжкият шовинизъм е остатък от предсоциалистическото минало.

Макар различията в заплащането между половете и сегрегацията на труда да продължават и въпреки че комунистите никога не реформират напълно вътрешния патриархат, жените през комунизма се радват в по-голяма степен на самодостатъчност, каквато малко жени на Запад са си представяли. Жените в Източния блок нямат нужда да се женят или да правят секс за пари. Социалистическата държава отговоря за техните базови нужни и държави като България, Полша, Унгария, Чехословакия и Източна Германия отделят допълнителни средства за подпомагане на самотните майки, разведените и вдовиците. С изключения като Румъния, Албания и сталинския Съветски съюз повечето страни от Източна Европа гарантират достъп до сексуално образование и аборт. Това редуцира социалните разходи при случайна бременност и намалява тежестта от възникването на странични разходи, когато станеш майка.

Някои либерални феминистки на Запад неохотно признават тези постижения, но са критични към постиженията на държавния социализъм, защото въпросните постижения не са били резултат от независими женски движения, а представляват някакъв вид спусната отгоре еманципация. Много феминистки от академичните среди днес възхваляват възможността за избор, но същевременно са възприели един културен релативизъм, продиктуван от императивите на интерсекционалността (това е понятие за пресичащите се в жената различни нейни същности – включително расова, етническа, класова и т.н., които се наслагват към сексуалната и обуславят ролята ѝ в обществото – б.пр.). Всяка спусната отгоре програма, която цели да наложи универсални ценности като равни права за жените, е в сериозен разрез с модата.

За съжаление резултатът е, че много от постигания напредък в бившите страни от Варшавския договор е изгубен или преобърнат. Дъщерята на г-жа Дурчева и младата г-жа Грубер днес се борят да решат проблемите, свързани с баланса между личния и професионалния живот, които някога са били решени от комунистическите правителства за техните майки.

„Републиката ми даде моята свобода“, каза ми веднъж г-жа Дурчева, визирайки Народна република България. „Демокрацията отне част от тази свобода.“ Що се отнася до г-жа Грубер, тя не си прави илюзии за бруталността на източногерманския комунизъм. Просто ѝ се иска „нещата да не бяха толкова по-трудни сега“.

Тъй като подкрепят сексуалното равенство – на работа, у дома и в спалнята – и са готови да го наложат, жените през комунизма, които заемат позиции в държавния апарат, могат да се нарекат културни империалисти. Освобождението, което те наложиха, радикално промени живота на милиони по целия свят, включително на много жени, които все още са сред нас като майки и баби на зрели хора в демократични страни – членки на културни империалисти. Освобождението, което те наложиха, радикално промени живота на милиони по целия свят, включително на много жени, които все още са сред нас като майки и баби на зрели хора в демократични страни – членки на Европейския съюз. Настояването на някои от тях за държавна намеса може да ни се струва трудно за преглъщане в днешната постмодерност, но понякога необходимата социална промяна – която скоро започва да се разглежда като естествен ход на нещата – се нуждае от своята прокламация за еманципация, спусната отгоре.

Кристен Годси е американска антроположка, специалистка по България. Докторската си титла получава в Университета Бъркли; понастоящем е Director and John S. Osterweis Associate Professor in Gender and Women’s Studies в Бодоуин Колидж, Мейн. Авторка е на четири книги, отличени с различни награди от научни организации в САЩ. Годси е получавала различни престижни стипендии, като например: residencies at the Woodrow Wilson International Center for Scholars in Washington DC; the Max Planck Institute for Demographic Research in Rostock, Germany; the Institute for Advanced Study in Princeton, New Jersey, and the Radcliffe Institute for Advanced Study at Harvard University.

Първоначална публикация в BGVOICE.

Митът за женствеността им не помага особено много на източноевропейските жени

Най-значителното неотдавнашно събитие за жените по света е кампанията против сексуалния тормоз и насилие, която беше поведена под названието #MeToo – и продължава да се развива. Тя започна с назоваването на сексуално-насилнически мъже в Холивуд и се разшири до почти целия свят. Интересното е, че жертвите започнаха да говорят за това едва много години след болезнените си преживявания. Очевидно е, че сега вече е налице обществена атмосфера, в която не е нужно жертвите да се страхуват, а и няма срам от говоренето за това. Когато устата си отваря само една жена, това е скандал, който може да ѝ навреди. Когато го правят много жени едновременно, думите им вече трябва да бъдат взети на сериозно.

Независимо от това, кампанията има две сериозни слабости: първата е, че не се прави решителна разлика между [психически] тормоз и малтретиране (последното означава използване на сила). Втората е, че публичното изобличаване и наказанието на лицата, (обикновено чрез загуба на работа), се случват така, сякаш върховенството на закона въобще не съществува и неговата роля е поета от социалните мрежи. А това поражда определени безпокойства.

Само шепот

Въпреки цялата сензационност на медийните представяния на кампанията, тя все пак породи надеждата, че силният отзвук от нея може би ще доведе до някакво окончателно осъзнаване на факта, че сексуалният тормоз, а особено пък откритото насилие, не е нещо позволено и социално приемливо. Само тогава кампанията би имала някакво трайно въздействие върху обществото.

Жените обаче не са реагират на #MeToo по един и същи начин във всички страни. Почти цяла Източна Европа реагира, повече или по-малко, единствено с шепот. Това е парадоксално, тъй като граждан(к)ите тук, за разлика от миналото, днес вече разполагат с реална свобода на изразяване. Още през 2014 г., когато беше проведено широкомащабно разследване срещу сексуалния тормоз, включващо 42 000 жени от 28 държави от ЕС, резултатите изглеждаха на пръв поглед удивително. Докато повече от две трети от жените в скандинавските страни се притесняват от подобни неща, в Полша и Румъния го правят едва 32% от тях, а в България те са дори още по-малко – 24%.

Разбира се, резултатите зависят до голяма степен от това какво точно се има предвид под „тормоз“, а по този въпрос има различия и в западните страни. Например, едно скорошно проучване показа, че германските жени понасят сексуални шеги повече от британките, докато датските жени изобщо не се обиждат от подобни неща. И докато едва 37% от британките реагират отрицателно, когато един мъж ги прегърне през кръста, 72% от французойките смятат това за неприемливо.

Широко разпространена култура на насилието

Аналогично, когато разгледаме реакцията срещу #MeToo кампанията, то стигаме до заключението, че жените в Източна Европа са или по-малко застрашени, или по-толерантни [от онези на Запад]. Първоначално в Полша имаше десетки хиляди постове, но кампанията бързо утихна. А между другото, една трета от поляците смятат, че секс без взаимно съгласие е извиним при определени обстоятелства, но европейската средна стойност [за това разбиране] също е 27%.

В Унгария някои фигури от културните среди бяха изобличени публично, но кратката кампания не отиде по-далеч от това. В Чехия също – фактът, че една високопоставена политичка се представи публично като жертва на сексуално насилие, не допринесе особено за повишаване на чувствителността към цялостната тема. Същото беше и в Румъния, където членка на парламента свидетелства, че самата тя е била засегната от такъв вид насилие. В Словакия беше повторена старата песен: обществеността се показа изпълнена с недоверие към жертвите. А жените в Хърватия изглежда са поели обет за мълчание, с изключение на няколко.

Въпреки че в социалните мрежи безброй много жени разказаха за свои собствени неприятни преживявания в същата връзка, може да се каже, че в страните от Източна Европа кампанията не доведе до някакви реални последици. Сред различията в реакцията на жените на Изток и на Запад се добавя фактът, че на Изток насилието в семейството и срещу жените изобщо, въпреки че е със застрашителни размери, почти не се известява. Румъния има едно от най-високите нива на насилие срещу жените в ЕС, но през миналата година на полицията там са били съобщени само 34 случая. Още по-лошо е положението със сексуалния тормоз, който изобщо не се известява на полицията.

За липсата на масова реакция към #MeToo има специфични причини, които са предимно исторически и културно обусловени. Жените, които живеят в силно патриархални култури, вероятно не смятат, че сексуалният тормоз е голям проблем. И дори ако все пак е проблем, то това е нещо, което трудно може да се разбере на Запад. Жените в бившите комунистически страни изглежда са се примирили и вече не вярват, че е възможно да се промени нещо. Така че те предварително се въздържат от всякаква публична реакция, дори ако става дума за побой и изнасилване, а не „просто“ тормоз.

Почти сексуален рай

Дори и днес на Запад е широко разпространена идеята, че жените в реалния социализъм са имали по-добър сексуален живот, че са живели почти в някакъв сексуален рай. Съществува и митът, че жените в страните от Източна Европа са по-женствени от онези на Запад. За търсенето на „женственост“ по време на комунизма имаше две причини. Първата от тях беше, че в личния си живот жените нямаха друг избор освен да играят традиционно предписаната им роля. Другата беше, че в една ситуация, в която нямаше нито козметика, нито мода, те се опитваха да се обличат особено добре, защото това беше въпрос на социален престиж. Днес младите жени на Изток имитират най-лошите западни стереотипи на женствеността, защото вярват, че трябва да го правят, а и все още нямат самоувереност да се противопоставят на стереотипите.

И все пак, за да разберем защо жените в Източна Европа днес реагират по този начин, един поглед към миналото действително би могъл да помогне. До 1989 г. те са живели в система, в която законовата еманципация е била неразделна част от живота им. Тези закони станаха част от законодателството също и в новата демокрация, така че повечето от правата все още са валидни, дори и ако все повече се поставят под въпрос. Разбира се, при реалния социализъм, независимо от законовите разпоредби, традиционните патриархални ценности преобладаваха в личния живот. Разликата между личното и общественото положение на жената беше драматична.

А междувременно, в резултат на политическите кризи и икономическата несигурност, патриархалните ценности отново придобиха своеобразно възраждане. Отново се възхваляват неща като семейството, традицията, нацията. Особено активна роля във всичко това играе католическата църква. В Полша тя настоява за премахване на правото на жените на аборт.

Неоконсервативните сили в бившите комунистически държави също са усърдно подкрепяни от Православната църква в България и Румъния. Същата е ситуацията и в Русия, и в Сърбия. Щом само нацията или нейното изчезване се превърне в тема за популистки дискусии, жените стават обект на политиката. В този смисъл тялото на жената никога не принадлежи на самата нея – то принадлежи също и на мъжа, на църквата и държавата. Тъй като жената има способността да ражда, свободата ѝ да разполага със собственото си тяло може да бъде премахната за броени мигове, а самата тя да се превърне в машина за раждане. Църквата също е подхранвана от националистически идеи, а премахването на правото на аборт има приоритет навсякъде.

Липса на борческа традиция

Колко голямо е влиянието на католическата църква можеше да се види особено ясно напоследък в Хърватия. Там консервативните кръгове, подкрепяни от църквата, започнаха война срещу ратификацията на Истанбулската конвенция. Тази конвенция, която задължава държавата да предприеме действия срещу насилието над жените и насилието в семейството, беше представена като нещо, пропагандиращо „джендър-идеологията“ или просто идеята за свободна смяна на пола. Въпреки това конвенцията беше ратифицирана, но католическата църква с нейния патриархален мироглед е толкова влиятелна, че понякога нещата изглеждат така, сякаш Хърватия не е светска държава.

Жените са зле подготвени за борба срещу подобен идеологически натиск. Социалистическата държава не допусна появата на женско движение, което да изисква реална равнопоставеност във всички области – там „женският въпрос“ се разглеждаше по-скоро като „решен“. А това означава, че жените на Изток днес не разполагат с традиция, която да им позволи да се организират съзнателно и да отправят искания с реална самоувереност. Жените на Запад са придобили това съзнание едва в хода на дълга борба за собствените си права.

Ето това е причината, поради която източноевропейските жени само шепнат за #MeToo. Тези почти тридесет години демокрация не са достатъчни, за да им дадат реална самоувереност. Жените все още изпитват трудности при опитите да се освободят от подчинената си позиция, но единствените, които могат, а и са длъжни да го направят, са самите те. Насилието и тормозът няма да изчезнат сами по себе си, и със сигурност не при сегашните условия, когато консерватизмът и популизмът, национализмът и попщината в Източна Европа се разрастват като наводнения напролет.

Славенка Дракулич (род. 4 юли 1949, в Риека, бивша Югославия) е хърватска писателка и журналистка, пише на хърватски и английски езици. Следва литературознание и социология в Загребския университет. От 1982 г. се занимава с журналистика, писала е за различни хърватски издания, в това число – на феминистки теми. Омъжена за сърбин. След като в началото на 1990-те години е обвинена от националистическия печат, заедно с Дубравка Угрешич и още няколко хърватски писателки, в недостатъчен патриотизъм, и причислена към „вещиците“, носещи развала на хърватския народ, тя напуска страната. Живяла е в Швеция. Сега поделя живота си между Стокхолм и Загреб. Публикува във водещи либерални издания като New York Review of Books, New Yorker и др.

Разграждането на националната държава

Автор(и): Рана Дасгупта

Какво се случва с националните политики? Всеки ден събитията в САЩ продължават да надминават въображението на абсурдистките писатели и комици; политиката в Обединеното кралство все още показва само малко признаци на възстановяване след „националната нервна криза“ на Брекзита. Франция „едва избегна сърдечния удар„на изборите през миналата година, но водещият ежедневник на страната смята, че това не е направило нищо, за да промени „ускореното разграждане„на политическата система. В съседна Испания Ел Паис стига дотам да твърди, че „върховенството на закона, демократичната система и дори пазарната икономика са под съмнение“; в Италия „разпадането на истеблишмънта“ на изборите през март доведе дори до приказки за „варварско нашествие„, сякаш отново падаше Рим. А междувременно неофашистите в Германия се готвят да поемат ролята си на официална опозиция, като въведат тревожна колебливост в бастиона на европейската стабилност.

Но конвулсиите в националната политика не са ограничени единствено до Запада. Изтощение, безнадеждност, намаляваща ефективност на старите начини [на управление]: това са темите на политиката по целия свят. Ето защо енергичните авторитарни „решения“ са толкова популярни в момента: отвличане на вниманието чрез война (Русия, Турция); етно-религиозно „прочистване“ (Индия, Унгария, Мианмар); увеличаване на президентските правомощия и съответен отказ от гражданските права и върховенството на закона (Китай, Руанда, Венецуела, Тайланд, Филипините и много други).

Но каква точно е връзката между тези различни катаклизми? Ние сме склонни да ги считаме за напълно отделни – защото, в политическия живот, националният солипсизъм[5] е правилото. Във всяка страна тенденцията е да обвиняваме „нашата“ история, нашите „популисти“, нашите „медии“, нашите „институции“, нашите „лоши политици“. И това е разбираемо, тъй като органите на съвременното политическо съзнание – публичното образование и средствата за масова информация – се появяват през 19-и век, като резултат от глобалната завоевателна идеология на „уникалните национални съдби“. Когато обсъждаме „политиката“, ние говорим за това, което се случва вътре в суверенните държави; всичко останало е „външна политика“ или „международни отношения“ – дори в тази епоха на глобална финансова и технологична интеграция. Можем да купуваме едни и същи продукти във всяка страна по света, може всички да използваме Гугъл и Фейсбук, но, любопитно, политическият живот е направен от различни материи и в него се поддържа античната вяра в границите.

Да, вече има разбиране, че подобни едни на други сортове популизъм възникват в много страни. Неколцина са отбелязали паралелите в стила и същността между лидери като Доналд Тръмп, Владимир Путин, Нарендра Моди, Виктор Орбан и Реджеп Тайип Ердоган. Съществува усещане, че във въздуха витае нещо – някакво съвпадение на чувствата между различни места. Но това не стига достатъчно близо до някакво обяснение. Защото тук става дума не просто за съвпадение. Днес всички страни са вградени в една и съща система, която ги подлага на едни и същи напрежения: именно тези напрежения са, които навсякъде изстискват и деформират националния политически живот. А въздействието от тях е точно обратното на често отбелязваното „възраждане на националната държава„, въпреки отчаяното развяване на знамена.

Най-важното [политическо] развитие в нашата епоха е именно отслабването на националната държава: нейната неспособност да издържи натиска на противостоящите сили от 21-ви век, както и бедствената ѝ загуба на влияние върху обстоятелствата на човешкия живот. Националната политическа власт е в упадък и, тъй като не познаваме някакъв друг вид, всичко това се преживява като края на света. Именно това е причината, поради която днес е толкова широко разпространен някакъв странен вид апокалиптичен национализъм. Но настоящата привлекателност на мачизма като политически стил, издигането на стени и ксенофобията, подновената митология и расова теория, фантастичните обещания за национално възстановяване – всичко това не са лечебни средства, а симптоми на нещото, което бавно се разкрива за всички: националните държави по целия свят се намират в напреднало състояние на политическо и морално разпадане, от което не могат да се измъкнат самостоятелно.

Защо се случва това? Накратко, политическите структури от двадесети век се давят в океана на двадесет и първия – дерегулирани финанси, автономни технологии, религиозна войнственост и съперничества между велики сили. А междувременно потиснатите последици от безразсъдството на 20-ти век в някога колонизирания свят избухват отново, разкъсват народи на фрагменти и принуждават населенията към пост-национални солидарности: скитащи племенни милиции, етнически и религиозни под- и супер-държави. И накрая, разрушаването (и то именно от страна на старите суперсили) на старите идеи за международното общество – идеите за „общество на народите“, които бяха от съществено значение за начините, по които се е схващал новият световен ред след 1918 – превърна системата на национални държави в беззаконна гангстерска територия. В момента това води до нихилистично теглене назад от страна точно на онези, които са били най-измъчвани и ограбвани.

Резултатът? За един все по-нарастващ брой хора, нашите държави и системата, от която те са част, сега изглеждат неспособни да предложат някакво достоверно, жизнеспособно бъдеще. Това е особено вярно, когато хората наблюдават как финансовите елити – и техните богатства – все повече се измъкват от националните обвързаности. Днешният провал на националната политическа власт в края на краищата произтича в голяма степен от загубата на контрол над паричните потоци. На най-очевидно ниво, парите биват изцяло изтегляни от националното пространство, те отиват в различни процъфтяващи „офшорни“ зони. Тези бягащи билиони подкопават националните общности по реални и символични начини. Те са причина за национални спадове, но заедно с това са и резултат от тях: защото националните държави са загубили моралната си аура, което е една от причините, поради които укриването на данъци се е превърнало в общоприета основа на търговията от 21 век.

В по-драматичен план, голям брой хора губят всякакво подобие на национален дом и се оказват запокитени в един особен вид на съвременния ад. Седем години след падането на диктатурата на Кадафи, Либия се контролира от две съперничещи правителства, всяко от тях със свой собствен парламент, както и от няколко групи от милиции, които се борят за контрола над петролното богатство. Но Либия е само една от многото страни, които изглеждат цели единствено на картите. От 1989 г. насам едва 5% от световните войни са се провеждали между държави: националните колапси, а не чуждестранните инвазии, са основните причини за огромното мнозинство от 9-те милиона военновременни смъртни случаи през това време. И както знаем от случаите с Демократична република Конго и Сирия, последващият вакуум може да засмуче огнева мощ, идеща от цял свят, да унищожи условията за живот и да разхвърля шокирани бежанци във всевъзможни посоки. Нищо не излага толкова добре на показ кризата на нашата национална система, колкото нейните 65 милиона бежанци – една „нова нормалност“, далеч по-голяма от „старата криза“ (от 1945) – по време на която е имало „само“ 40 милиона. Нежеланието дори да се признае тази криза, междувременно е най-точно уловено в презрението към бежанците, което сега задвижва толкова много от политиките в богатия свят.

* * *

Тази криза никога не е била нещо неизбежно. От 1945 насам ние активно сме принизили световната политическа система до един вид опасна подигравка с онова, което е било разработено от американския президент Удроу Уилсън и много други след катаклизма на Първата световна война – и сега сме изправени пред последствията. Но пък и не трябва да скачаме прекалено бързо към някакви опити за обновяване. Тази система е направила далеч по-малко, отколкото си представяме, за да осигури човешката сигурност и достойнство (в някои отношения тя е колосален провал), и има добри причини, поради които тя остарява толкова по-бързо, отколкото империите, които е заместила.

Дори и ако бихме искали да възстановим онова, което някога сме имали, този момент е отминал. Причината, поради която националната държава е била в състояние да предостави постиженията които е предлагала – а на някои места дори да бъде впечатляваща – е, че през по-голямата част от 20-ти век е съществувало истинско „прилягане“ между политика, икономика и информация, всички те организирани в национален мащаб. Националните правителства са притежавали действителни правомощия да управляват съвременните икономически и идеологически енергии, и да ги използват за човешки – понякога почти утопични – цели. Но тази епоха е приключила. След толкова много десетилетия на глобализация, икономиката и информацията успешно са надраснали правомощията на националните правителства. Днес разпределението на планетното богатство и ресурси е до голяма степен недостижимо за каквито и да е политически механизми.

Но да признаем това означава да признаем края на самата политиката. И ако продължим да вярваме, че административната система, която сме наследили от предците си, не позволява никакво новаторство, ние осъждаме самите себе си на дълъг период на чезнеща политическа и морална надежда. Половин век е похарчен за изграждането на глобалната система, от която сме зависими сега – и както изглежда, тя ще си остане с нас. Без политически нововъведения глобалният капитал и технологиите ще ни управляват без никакви демократични допитвания, също толкова естествено и неоспоримо, колкото и надигащите се океани.

Ако искаме да преоткрием чувството за политическа цел в нашата епоха на глобални финанси, масиви от данни, масова миграция и екологични катаклизми, то трябва да си представим политически форми, способни да функционират в същия мащаб. Сегашната политическа система със сигурност трябва да бъде допълнена от световни финансови регулации, а много вероятно и от транснационални политически механизми. Така ще завършим глобализацията си, която днес е опасно недовършена. Нейните икономически и технологични системи наистина са ослепителни, но за да служи на човешката общност, тя трябва да бъде подчинена и на също толкова зрелищна политическа инфраструктура, която дори не сме започнали да начеваме.

Тук с неизбежност ще ми се възрази, че всяка алтернатива на националната система е утопична невъзможност. Но дори технологичните постижения от последните няколко десетилетия изглеждаха неправдоподобни, преди да се появят, а има и основателни причини да се отнасяме с подозрение към титулярните авторитети, които ни говорят, че човешките същества не са способни на подобно величие в политическата област. Всъщност в историята има много моменти, в които политиката внезапно е била разширявана до нови, доскоро немислим мащаби – включително и създаването на самата национална държава. И – както става все по-ясно с всеки изминал ден – истинската заблуда е във вярата, че нещата биха могли да продължават такива, каквито са.

Първата стъпка е да престанем да се преструваме, че няма алтернатива. Така че, нека започнем с едно разглеждане на мащабите на настоящата криза.

* * *

Да започнем със Запада. Европа, разбира се, е изобретила националната държава: принципът на териториалния суверенитет е договорен чрез Вестфалския договор от 1648. Договорът е направил трудни всякакви голямомащабни завладявания на този континент; вместо това, европейските нации са започнали да се разширяват в останалите части на света. Дивидентите от колониалния грабеж са били превърнати, обратно у дома, в силни държави с мощни бюрокрации и демократични политики – шаблонът за съвременния европейски живот.

Към края на 19-и век европейските нации са придобили единни атрибути, които все още са познати и днес – по-специално, един набор от строго налагани държавни монополи (защита, данъчно облагане и право, между другото), които са дали на правителствата значителен контрол над националната съдба. В замяна на това за всички е направено едно морално обещание: развитие, духовно и материално, както на гражданите, така и на нацията. Възникват специални държавни проекти в областта на образованието, здравеопазването, благосъстоянието и културата, с цел да придадат реалност на обещанието.

Оттеглянето на това морално обещание в хода на последните четири десетилетия се превърна на Запад в разтърсващо метафизично събитие – и именно това е нещото, което кара населенията да търсят нови неща, в които да повярват. Защото обещанието е било голямо събитие в еволюцията на западната психика, То е част от една дълбока теологична реорганизация: Френската революция детронира не само монарха, но и Бог, чиито надминаващи всичко атрибути – всезнание и всемогъщество – вече са абсорбирани в институциите на самата държава. Силата на държавата да развива, освобождава и спасява човечеството, се превръща в основателска светска вяра.

През периода на деколонизация, последвал Втората световна война, структурата на европейската национална държава се експортира навсякъде. Но западняците все още изживяват моралното обещание с една интензивност, която свързват най-вече със самите себе си – а всъщност днес повече от всякога, след създаването на социалната държава и десетилетията на безпрецедентен следвоенен растеж. Носталгията към тази златна епоха на националната държава продължава да изкривява западния политически дебат чак до наши дни, но всъщност тази епоха се основава на доста невероятно съвпадение от различни условия, които никога няма да се повторят. Много съществена е структурата на самата следвоенна държава, която е притежавала исторически уникално ниво на контрол над националната икономика. Капиталът не е можел да изтича неконтролиран през границите, а спекулациите в чуждестранна валута са били незначителни в сравнение с онези от днешно време. Правителствата, с други думи, са имали значителен контрол върху паричните потоци, и ако те са говорели за промяна на определени неща, то е било, защото наистина са можели. Фактът, че капиталът е бил пленник на държавата е означавал, че правителствата са можели да налагат исторически уникални данъчни ставки, които, в допълнение към ерата на рекорден икономически растеж, са им позволявали да насочват безпрецедентни енергии към националното развитие. В продължение на няколко десетилетия държавната власт е била монументална – почти божествена – и е създавала най-сигурните и равнопоставени капиталистически общества, които някога са били известни.

Унищожаването на държавната власт над капитала, разбира се, беше най-важната цел на финансовата революция, която определя сегашната ни епоха. В резултат на това държавите се видяха принудени да се освободят от социалните ангажименти, след което да се преоткрият като един вид пазачи на пазара. Това драстично понижи националната политическа власт както в реален, така и в символен план. През 2013 Барак Обама нарече неравенството „определящото предизвикателство на нашето време“, но неравенството в САЩ се е покачвало непрекъснато от 1980 насам, без да се съобразява с неговите или на някой други президент, угризения.

Картината е една и съща из целия Запад: богатството на най-богатите продължава да се увеличава скокообразно, докато след-кризисният остеритет осакатява социално-демократичната социална държава. Всички ние наблюдаваме нарастващата ярост на правителствата, които отказват да изпълнят старото си морално обещание – най-вероятно просто защото вече не могат. Западните правителства не разполагат с нищо подобно на предишната си власт над националния икономически живот и, ако все още продължават да обещават някакви фундаментални промени, то сега обещанията им са на най-вече ниво PR и пожелателно мислене.

Има всички основания да се смята, че следващият етап от техно-финансовата революция ще бъде още по-катастрофален за националната политическа власт. Това ще се получи като естествено продължение на вече съществуващи технологични процеси, които обещават нови, алгоритмични видове управление[6], за да се подкопае още повече политическото разнообразие. Компаниите, работещи с гигантски масиви от данни (Гугъл, Фейсбук и др.) вече са иззели много функции, свързани преди това с държавата – от картографията до наблюдението. Сега те са основните посредници на социалната реалност: членството в тези системи е нова, корпоративна, де-териториализирана форма на гражданство, антагонистично на националния вид, на всякакво ниво. Както показва възходът на дигиталните валути, ще се появяват и нови технологии, чрез които ще се изземват и други фундаментални функции на националната държава. Либертарианската мечта – в която античните бюрокрации свеждат глава пред чисто нови, високотехнологични корпоративни системи, които на свой ред поемат мениджмънта на целия живот и ресурси на обществото – е по-реалистична визия за бъдещето в сравнение с всяка възможна фантазия за завръщане към социална демокрация.

Правителства, контролирани от външни сили и разполагащи само с частично влияние върху националните дела: такова винаги е било състоянието на нещата в най-бедните страни по света. Но на Запад всичко това се изживява като някакво ужасяващо завръщане към примитивна уязвимост. Нападението над политическата власт не е просто „икономическо“ или „технологично“ събитие. Това е епохален катаклизъм, който оставя западните населения отчаяни и лишени от надежда. Налице са изблици на ирационална ярост, особено срещу имигрантите, нарочени като изкупителни жертви за много по-дълбоките форми на национално замърсяване. Идеята за западната нация като универсален дом се срива, а транснационалните племенни идентичности израстват по значение като един вид убежище: както белите супремасисти, така и радикалните ислямисти грабват оръжия в желанието си за борба срещу „замърсяването“ и корупцията.

Залогът едва ли би могъл да бъде по-висок. Ето защо става лесно да разберем защо западните правителства са толкова отчаяни в стремежа си да докажат онова, в което се съмняват всички: че все още са в състояние на контрол. Не само личността на Доналд Тръмп е нещото, което го кара да действа като социопатен главен мениджър. Ерата на глобализацията ни дава достатъчно примери за опити на американските президенти да засилят авторитета на изпълнителната власт, но те никога не са достатъчни. Кабинетът на Тръмп никога не може да разполага с нивото на власт над американския живот, с което е разполагал Кенеди, така че е той длъжен да се преструва, че го има. Той не може да направи Америка отново велика, но пък си има Туитър, чрез който може да създаде култ към личността на самотния борец – като междувременно обвинява жените, левичарите и тъмнокожите хора за импотентността на държавата. Той не може да излекува американските социални разделения, но все още контролира апарата за сигурност, който може да пусне в действие, за да му помогне да изглежда „корав“ – чрез обявяване на война срещу престъпността, депортиране на чужденци, втвърдяване на границите. Той не може да даде повече пари в ръцете на бедните, които са гласували за него, но вместо това може да раздава митологична валута; дори и най-бедните му избиратели, в крайна сметка, притежават един важен актив – американското гражданство – чиято стойност той може да „повиши с приказки“ [„talk up“], точно както преди е повишавал стойността на казина и хотели. Подобно на Путин или Орбан, Тръмп насища гражданството с нова войнствена сила и прави голямо шоу от недаването му на хора, които го искат: очевидно е, че дефицитните неща са по-ценни. Гражданите, които нямат нищо, биват убедени, че всъщност имат много.

Тези стратегии са грозни, но за тях не могат да бъдат обвинявани просто няколко лоши актьори. Проблемът е следният: политическата власт работи на празен ход и лидерите не са в състояние да предоставят съществени материални промени. Вместо това те трябва да възбуждат и разгръщат мощни чувства: например омраза към чужденците и вътрешните врагове, или еуфория от безсмислени военни кампании (анексирането на Крим от страна на Путин издигна на преден план изключително популярната перспектива за всеобщо царистко съживяване).

Но нека не си въобразяваме, че тези стратегии ще се разпаднат бързо под тежестта на собствените си заблуди, докато по някакъв магически начин умереността отново се завръща на мода. Както показва Русия на Путин, шовинизмът е по-ефективен, отколкото ни се иска да вярваме. Това е така отчасти и защото самите граждани отчаяно си желаят фалшификацията да успее: дълбоко в себе си те знаят, че има достатъчно много основания да се страхуват от онова, което ще се случи, ако силата на държавата действително бъде разкрита като измама.

* * *

В най-бедните страни на света картината е много различна. Почти всички тези народи са се появили през 20-ти век от евразийските империи. Днес вече е станало задължително да се презират империите, но те са били „нормалният“ начин на управление през по-голямата част от историята. Османската империя, която е продължила от 1300 до 1922, е предоставяла на поданиците си нива на спокойствие и културни постижения, които изглеждат невероятни от гледната точка на днешния разпокъсан Близък изток. Изглежда малко вероятно съвременната нация в Сирия да издържи повече от един век, без да се разпадне, и тя едва ли осигурява на гражданите си сигурност или стабилност.

Империите не са били демократични, но са били изградени по такъв начин, че да включват [в системата от имперски закони и привилегии] всички, които са се намирали под тяхно управление. Това изобщо не е така при нациите, които се основават на фундаменталното разграничение между това кой е вътре и кой е вън [в нацията] – и поради това постоянно тежнеят към етнически пречиствания[7]. Това ги прави много по-нестабилни от империите, защото тази тенденция винаги може да бъде експлоатирана от местнически [nativist] демагози.

Независимо от това, през миналия век с невероятна готовност е било решено, че империите принадлежат на миналото, а бъдещето – на националните държави. И все пак тази революционна трансформация не е направила почти нищо за затваряне на икономическата пропаст между колонизираните и колонизиращите. А междувременно тя е подложила много постколониални населения на горчива диета от авторитаризъм, етническо прочистване, война, корупция и екологични опустошения.

Ако днес има толкова малко бивши колонизирани държави, които сега са мирни, богати и демократични, това е така не защото, както Западът често се преструва, собствените им „лоши водачи“ по някакъв начин са разрушили инак перфектно функционалните нации. При щурмовите темпове на деколонизация, нации са били „създавани“ буквално в хода на броени месеци; много често, силно стресираните им населения са изпадали незабавно в насилствен конфликт, за да контролират новия държавен апарат, плюс силата и богатството, които са идвали заедно с него. Много новопоявили се държави са били поддържани в някаква форма на „единство“ само от „силни мъже“, които са поверявали системата на собствените си племена или кланове и са запазвали властта си, като са подклаждали сектантски съперничества и превръщали етническите или религиозни различия в супер-мощни средства за упражняване на политически терор.

Списъкът не е кратък. Помислете за хора като Не Уин (Бирма), Хисен Хабре (Чад), Хосни Мубарак (Египет), Менгисту Хайле Мариам (Етиопия), Ахмед Секу Туре (Гвинея), Мухамад Сухарто (Индонезия), шахът на Иран, Саддам Хюсеин (Ирак), Муамар Кадафи (Либия), Муса Траоре (Мали), генерал Зиа-ул-Хак (Пакистан), Фердинанд Маркос (Филипините), Сиака Стивънс (Сиера Леоне), Джафар Нимейри (Судан), Хафез ал Асад (Сирия), Иди Амин (Уганда), Мобуту Сесе Секо (Заир) или Робърт Мугабе (Зимбабве).

Такива държави обикновено са осъдени да си останат онова, което един влиятелен коментатор нарича „квази-държави„. Официално еквивалентни на по-старите нации, с които те сега са започнали да споделят сцената, в реалността те са много по-различни единици и от тях никога не е могло да се очаква да допринасят на гражданите си ползи, съпоставими с онези на „старите държави“.

Тези диктатори никога не биха могли да държат под контрола си такива рехави общности без огромна подкрепа отвън – която в края на краищата е и нещото, което е затискало капака на тенджерата под налягане. Пост-имперският етос винаги е бил гостоприемен към диктаторите, разбира се: заедно с моралното отхвърляне на чуждото управление от страна на ООН идва и един всеобщ императив за зачитане на националните суверенитети, независимо от ужасите, които са се случвали зад затворените им врати. Но Студената война значително разширява ресурсите, с които разполагат бруталните режими, за да се защитават срещу революции и отцепнически движения. И двете суперсили финансираха ескалацията на постколониалните конфликти до зашеметяващи нива на смъртност: в кръвопролитните войни от този период са загинали най-малко 15 милиона души, по тотално разпръснати територии като Афганистан, Корея, Ел Салвадор, Ангола и Судан. А онова, което свръхсилите си желаеха от цялото това разрушение беше мрежа от твърдо установени клиенти, способни да надделеят над всичките си вътрешни врагове.

В „стабилността“ на Студената война нямаше нищо стабилно, но нейните разрушения се ограничаваха до границите на „квази-държавите“. Разпадането на системата на суперсилите обаче доведе до разпадане на държавната власт в големи групи от икономически и политически обеднели страни – а последващите от това катаклизми не бяха удържани от нищо. Разрушените политически култури доведоха до появата на изумителни „постнационални“ сили като Ислямската държава, които надхвърлят националните граници и потенциално пренасят хаоса във всяко кътче по света.

През последните 20 години бавното гниене в Африка и Близкия изток беше обилно експлоатирано от тези видове сили – чиято позиция е пълна с най-разнообразни възможности, тъй като има немалко страни, които тепърва ще тръгват по пътя на Йемен, Южен Судан, Сирия и Сомалия. Техните привърженици са загубили очарованието пред старите лозунги, призоваващи към изграждане на нации. Тяхната политическа технология е харизматичната религия, а бъдещето, което те търсят, е вдъхновено от древните златни империи, съществували преди изобретяването на народите. Воюващите религиозни групи в Африка и Близкия изток днес са по-малко ангажирани със стария проект за изземане на държавния апарат; вместо това те правят дупки и тунели в държавната власт и по този начин осъществяват транснационални мрежи за събиране на данъци, търговски пътища и военни линии за доставка.

Една такава мрежа се простира в момента от Мавритания на запад до Йемен на изток, от Кения и Сомалия на юг до Алжир и Сирия на север. Това разяжда старата политическа архитектура отвътре, правейки няколко национални държави (като Мали и Централноафриканската република) по същество нефункционални, което на свой ред създава допълнителни възможности за консолидация и разширяване [на постнационалните групировки]. А междувременно няколко етнически групи – като например кюрдите и туарегите – които са останали без родината след деколонизацията и са били изоставени оттогава насам в статуса на преследвани малцинства, също експлоатират разрива в държавната власт, за да поставят началото на транснационални територии. Именно в най-опасните региони по света се замислят днешните нови политически възможности.

Ангажиментът на Запада към националните държави е егоистично-частичен. В продължение на много десетилетия се гледаше с безразличие на факта, че голяма част от света страдаше под ужасяващи пародии на утвърдените западни държави; едва ли днес можем да се оплакваме, че тези райони вече не демонстрират особен интерес към идеята за национална държава. Особено след като са понесли и най-травмиращите последици от промяната на климата – явление, за което те са най-малко отговорни и най-малко способни да издържат. Стратегическите съображения на новите групи в тази област са в много отношения доста точни: преходът от империя към независими държави е само един огромен и непрестанен неуспех – и след три поколения вече трябва да има някакъв изход от него.

Но няма голяма вероятност организации от рода на ал-Шабаб, Джанджауид, Селека, Боко Харам, Ансар Дине, Изида или Ал Кайда да осигурят такъв изход. Ситуацията изисква нови идеи относно политическата организация и глобалното икономическо преразпределение. Няма вече достатъчно голяма суперсила, която да ограничи ефекта от експлозивните „квази-държави“. Бодливата тел и по-трудните за пресичане граници определено няма да са достатъчни, за да се задържат [далеч от нас] такива човешки бедствия.

* * *

Нека разгледаме характера на самата национална система. Международният ред, както го познаваме, не е чак толкова стар. Националната държава се превръща в универсален шаблон за човешката политическа организация едва след Първата световна война, когато един нов принцип – „Националното самоопределение“, както го е нарекъл американският президент Удроу Уилсън – слага кръст на многобройните други планове, които се обсъждат по онова време. Днес, след един век на печални „международни отношения“, единственият аспект на този принцип, който все още си спомняме, е най-познатият за всички ни: националната независимост. Но оригиналната програма на Уилсън, изградена в рехаво сътрудничество между различни международни визионери, сред които се намират личности като Андрю Карнеги и Леонард Улф (съпруг на Вирджиния), е имала далеч по-амбициозна цел: [нищо по-малко от] всеобхватна вътрешнодържавна демокрация, предназначена да осигури глобално сътрудничество, мир и справедливост.

Как, в края на краищата, биха могли човешките същества да живеят сигурно в своите нови нации, ако самите нации не са подложени на никакъв закон? Новият ред на нациите би имал някакъв смисъл само ако те биха били интегрирани в някакъв вид „общество на народите“: формална глобална общност със собствени универсални институции, упълномощени да упражняват насилието, което отделните държави вече няма да регламентират сами: насилието, което те сами са [си] причинили, независимо дали срещу други държави или срещу собствените си граждани.

Студената война окончателно погребва това „общество“ и оттогава насам живеем с една драстично смалена версия на онова, което е било планирано първоначално. През този период и двете суперсили активно унищожиха всички ограничения върху международните действия, поддържайки ниво на международно беззаконие, достойно за времената от „надпреварата за Африка„[8]. Без такива ограничения тяхната непропорционално голяма сила произвежда точно онова, което трябва да се очаква: гангстерство. Краят на Студената война не допринесе с нищо за промяна на американското поведение: днешните Съединени щати са силно зависими от беззаконието в международните отношения и от непрекъснатата война-срещу-слабите, която е негова основна последица.

Точно както едно нелегитимно правителство вътре в нацията не може да продължи да съществува дълго време без съпротива, така и незаконният международен ред, с който сме живели вече толкова десетилетия, бързо изчерпва одобрението, с което някога се е ползвал. В много области на света днес няма илюзии по отношение на факта, че тази система не може да предложи някакво жизнеспособно бъдеще. Всичко, което ни остава, е да я напуснем. Някои хора залагат всичко на [притежаването на] западен паспорт, който е единствената гаранция за някаква значима конституционна защита, тъй като върховната ценност на западния живот все още е заложена в системата. Но такива паспорти са трудни за получаване.

А това оставя само другия вид изход, който е да се вдигне оръжие срещу самата система на държавна организация. Привлекателността на ИДИЛ за неговите поддръжници се състоеше най-вече в искането на организацията да се изличи от Близкия изток катастрофата на пост-имперския век. Сигурно ще се помни дълго време, че най-триумфалната публична акция на групата е свързана със символичното премахване на иракско-сирийската граница. То беше представено като победа над договорите от 1916, чрез които британците и французите са разделили помежду си [източните части на] Османската империя – PR ръката на ИДИЛ издаде по онова време специален туитър-хаштаг (#SykesPicotOver) – и отчете „един век на бомбардировки в Месопотамия“. Всичко това произтича от напълно оправданото отхвърляне на една система, която твърдоглаво е настоявала да обозначава – в течение на век и повече – арабите като „диваци“, на които няма да се даде правото на достойнство или закрила.

Ерата на националното самоопределение се е оказала ера на международно беззаконие, което пък осакатява легитимността на националната държавна система. И докато революционните групи се опитват да унищожат системата „отдолу“, агресивните регионални сили я унищожават „отгоре“ – като нарушават националните граници в собствените си задни дворове. Руската авантюра в Украйна показва, че и в наши дни за неоимперските демонстрации на сила няма почти никакви [наказателни] последици, а пътят за попълзновенията на Китай за узурпиране на 22-та най-богата държава в света – Тайван – изглежда е отворен. Истинската степен на несигурността, в която живеем, ще ни бъде разкрита в процеса на намаляване на относителната сила на Съединените щати – и те вече не са в състояние да направят нищо, за да контролират хаоса, който са създали сами.

* * *

Трите елемента на кризата, описани дотук, само ще се влошават. Първо, екзистенциалният срив на богатите страни в резултат на ерозията на националната политическа власт, под натиска на глобални сили. Второ, нестабилността, в която изпаднаха най-бедните страни и региони, след като постепенното отпадане на „силните мъже“ от ерата на Студената война разкри истинската им нестабилност. Трето, незаконността на един „международен ред“, който никога не се е стремял към установяването на някакво „общество на народите“, управлявано от върховенството на закона.

Тъй като всички тези проблеми са вкоренени в транснационални сили, чиито мащаби надминават далеч възможностите [за контрол] на която и да е нация, те в голяма степен са имунизирани срещу някакъв вид добронамерена политическа реформа между народите (въпреки че следващите години ще ни дадат много примери за такава реформа). Ето защо сме задължени да преразгледаме застаряващите политически основи [върху които са изградени международните отношения], ако не бихме искали глобалната ни система да бъде тласната към още по-крайни форми на колапс.

Това не е дребно начинание: то ще отнеме по-голямата част от този век. Още не знаем къде ще ни доведе. Всичко, което можем да очертаем засега, е набор от насоки. От гледна точка на настоящия момент те може би ще изглеждат невъзможни, тъй като никога не сме познавали нещо по-различно. Но такъв е начинът, по който започва всяка радикалната новост.

Първото [решение] е ясно: глобално финансово регулиране. Днешните големи машини за създаване на богатство са разположени по такъв начин, че да се избегнат националните системи за данъчно облагане (94% от паричните резерви на Apple се държат офшорно; сумата от 250 милиарда долара е по-голяма от общите валутни резерви на британското правителство и на Bank of England[9]) което пък смалява [диапазона за действие на] всички национални държави, материално и символично. Няма причина да вярваме на онези заинтересовани страни, които ни казват, че глобалното финансово регулиране е невъзможно: това е нещо технологично тривиално в сравнение с удивителните системи, които същите страни вече са изградили.

Историята на националната държава представлява вечна борба за данъчни нововъведения и следващото подобно нововъведение ще бъде транснационално: трябва да изградим системи за проследяване на транснационалните парични потоци и да прехвърлим част от тях в обществени канали. Без това нашата политическа инфраструктура ще продължи да става все по-излишна по отношение на действителния материален живот. В този процес трябва да мислим по-сериозно също и за глобалното преразпределение: не помощ (което е нещо, правено по изключение), а систематично прехвърляне на богатство от богати към бедни за подобряване на сигурността на всички, точно както се случва сега в националните общества.

Второ: световна гъвкава демокрация. Тъй като новите местни и транснационални политически течения стават все по-силни, твърдият монопол на националната държава върху политическия живот става все по-неосъществим. Нациите трябва да бъдат вградени в някаква система от други стабилни и демократични структури – някои по-малки, други по-големи от тях – така че сътресенията на национално равнище да не водят до пълен срив. ЕС е основният експеримент в тази посока и е важно, че континентът, който е изобретил националната държава, е също и първият, който се придвижва отвъд нея. Съюзът не успя да изпълни много от функциите си, главно защото не е утвърдил истински демократичен дух. Но свободното движение [на стоки и хора] демократизира в голяма степен икономическите възможности в рамките на ЕС. И доколкото може да се превърне в „Европа на регионите“ – включваща Каталония и Шотландия, а не само Испания и Обединеното кралство – той може да помогне при стабилизацията на националните политически сътресения.

Имаме нужда от повече такива експерименти в континенталната и глобалната политика. Самите национални правителства трябва да бъдат подложени на някакво по-високо ниво на власт. В ерата на националната държава те се оказаха най-опасните сили: те водеха безкрайни войни срещу други народи, докато в същото време потискаха, убиваха и по всякакви други начини подвеждаха собствените си населения. Потиснатите национални малцинства трябва да получат правен механизъм за обжалване, намиращ се над обсега на власт на собствените им правителства – това положение винаги е било част от визията на Уилсън, а загубата му е имала ужасни последици за човечеството.

Трето и последно: трябва да изнамерим нови концепции за гражданство. Самото гражданство е първичният вид несправедливост в света. То функционира като екстремна форма на наследено имущество и, подобно на други системи, в които наследствената привилегия е определяща, то поражда само малко лоялност у онези, които не наследяват нищо. Много страни са полагали усилия, чрез политики на благосъстояние и образование, да неутрализират последствията от случайни предимства като мястото на раждане. Но „случайните предимства“ властват на световно ниво: 97% от гражданството по света е наследствено, което означава, че основните хоризонти на живота на тази планета вече са определени при раждането на човека.

Ако сте роден/а във Финландия, вашите правни защити и икономически очаквания са от толкова по-различен вид, в сравнение с онези на един сомалийски или сирийски гражданин, че дори взаимното разбирателство е трудно. Вашата мобилност – като финландец – също е много различна. Но в една световна система – а не в система от нации – не може да има оправдания за такива радикални различия в мобилността. Дерегулирането на човешкото движение е основна последица от дерегулацията на капитала: несправедливо е да се запази свободата да се придвижва капитал от едно място на друго – и заедно с това да се забрани на хората да го следват.

Съвременните технологични системи предлагат модели за преосмисляне на гражданството, така че то може да бъде отделено от конкретната територия и предимствата му могат да бъдат по-справедливо разпределени. Например правата и възможностите, свързани със западното гражданство, могат да бъдат предявявани отдалеч, без да се налага да се пътува на Запад, за да може човек го направи. Можем да участваме в далечни политически процеси, които въпреки това ни засягат: например, ако демокрацията би трябвало да дава на гласоподавателите някакъв контрол над собствените им жизнени условия, то дали изборите в САЩ не би трябвало да включват повечето хора на земята? Как би изглеждал американският политически дискурс, ако трябваше да задоволи избирателите в Ирак или Афганистан?

В навечерието на стогодишнината от утвърждаването ѝ, нашата система от национални държави вече е в криза, да се измъкне от която в момента тя не разполага с възможности. Време е да помислим как могат да се изградят тези възможности. Все още не знаем как ще изглежда всичко това. Но научихме много от икономическата и технологичната фаза на глобализацията, и сега вече разполагаме с основните идеи за следващата фаза: изграждане на политиката на една интегрирана световна система. Разбира се, всичко това е акт на политическо въображение, също толкова важен, колкото и онези, което са създали големите визии от края на ХVІІІ век – а заедно с тях и републики като френската и американската. Но вече сме в състояние да започнем.

Рана Дасгупта е британски романист и есеист от смесен англо-индийски произход. Сина на баща-индиец и майка-англичанка, той е израснал в Кеймбридж и е учил в Бейлиъл Колидж, Оксфорд, в Conservatoire Darius Milhaud, Екс-ан-Прованс и в Уискънсинския университет, Медисън, САЩ. Живее в Делхи, Индия. Автор е на два романа и един документален портрет на Делхи от двадесет и първи век. Следващата му книга „След нациите“ ще се появи през 2019 г.

Коментари (2)

- 09-06-2018 |Мартин Заимов

Забележителен текст и е наистина странно, че досега няма коментари. Вероятно, българският поглед е все още твърде различен. Благодаря, Златко

- 09-06-2018 |Златко

Но пък се чете доста, което в края на краищата е единствено важното нещо. Инак какво влиза, какво излиза – божа работа разбира се…

Писмо до Хаим Оливер

Автор(и): Фани Цуракова

Уважаеми господин Хаим Оливер,

Случва се и това, читателят да продължи недовършеният път на героя. Някакви си 40 години след като Великият поход на династронавтите, който трябваше да сложи край на апартейда в Южноафриканската република, завърши на граничния пункт, аз, Фани, интербригадист и санитар, летя към ЮАР.

Вярно е, че в интернет прочетох информация от момиче, очевидно играло ролята на Фани при филмирането на „Федерация на династронавтите“ и „Великия поход на династронавтите“, което, уточнявайки годината, в която е снимана продукцията, казва „Аз съм Фани, било е 1984 година“. Вероятно има много Фанита, даже съм сигурна, че ги има, защото и двата тома на книгата продължават да се предлагат при антикварите, и то не на ниска цена, в единствените им издания от 1963 и 1964 година, и поне тези, които аз си купих досущ приличат на моите, дадени някому и невърнати – с изтрити от много прелистване твърди картонени корици, с пожълтели по края, от многократно полаганите читателски пръсти, страници. Със сигурност има и други Фанита, но и аз съм Фани. И през 2006 година съм на път да завърша приключение, започнато от илюстрираните от Борис Димовски страници на „Федерация на династронавтите“ в самотата на една детска болнична стая, в която си най-малкия. Самотата, в която за първи път откриваш силата на книгата, която четеш сам.

Четиридесет години по-късно, уважаеми господин Оливер, със сигурност мога да твърдя, че двата тома, посветени на династронавтите са най-добрата детска проза, писана през социалистическия период на страната ни. И ето, аз преминала 50-те, в пълна идентификация с героинята Ви Фани – интербригадистка, санитарка и последна в списъка на интербригадистите, ако не се брои Кънчо, поемам по неизвървяния ѝ път.

Времето на интербригадистите междувременно позалезе или поне аз не го чувам и разпознавам. Това, което съм могла да развия е санитарството до позицията на лекар и на човек, който ще вземе участие в международен конгрес посветен на ограничаване на насилието и влиянието му върху здравето на хората по света.

Доста неща се промениха, господин Оливер, от 1986 година, когато Вие сте напуснал нашата планета. Разходих се по „Раковски“, по „Евлоги Георгиев“ и „Хан Крум“ преди да седна над тези редове. Чувствах се длъжна да Ви кажа, накратко макар, какво е станало с тези места.

Много по-цветно е отпреди – има магазини, кафенета, сладкарници, книжарници. Има заможни хора, има и просещи. Надникнах там, където трябва да е бил циркът на динамичните и ракетната площадка на астронавтите. Тук-там е останала по някоя барака или ограда от тараби. Не успях да видя династронавти. Много от дворовете по „Хан Крум“, „Евлоги Георгиев“ и „Раковски“ се заключват, където е възможно са заети от коли. Има и метални врати, метални решетки върху прозорците на партерните етажи. Днес е трудно някое небесно куче да падне в „Лозенец“. Няма къде. Лозенец се застрои плътно, градинките и запустелите места ги няма. Колкото до страстта на семейство Мореви към телевизия, която те гледаха, дори когато не я гледат, сега тези, които не го правят са единици. Всички се превърнаха в семейство Мореви. Случва се в болницата някой да умира, а съседът му по легло да не може да се откъсне от сериала, господин Оливер. Вдовиците вече не вият на гробища, семействата са толкова малки, че в края на живота си те често остават и без семейство, а без семейство животът трудно продължава напред след определена възраст и те го живеят със семействата на телевизионните герои. И млади и стари гледат през тази ключалка към света, скрити в корубите на домовете си. Чувстват се по-спокойни, че лошото е зад ключалката. Но гледат злото по целия свят, ежедневно, с часове и то пропълзява вътре и ги прави плашливи. Телевизията направи хората по-плашливи, а следователно и недоверчиви. А недоверчивият човек е голяма беда, господин Оливер, така мисля.

ЦУМ е другото място, което посетихме, ние вашите герои. Ремонтираха го, стана място за луксозни магазини на известни марки облекла. Няма ги опашките, разправиите и неизбежните тарикати, когато „пуснат“ телевизори, перални. Вече има много ЦУМ-ове. Наричат ги МОЛ-ове. Хората с куфарчета с найлонови чорапи и прашец сега изглеждат аматьори. Хората, от които вероятно сте избягал в детската литература, родиха социални чудовища. Но се осъществи един мой блян от шестдесетте – винаги да има портокали и банани.

След период на лошо книгоиздаване, в последните години започнаха да се появяват много добре оформени книги. Вече няма социалистическа и западна литература, определението „прогресивен писател“ не се използва. Чуждата литература потопи българския писател и почти няма такива, които се изхранват с перото си. За 10-15 години загинаха съвсем не от старост български автори, и слаби и отлични, поради това, че не успяха или не поискаха да се занимават с нещо друго освен с перото си, или от срам и бяс че се занимават с нещо друго. Все още определят „Федерация на династронавтите“ и „Великият поход на династронавтите“ като фантастика. Днес има мода към фантастиката, но тази фантастика, която е близо до понятието за магия. А магията, както със сигурност знаете, е желание да се постигне нещо по по-кратък път от предвиденото в природата и науката. Този стремеж към бързина в удовлетворяването на намерението сякаш е мода изобщо за света. Всички търкат аладиновата лампа, господин Оливер. Преди година-две имаше бунтове на младежи в Англия и във Франция. Бяха съпроводени с насилие без определено послание, просто бунтове, в които грабеха мобилни телефони и маратонки. Мобилен телефон е телефон, но съвсем малък, колкото дланта на ръката Ви, с който без жици можете да се свързвате с целия свят. Само през няколко дни го зареждате в електрическата мрежа.

Астрономическата обсерватория в Борисовата градина съществува и тази година трябва да отбележи 120 години от основаването си. Няма го всенародното любопитство към небето и звездите от 60-години на ХХ век. В последните 20 години не се съм чула дете да казва, че иска да стане космонавт като порасне. Нито да е открило, че на луната има живот.

Уважаеми господин Оливер, известно ми е, че съчиненията трябва да носят ведрост и не съм аз тази, която трябва да поглежда към лошото пред човек, преживял депортиране и концентрационен лагер. Не съм и човекът, който трябва да си позволява да говори за тегобите на днешния ден пред Вас, осмял така елегантно и незлобливо социалистическата ни действителност. Ясно ми е, че трябва да се следва примера Ви за деликатност и любов, така, както в българската проза го постигнахме Вие, Чудомир, Асен Христофоров и Валери Петров. Но колкото мога, в края на краищата.

Та, пътуването до Дърбан, ЮАР. Полетът от Париж до Йоханесбург е 9 часа ако се тръгне от Париж, след това има около 1 час вътрешен полет. Летим през нощта, на развиделяване земята отдолу заточва да се вижда. Равна, с шубраци, тук-таме с по някое дърво, без трева, която и да я има, не покрива пръстта с цвят охра. И така 4 часа без промяна. Гледам надолу, притиснала нос към стъклото, доколкото е прилично за годините ми, и ме обзема особено приповдигнато чувство, отдавам го на вълнението от срещата с непозната земя, от самото пътуване, но и разбирам, че то е по-различно от изпитваното в подобни ситуации, прилича по-скоро на вълнението от завръщане към дълго невидяно, свързано с приятни чувства, място. Като да ми е близка тази пустош. По-късно ще чуя за синдрома на Африка, на усещането, че си се прибрал у дома, на невъзможността поради него на някои европейци да се разделят, веднъж дошли, за дълго с Африка. Да помним толкова дълго!? Защо не? Нима синът ми не помнеше образа на змията, когато беше на 4 години без някога да я е виждал или да му е казвано, че тя е опасна? Нима той не я видя в маркуча на прахосмукачката, украсен със спирали и ромбове, в блестящия метал на подвижния душ в банята? Защо тогава нещо от образа на тази пустош да не е останало в паметта на гените ни от времето, в което някой наш предшественик е поел оттук на север?

Ако нашите династронавти с товарния влак, на който се качиха на централна гара бяха успели да стигнат до летището на Йоханесбург в началото на ХХІ век щяха да го намерят като модерно летище, неразличаващо се от други по света. Времето за прекачване е малко, разстоянието, което трябва да измина доста. Поради някаква причина куфарът ми не е маркиран до крайната дестанция и влачейки го, попадам на чернокож мъж от персонала, който с готовност предлага да ми покаже кратък път. По този кратък път става въпрос, че трябва да му дам пари, които са толкова, колкото имам за целия престой. Запъхтяна се опитвам да го запозная с международното положение на посткомунистическите държави, със сърцето си на интербригадир, но той гледа на мен като на човек имащ достатъчно пари, за да се разнася из света и недоволен, получава нещо, което се равнява за няколко дневни надници за много от съгражданите му. Дотук го отчитам като провал на интербригадирската ми дейност. В самолета сядам до жена на моята възраст, която ми разказва, че е от холандски произход, живее тук от поколения, сега във ферма за отглеждане на магарета, има три деца, вече пораснали, единият от които е стоматолог в болница. Разказва още, че дежурствата в болницата на сина ѝ са тежки, насилието било широко разпространено, чернокожите се биели ожесточено, използвали като оръжие счупени бутилки, с които нарязвали противника си и нейният син често прекарвал цели нощи над усилието да възстанови лицето на някой пострадал. Зная, че ЮАР е страната, с висок процент доживотна инвалидизация в резултат на насилие, с най-висок процент на заразени от вируса на СПИН, страната с най-много изнасилвания. Страната с най-могъща икономика в Африка, с най-висок процент на добив на диаманти, на злато.

Холандката ме пита как ще се придвижа в Дърбан до хотела и аз ѝ споделям, че възнамерявам да взема обществен транспорт от летището, а после да походя пеша, хотелът трябва да я в центъра на града. И без синята ми връзка, холандката схваща, че съм чавдарче и не напразно съм била последна в списъка на интербригадистите, не напразно точно мен разкриха. Тя бавно и с множество повторения ме информира: в никакъв случай, не бива да се качвам в обществения транспорт, трябва да взема такси от летището, като не го хващам отпред на летището, а го поръчам от нарочната службата вътре. Обяснението, че мен блъсканицата и неудобствата в обществения транспорт не ме затрудняват, я принуждава да пристъпи към по-решителни действия. В салона на изхода тя не си тръгва, не ме изпуска от поглед, придружава ме до гишето, на което се поръчва такси, вижда че се разпознавам с други участници в конгреса, повтаря вече казаното неколкократно, дава ми визитна картичка да се обадя ако нещо закъсам и едва тогава маха с ръка за сбогом.

В колата сме с две македонки, минаваме покрай пристанището, не съм виждала такава гора от кранове, толкова много и грамадни товарни кораби, нижещи се с километри покрай нас.

Хотелът е малък, с вътрешна градина оградена с висока плътна ограда, недалеч от центъра, в който ще се проведе конгреса.

Световният конгрес се организира от Световната здравна организация. След 2000-та година няколко от годишните ѝ доклади са посветени на насилието и травмите. Ограничаването им се оказва възможност здравните системи по света да намалят разходите си чрез превенция и то осъществявана извън системата им. Има разум в това – не кой знае какви законодателни мерки и промени в обществените нагласи могат да намалят насилието и травмите – пътно-транспортни, битови, производствени, спортни, а това да спести човешко страдание, и разбира се – разходи. Има възрастови групи, в които насилието и травмите са първа причина за смърт и продължителна или доживотна инвалидизация. Световната здравна организация действа бавно на пръв поглед, но систематично, обирайки внимателно луфтовете, в които нещо може да се изплъзне от набелязаната цел. Уеднаквяват правилата от височината на парапетите пред прозорците на високите сгради и температурата, до която може да се загрява водата в бойлерите до разрешителните за огнестрелно и хладно оръжие. Има много хора, които се борят срещу това уеднаквяване на света. Наричат го глобализъм. През погледа ми на лекар то не е вредна работа – имаш бърз достъп до технологии, които се измислят трудно и струват много пари. Днес я представят пред научната общност, утре я имаш в малката си болница. Пък и точно тези правила за сигурност в ежедневието, това умешване на света в една голяма Вавилонска кула, мисля си, Вие бихте одобрил. Разглеждам таблиците за света, господин Оливер. Колкото по-голяма е разликата в доходите между бедни и богати, толкова повече е насилието от един човек към друг – убийства, тежки наранявания, сексуално насилие, малтретиране и неглижиране на деца и възрастни. Колкото повече намаляват убийствата, толкова повече се покачват самоубийствата. Особено сред мъжете. Имат хляб, вода и подслон, но изгубят ли престиж в уредена държава, става лошо.

Нещо ново за някогашните интебригадисти, господин Оливер – пътува се свободно. С малката лична карта от портмонето можеш да прекосиш границите на цяла Европа.

Но сега съм в Дърбан. С двете македонки излизаме от хотела и поемаме по широк булевард, около 500 метра, които ни делят от центъра, в който ще се състои световния конгрес. Вървим с широка крачка, лекият ветрец развява знамената на полите ни, кикотим се като жени, които са успели да се измъкнат от домовете си, край нас минава кола, шофирана от бял мъж, който върти показалец покрай слепоочието си и крещи веднага да се прибираме. Не разбираме. Минава втори бял мъж в кола и той крещи, че сме полудели. Посмълчани и с позабързана крачка пристигаме в центъра.

Имало отвличания срещу откупи и дори тази дистанция трябвало да се изминава с такси. Нямало безплатно дори начално образование. Около конгресния център има мъже с автомати.

Откриването на един конгрес е скучна работа, но след тези предупреждения очевидно бягствата от него и скиторенето ще са проблем. Оставаме. Огромна зала, хора от цял свят – по двама от всяка държава, своеобразен Ноев ковчег, сцена. Излиза оркестър. Оркестър от хора, на които насилие или травма са отнели крайник. Те са без ръка, без крак, с патерици, нямат и протези. Излизат на сцената и настъпва тягостна тишина. И тогава те започват да свирят и да пеят. Залата се изпълва с чудна в ритмите си музика, сцената с невъзможни спонтанни движения, със свобода, лекота ведно с патериците, с чуканите на ампутираните ръце, с изпълнение заради самото изпълнение, с извираща от душите и затова заразяваща хореография. Нещо невиждано и непочувствано от горкия новопристигнал европеец. И в залата се понася особен вик, който в Африка използват при възхищение. Той пронизва душата и я дарява със сила и мощ. Вероятно „ура“ на бойното поле е нещо такова, но този тук носи не само желание за победа и сила, но и свобода, веселие, лекота. Един звук, който може да се сравни само със самия живот, с океана, с вулкана, с вечното детство. И отново онова чувство на познатост. Като да го знаеш този вик, който неприучен не можеш още да повториш, макар духът ти, гърлото ти, устата ти с все сила да се стремят да го направят, защото знаеш, че това ще те направи по-свободен, по-автентичен, по-себе си. Ръкопляскаме, ние хората с ген, напуснал отдавна Африка, но и мнозина от нас, несръчно и срамежливо макар, освобождават духа си в опит да се включат в този африкански звук.

Ръководителят на Световната здравна организация, короновани особи, слова и цифри. И тогава излиза Той. Кралят за зулусите. Красив мъж в роба, на около 50 години с безупречен английски. Телевизията, господин Оливер, ни показва всеки ден кралска, императорска особа, държавните глави на най-мощните държави. Но този мъж не прилича на тях. Той покорява, харесва се, вдъхва респект и уважение без да се стреми да го направи. Той е като изпълнението на музикантите преди малко. Спонтанен, истински, естетичен. Когато произнася „моят народ“, той не казва „моят електорат“, той е извън времето, водач без грубост и първичност, без палячовщина, без припряността на себенеуверения, с множество жени, но без тайни любовници. Истински. Водачът, който знае, че времето е не само тук и сега. Нищо провинциално, нищо отмряло, овехтяло. Стоицизъм. Да ви кажа че не бях срещала толкова достойно мъжко излъчване? Такова припокриване с образа ми на водач? Да. Кралят на зулусите. Наредени до него момчетата и момичетата от топ-новините изглеждат пластмасови, недозрели, самовлюбени. Временни. Така го чувствам. А и поразяващото смълчаване на огромната зала и този прорязващ вик в края – не съм го почувствала само аз.

Във фоайето са допуснати десетина тъмнокожи жени, които предлагат африканско изкуство. Прави Ви впечатление, господин Оливер, не използвам думата „негър“. Светът на запад от нас реши, че това е обидно. Много ми се ще да си поговоря с Вас за това трябва ли да сменяме думите и с тази промяна постига ли се промяна в нашето отношение или в съдържанието. Но сега говорим за друго. Заговарям се с една от тъмнокожите жени – трябва да е моя възраст. Отрудена, уморена, с наднормено тегло и с болки в ставите на краката. На следващия ден ще има с какво да ме удиви.

Вечерта се прибираме до хотела с нарочния микробус и се разбира, че руснаците са отишли до магазина за хранителни стоки, който е на отсрещната страна на улицата. Просто трябва да пресечеш от входа на хотела до входа на магазина – десет метра, нападнати са и им е открадната камерата. Разказват го поразени не толкова от загубата на веща, колкото от стила на кражбата, от директността на нападението. А в Москва сега съвсем не се минава без грубости, господин Оливер. Ще трябва да се внимава.

От администрацията на хотела ни показват алея, по която ако се движим в група можем да стигнем до брега на океана и до пазар, който бил безопасен. Океан, океан. Пазар, пазар. Плаж с широка пясъчна ивица и не много хора, с големи тротоари, скъпи, многоетажни хотели, болница. На част от тротоара от страната на океана се предлага африканско изкуство. Харесвам таланта на Африка да улавя движението, майчинството, не такова, каквото то е пресъздавано многократно от християнската религия, а много по-богато нюансираното от природата майчинство – не само хранещо, нежно и гордо в себе си и рожбата, но оцеляващо само в света, готово да бъде застрашително ако този свят не уважава свободата и живота. Нежност, бдителност и готовност за майчиния гняв – това го има в африканското изкуство, особено в скулптурата им. Застоявам се пред една жена, трябва да стане от земята, на която е седнала, за да ми покаже нещо, изправянето ѝ е трудно, изглежда и нея я мъчат ставите, а и наднорменото тегло, подавам ѝ ръка за опора и този допир взривява душата ми.

Помните ли, господин Оливер как сте описал прегръдката на Сисулу-Каба с династронавтите? Помните ли да тази затаяваща дъха топлота? Приемала съм го като емоционална топлина към изстрадалия, гонен човек, дошъл от далечна земя. Но има и друго. Дали това, което сме почувствали е обективно съществуващо или не, не мисля че е толкова важно. Важното е да го изречем. Аз никога не се бях докосвала до толкова спокойно и спонтанно тяло. Просто подадох ръка на една жена немного по-възрастна от мен за да се изправи и този допир ме разтърси и остана в съзнанието ми. Европейците сме стегнати, мускулатурата ни е напрегната и в най-сърдечната прегръдка. А тук се срещам с нещо, което бих определила като пълно съгласие със собственото тяло. Духът не е придърпал юздите на тялото.

В една от вечерите организаторите са подготвили парти на брега на морето. Африкански оркестър, само един от музикантите е бял. Движенията му са прекрасни. Но само ако го гледаш в Европа или Северна Америка. До чернокожи африканци, родени и отраснали тук, той е като дървена марионетка. Сравнен, виждаш насечени, контролирани, подчиняващи се на зададени модел и цел движения. Бендът е с история, очевидно музикантите са приятели, очевидно белият мъж живее с африканската музика, може би се е родил тук, но генът му, придвижвайки се преди милиони години на север, е загубил по пътя нещо непоправимо в движенията.

Колега от арабския свят установява дружески отношения с мен и македонките. Има комерсия в това, бързо се разбира. Моли ни тайно от началничката му да сипваме алкохол в колата му. Началничката е завършила в Англия, постигнала е завидно майсторство при презентацията на съобщенията си, облечена е според изискванията на мюсюлманската религия и наблюдава с отвращение съдържимото в чашките ни и повишаващите се децибели на гласовете ни. Ако отчитаме значението на алкохола за травмите и насилието има основание. Но това поне в момента не коригира поведението ни.

Танцуваме в кръг и се оказвам до жената от фоайето на конгресния център, поканени са и те. В теснотията предмишниците ни се докосват и отново това усещане на спонтанна плът. На какво да я оприлича!? На привечер в кухнята на голямо семейство от различни поколения, с приглушени движения и разговори, с мекотата на леглото край масата, когато като дете си допуснат до разговорите на възрастните и клепачите ти натежават в чувство на пълнота, сигурност и бъдеще. Като в това леко докосване да преживяваш праисторическото семейство, в което си едно цяло с всеки член. Личността ти се прелива от един в друг, границите са неясни, но и сигурни, едновременно си много членове на семейството си, движиш се напред-назад в генерациите, в начина по който изглеждат, в думите и труда им, в харесванията им. Не си сам. Тези тела някак спасяват от самота.

Предупредени или не за опасностите, с моя колега от България, хирург и с дъщеря му, и тя хирург, решаваме, че ще се поразходим. Ние не сме като изнежените западняци, били сме толкова път и не могат да ни уплашат. Те двамата – баща и дъщеря, са имали години, в които са прибирали с линейка пострадали българи от цяла Европа и са видели какво ли не. Излизаме с твърда крачка от хотела, завиваме по една пряка, виждаме голяма улица и тръгваме по нея. Комай само ние сме белокожи и поне на нас това не ни прави лошо впечатление. Не е оживено, млади мъже, един, втори, заведения, които са с плъзгащи се решетки и заключени с катинар, така че трябва да го отключат отвътре за да влезеш, разглеждат ни бавно, с изучаващи погледи, не се виждат жени, има дрогирани или са мълчаливи, когато са пияни, с нещо сме много различни, крачките ни става неуверени и колегата изрича това, което мисля и аз: „Да се махаме!“. Бързо и безславно обратно зад стените на хотела, господин Оливер! Тъжно за един интербригадист!

Не се отказвам обаче и правя индивидуален опит. Присламчвам се към група африканци, участници в конгреса, един от мъжете, чернокож, хирург, както разбирам, двуметров мъж с костюм, какъвто не виждам да си е позволил европеец, ми изглежда подходящ, още повече че чувам уговорката им да ходят в някакъв търговски център. Питам го дали бяха ме взели с тях. Той оглежда безпристрастно луничките по носа ми и произнася „Не“. Ама наистина съм си Фани от „Великия поход на династронавтите“. И до централна гара, както знаете, не мога да стигна.

Докато тече конгреса успявам да видя още две неща. Първото е така нареченото „сафари“. С джип навлизаме в див район, отдалеч се виждат жирафи, хипопотами, африкански биволи. Водят ни в ресторант в туристически център. Друго обаче прави впечатление на интербригадистката ми душа. Магистралата до там е повече от великолепна – такава нямаме у нас. По края ѝ, на банкета, от време на време задминаваме върволица от чернокожи мъже и жени по около десетина, които очевидно се прибират пешком. Селата край магистралата са едно-две за стотина километра, кръгли глинени колиби – десетина-петнадесет, без врата и със сламен покрив. Край тях няма или почти няма растителност. От време на време в далечината се вижда и единична голяма къща със зеленина и голям ограден двор.

Второто, за което ми се иска да Ви разкажа: Когато бяхме край брега, на пазара, разбира се, се изкушихме да топнем крака в океана. На плажа една сцена привлича погледа ни. Мъж на 40-50 години, тъмнокож, води пред себе си във водата жена на около тридесет, удря с голяма тояга във водата до себе си, от време на време потапя главата на жената във водата и издава леко напевни викове. Потапянето на главата е безапелационно и за бая дълго време. До тях и малко назад върви друг мъж, вероятно съпругът на жената. Вероятно присъстваме на прогонване на бесове. На опит за лечение на душевна болест? Сцената е на фона на голяма болница, модерна и лъскава, каквато у нас не може да се види.

На връщане във вътрешния полет се оказвам до пакистанец. Красив, сигурно двадесетина години по-млад от мен. Не мога да пропусна случая да поведа разговор за международното положение. Облечена съм с пола под колената, черна с ажур в долната част, черна блуза, която е възможно е да мине за леко прозрачна. Нещо в поведението и облеклото ми обаче възпламенява пакистанеца, така както не ми се е случвало и в годините ми на по-голяма привлекателност. Той прекалено настойчиво ме кани да остана с него поне един ден в Йоханесбург, аз настоявам да се концентрираме върху международното положение и в душата ми остава горчивия вкус на говоренето на различни езици. В полета към Европа вече всичко си идва на мястото. Аз съм си скучновато облечена лелка с наднормено тегло, която може да досади с желанието си да повежда разговори.

Доста говорих за себе си, господин Оливер. Вас сигурно Ви интересува повече става с майор Димчо, със Сашо Кобалтовия юмрук, с красивата Вихра, с Рони Дато и Наско Нето, с Кънчо, със сержант Марко. Разпознавам ги понякога по улиците, сред приятелите си. Те рядко се явяват в новините и на страниците на печата. Но разказът за тях е друг, дълъг и се страхувам да не отегча читателя.

Прегръщам Ви горещо. Ваша Фани.

Фани Цуракова е лекар по образование, специалист по психиатрия. Известен период работи като професионален журналист. Пише проза и драматургия. Някои от произведенията й са издадени или представени на театрални фестивали в САЩ, Англия, Румъния, Русия, Испания, Германия, Япония. Почетен председател на Клуба на писателите-лекари в България (клон на Световната организация на писателите-лекари, UMEM).

Борбата между човешкия и изкуствения интелект продължава (засега)

Автор(и): Кейд Метц

Ая Хуанг бръква в дървената купа, пълна с полирани черни камъни и, без да гледа, стисва един между средния пръст и показалеца си. С поглед, втренчен през очилата с телени рамки, той поставя черния камък върху дъската, в една почти празна зона, точно под и вляво от друга зона, заета почти изцяло от бели камъни. Според разговорния език на играта Го това е „удар с рамо“, отстрани, далеч от местата, където се развиват останалите действия в играта.

От другата страна на масата, Ли Седол, най-добрият играч на Го през последното десетилетие, почти се вцепенява. Той оглежда 37-те камъка, разпределени по различни места на дъската, после се изправя и излиза.

В залата за коментаторите, на около 30 метра, Майкъл Редмънд гледа играта на телевизионен екран. Редмънд, единственият западен играч на Го, който е успял да стигне до девети дан, най-горната фаза на майсторство в играта, буквално трябва да се увери, че е видял правилно. Той е също толкова шокиран, колкото и Ли. „Наистина не знам дали това е добър или лош ход“, коментира Редмънд за почти 2-та милиона души, които следят партията онлайн.

„Мислех, че това е грешка“, казва един друг англоезичен коментатор, Крис Гарлок, вицепрезидент по връзките с обществеността на Американската асоциация по Го.

Няколко минути по-късно Ли се връща в помещението, където се провежда мача. Сяда, но не докосва собствената си купа с бели камъни. Минава минута, после другата – общо 15, значителна част от началните два часа, с които играчите разполагат за всяка игра в турнира. Накрая Ли вади камък и го поставя на дъската, точно над черния, който е изиграл Хуанг.

Ходът на Хуанг е само 37-ят от играта[10], но Ли никога не успява да се възстанови от удара. Четири часа и 20 минути по-късно той се признава за победен.

Но Хуанг не е истинският победител в тази игра на Го. Той просто следва команди, предавани на плосък монитор вляво от него, който е свързан с близката контролна зала тук в хотел „Четири сезона“ в Сеул. От своя страна мониторът е свързан със стотици други компютри от центровете за данни на Гугъл, разпръснати по целия свят. Хуанг е само ръцете; умът зад играта е изкуствен интелект, наречен AlphaGo, който побеждава един от най-добрите играчи в може би най-сложната игра, създавана някога от хората.

В същата стая мачът се гледа и от друг експерт на Го – трикратният европейски шампион Фен Хуи. Първоначално ход 37 обърква и него. Но той има собствена история с AlphaGo. Хуи е бил, повече от всяко друго човешко същество, спаринг-партньор на програмата. В продължение на пет месеца Фен е изиграл стотици игри срещу машината, като е позволявал на създателите ѝ да видят къде тя допуска грешки. Фен е губил отново и отново, но в хода на всичко това той е започнал да разбира AlphaGo все по-добре – доколкото това е възможно за човешко същество. Според Фен този удар с рамо, „не е човешки ход“. Но след около 10 секунди размишление той вече започва да разбира. „Толкова е красиво“, казва той. „Толкова красиво.“

В този мач от пет партии, AlphaGo вече води срещу Ли – а чрез него и срещу човечеството – с два на нула. Ход 37 показва, че AlphaGo не просто е погълнал много години на програмиране, нито пък използва някакъв предсказателен алгоритъм на груба сила[11]. Това е моментът, в който AlphaGo доказва, че разбира, или поне изглежда, че имитира разбирането по начин, който е неразличим от самото нещо. От гледна точка на Ли, AlphaGo е демонстрирал онова, което играчите на Го описват с думата „интуиция“: способността да се играе една красива игра не само като човек, но и по начин, по който никой човек не може.

Впрочем, нека не избързваме да оплакваме Ли Седол или човечеството, за поражението им. Нито Ли е мъченик, нито пък ход 37 е бил моментът, в който машините са започнали неизбежния си възход към постигане на власт над нашите по-слаби умове. Точно обратното: ход 37 е моментът, в който машините и човечеството най-после започнаха да се развиват заедно.

* * *

Когото Дейвид Силвър бил 15-годишен шахматист от Сафък, на източното крайбрежие на Англия, Демис Хасабис бил детето, което никой не можел да победи. Хасабис бил олицетворение на детето-чудо, син на китайско-сингапурска майка и гръцко-кипърски баща в Лондон, а в един момент и вторият най-високо оценяван играч на шахмат под 14-годишна възраст. Появявал се на провинциалните турнири, за да поддържа форма и да припечелва малко джобни пари. „Познавах Демис, преди той да ме познава“, казва Силвър, [който днес е] изследователят, с чиято работа е започнал съществуването си AlphaGo. „Виждах го да се появява от време на време в моя малък град, да печели турнира и да си отива.“

Срещнали се истински вече като студенти в Кеймбридж, където и двамата учели изчислителни неврологични науки [computational neuroscience] – тоест опитът да се разбере човешкия ум и начините, по които евентуално машините някой ден биха могли да станат малко по-интелигентни. Но онова, което наистина ги свързвало, била страстта към игрите, независимо дали на дъски или на компютри.

Ето как през 1998 г., някак напълно естествено, след като завършили, Хасабис и Силвър създали заедно компания за видеоигри. Хасабис често играел Го с един колега и, подбуждан от интереса на приятеля си, Силвър също започнал да се учи: „Вече беше нещо като особена чест, ако можеш да биеш Демис на каквото и да е“, казва Силвър. „Пък и знаех, че той едва сега започва да се интересува от тази игра.“

Присъединили се към местния клуб по Го и играели срещу играчи от втори или трети дан, което е еквивалентно на черния колан в карате. Но имало и още нещо: не можели да престанат да мислят за това как Го си остава единствената интелектуална игра, която машините още никога не са овладявали. През 1995 г. компютърната програма на име Chinook победи един от най-добрите световни играчи по шашки. Две години по-късно суперкомпютърът Deep Blue на IBM победи световния шампион по шахмат Гари Каспаров. През следващите години машините вече триумфират във всевъзможни игри на знанието – „Скрабъл“, „Отело“, дори и в телевизионната „Стани милионер“. От гледна точка на игровата теория, Го е перфектна информационна игра, също като шаха или шашките – тук няма случайни елементи, няма скрита информация. Обикновено тези игри са лесни за овладяване от компютрите. Но Го е друга история.

Работата е там, че на пръв поглед играта изглежда доста проста. Създадена в Китай преди повече от 3000 години, тя поставя един срещу друг двама играчи, над дъска с 19 на 19 пунктове, разположени върху квадратна координационна система. Играчите поставят поред черни или бели камъни върху ъгловите пунктове, опитвайки се да завоюват територия или да обградят територията на опонента си. Често се казва, че шахматът е метафора за войната, но всъщност метафората касае само една отделна битка. [В сравнение с шаха] Го е като глобално бойно пространство, като геополитика. Един ход в ъгъла на дъската може да има отражения върху цялото пространство. Предимствата се натрупват и оттичат. В една шахматна партия, играчът обикновено има около 35 възможни хода, от които да избира в дадена позиция. В Го същото число е по-близо до 200. В хода на цялата игра, това е съвсем друго ниво на сложност. Както казват Хасабис и Силвър, броят на възможните позиции на дъската надхвърля броя на атомите във Вселената.

Резултатът от това е, че за разлика от шаха, тук играчите – независимо дали са хора или машини – не могат да преценяват крайния резултат от всеки потенциален ход. Най-добрите играчи играят чрез интуиция, а не изчисления. „Добрите позиции изглеждат добре“, казва Хасабис. „Изглежда, че следват някаква естетика. Ето защо това е една толкова вълнуваща игра на хиляди години.“

През 2005 г. компанията на Хасабис и Силвър престанала да съществува и двамата тръгнали по различни пътища. В Университета на Алберта [Канада], Силвър започнал да изучава една нова форма на изкуствен интелект (ИИ), наречена учене чрез затвърждаване [reinforcement learning], което е начин за машините да се учат сами, като изпълняват отново и отново едни и същи задачи, след което проследяват кои решения носят най-голям успех. Хасабис пък се записал в Университетския колеж в Лондон и получил докторска степен по когнитивна неврология.

През 2010 г. те отново се намерили. Междувременно Хасабис е съосновал компания за ИИ в Лондон, наречена DeepMind; Силвър се присъединил към него. Амбициите им били грандиозни: създаване на [т. нар.] Общ изкуствен интелект[12], тоест такъв, който наистина може да мисли. Но първо трябвало да започнат с нещо [конкретно].

И отправната им точка, разбира се, се оказали игрите. Всъщност те са доста добър тест за изкуствен интелект. По дефиниция, игрите са нещо ограничено. Те са малки затворени вселени, където, за разлика от реалния живот, вие можете обективно да оценявате успеха и неуспеха, победата и поражението. DeepMind се заел със задачата да комбинира ученето чрез затвърждаване с т. нар. „дълбоко учене“, един нов подход към намирането на повтарящи се структури в огромни масиви от данни. За да разберат дали функционира, изследователите научили своя нов изкуствен интелект да играе класически компютърни игри като Space Invaders и Breakout.

Breakout се оказал техният голям успех. В основата си тази игра е вариант на Pong, само дето, вместо заедно с противника си да удряте по екрана напред-назад симулирано топче за пинг-понг, тук вие го правите срещу стена от цветни тухли. Ударите ли дадена тухла, тя изчезва; пропуснете връщащата се назад топка или я ударете така, че да излезе извън екрана – и губите. Е добре, само след 500 игри, системата DeepMind се научила да изпраща топката зад стената, и то под ъгъл, който гарантира, че тя ще си остане там, отскачайки наоколо и изхвърляйки тухла след тухла, докато спечели, без да има нужда да удря топката нито веднъж повече. Това е класически ход на Breakout, но DeepMind се научил да го прави с непогрешима точност, във всяка игра, при това със скорост, надхвърляща всичко, с което биха могли да се справят човешките рефлекси.

В търсенето на инвеститори, Хасабис успял да се срещне на вечеря с Питър Тийл, известният съосновател на PayPal и инвеститор във Фейсбук. Разполагал само с няколко минути, за да успее да спечели вниманието му. И тъй като знаел, че Тийл е запален шахматист, Хасабис организирал атаката си върху една [изключително абстрактна, но затова пък безкрайно оригинална идея], свързана с предположението, че играта е оцеляла толкова дълго най-вече поради творческото напрежение между силите и слабостите на офицера и коня [като шахматни фигури]. Тийл предложил Хасабис да се върне на следващия ден, за да направи подходящо представяне на проекта си.

След като веднъж сте успели да накарате някой милиардер от Силициевата долина да чуе за вас, след него го правят и други. Чрез Тийл Хасабис се срещнал с Елон Маск, който пък разказал за DeepMind на главния мениджър на Гугъл, Лари Пейдж. Скоро след това Гугъл купил компанията за 650 млн. долара.

След като се присъединил към гиганта на търсенето, Хасабис показал демонстрацията на играта за Atari [тоест Breakout] по време на среща, в която участвал и другият съосновател на Гугъл, Сергей Брин. И двамата изведнъж открили, че имат обща страст. По време на следването си в Станфорд Брин играел толкова много Го, че се притеснявал, че Гугъл никога няма да бъде реализиран.

Така че, когато Брин се срещнал с Хасабис, двамата се разговорили за играта. „Знаете ли, DeepMind може би ще победи световния шампион след няколко години“, казал му Хасабис. „Ако наистина се захванем сериозно с това.“

„Мислех, че това е невъзможно“, отвърнал Брин.

Това било всичко, от което Хасабис се нуждаел. Играта, както се казва, тръгнала.

* * *

След края на втората партия Силвър се промъква в контролната зала, създадена специално за AlphaGo, малко по-надолу по коридора, където се провежда мачът. „Мозъкът“ на програмата е не повече тук, отколкото където и да било другаде, всъщност той е разпределен сред стотици компютри по цялата планета. Но докато стои пред тези банки с дисплеи, Силвър може да надникне донякъде в начините, по които функционира AlphaGo, да следи здравето му и да проследява прогнозите за резултата във всяка от партиите.

С няколко натискания на клавишите Силвър извиква на екрана запис с решенията на AlphaGo по време на играта. Той избира онова, което се е случило точно преди ход 37.

Преди появата на [програми от рода на] DeepMind и AlphaGo, изследователите на ИИ са се опитвали да атакуват Го с машини, които са се опитвали да предсказват резултатите от всеки ход по систематичен начин, по време на самия мач – тоест към проблема се е подхождало с груба [изчислителна] сила. Това е долу-горе начинът, по който Deep Blue на IBM победи Каспаров в шахматния мач от 1997 г. Самият аз представях този мач като репортер за PC Magazine и, също както и сега, при Ли срещу AlphaGo, хората разбират добре, че това е ключов момент в развитието на изкуствения интелект. Странно, но точно както и в сегашния двубой, тогава Deep Blue направи срещу Каспаров ход, който никой човек не би направил. Каспаров беше точно толкова развълнуван, колкото и Ли, но самият той не успя да събере сили за продължителна битка; само няколко хода по-късно той се предаде, [психологически] пречупен под тежестта на натиска [на машината].

Но грубата сила никога не е била достатъчна, за да може да се побеждава и при Го. Играта просто предоставя твърде много възможности, за да може да се разглежда всеки възможен развой, дори и за [изключително мощен] компютър. Ето защо екипът на Силвър е избрал един напълно различен подход: тук е била изградена машина, която може да се научи да играе доста добре, преди да е играла какъвто и да е мач.

В офисите на DeepMind, близо до метро-станцията Кингс Крос в Лондон, екипът е захранил 30 милиона човешки ходове в дълбоко-невронна [компютърна] мрежа – комбинация от хардуер и софтуер, която донякъде напомня за мрежата от неврони в човешкия мозък. Невронните мрежи всъщност са вече нещо доста обичайно; Фейсбук ги използва, за да маркира лица по снимките,[ които се публикуват там]. Гугъл ги използва, за да идентифицира командите, които се изговарят в смартфоните, работещи със системата Андроид. Ако захраните една невронна мрежа с достатъчно много снимки на майка си, тя ще се научи да я разпознава. Захранете я с достатъчно реч, и тя ще се научи да разбира онова, което казвате. Захранете я с 30 милиона хода на Го – и тя ще се научи да играе Го.

Но познаването на правилата не е същото като да си майстор. Ход 37 не се е намирал в онзи набор от 30 милиона. И така, как всъщност AlphaGo се е научил да играе [толкова добре]?

AlphaGo е знаел – до степента, до която той е в състояние да „знае“ каквото и да било – че този ход е бил доста неясен. „Той е знаел, че това е ход, който професионалистите не биха избрали, и въпреки това, когато е започнал да търси все по- и по-дълбоко, е успял да преодолее тази първоначална задръжка“, казва Силвър. В известен смисъл AlphaGo е започнал да мисли самостоятелно. Той е вземал решенията си не въз основа на някакъв фиксиран набор от правила, кодирани от създателите му в неговата дигитална ДНК, а на алгоритми, които е научил сам. „Той наистина е открил това самостоятелно, чрез собствения си процес на интроспекция и анализ.“

Всъщност машината е пресметнала, че вероятността един експертен човешки играч да изиграе същия ход, възлиза на 1 срещу 10 000. Но го е направила, въпреки това.

След като се научила да играе играта чрез тези човешки ходове, Силвър накарал машината да играе срещу самата себе си. Играела игра след игра, срещу една (леко) различна версия на собствената си невронна мрежа. И докато играела, тя проследявала кои ходове генерират най-голяма награда, под формата на най-голяма завоювана територия на дъската (именно в това се състои техниката за учене чрез затвърждаване техника за армиране, която Силвър е изучавал в университета). AlphaGo започвал малко по малко да създава нечовешкия си репертоар.

Но това е само част от номера. След това екипът на Силвър въвел милиони от тези нечовешки ходове във втора невронна мрежа, чиято задача била да гледа напред и да търси резултати по същия начин, по който Каспаров (или Deep Blue) се опитва да види бъдещите развития в една шахматна партия. Програмата не може да изчисли всички възможни ходове като в шахмата – [в наши дни] това е все още невъзможно. Но след като сумирал всички познания, които бил насъбрал в хода на толкова много партии, AlphaGo вече можел да предсказва как долу-горе ще се развива една игра на Го.

Да можеш да предположиш резултата въз основа единствено на начални условия, които никога преди това не си виждал? В живота това се нарича интуиция. И онова, до което AlphaGo е стигнал във втората партия, е ход 37 – едно прозрение отвъд онова, което могат да видят дори и най-добрите човешки играчи. Даже и собствените му създатели не са очаквали нещо такова. „Когато гледам тези игри, не мога да ви опиша напрежението си“, казва Силвър след идването си в контролната зала. „Наистина не знам какво точно ще се случи.“

* * *

Разбира се, никой няма да плати 650 милиона долара за една компания, само за да си направи компютър, който може да играе страхотно силно интелектуални игри. Дълбоките учебни и невронни мрежи стоят в основата на около една дузина услуги, предлагани от Гугъл, включително и всемогъщата му търсачка. Ученето чрез затвърждаване, другото не съвсем тайно оръжие на AlphaGo, вече обучава лабораторните роботи на компанията да вдигат и преместват всевъзможни предмети. И все пак можеше да се види колко важен беше този мач за Гугъловците. Ерик Шмид – председател и бивш главен мениджър на фирмата – долетя [в Сеул] преди началото на първата партия. Джеф Дийн, най-известният инженер на компанията, също е там за първата игра. Сергей Брин дойде за третата и четвъртата партии, които проследяваше на собствената си дървена дъска.

Но залогът тук е далеч по-голям от просто бизнес. По време на мача аз се разхождах заедно с Хасабис из Йонгно-гу, културното и политическо сърце на Сеул, квартал на около 600 години. И докато разговаряхме, една млада жена с широко разтворени очи разпозна Хасабис, чието лице в онези дни беше навсякъде по корейската телевизия и вестници. А след това направи движение от рода на „о, направо ще припадна“, сякаш пред нея беше [някоя поп-фигура като] Тейлър Суифт или Джъстин Бибър.

„Видя ли това?“, казах аз.

„Да“, отвърна Хасабис, без дори да мигне. „Това се случва непрекъснато.“

Може и да не се е шегувал. Компютърните инженери обикновено нямат фенове, но в Корея Го играят 8 милиона души, а Ли е национален герой. В Китай повече от 280 милиона зрители са гледали мача на живо.

Така че може би не е съвсем безсмислено да се твърди, че когато Ли губи първата, а след това и втората партия, лекомисленото вълнение, което излъчват онези фенове, е подплатено с нещо с нещо далеч по-мрачно. След края на втората партия един китайски репортер, на име Фред Джоу, ме спря в коментарната зала, радостен да говори с някой, който оценява AlphaGo като технологическо постижение, а не просто като „убиец на Го“.

Но след това го попитах как се чувства при мисълта за поражението на Ли. Джоу посочи към гърдите, към сърцето си. „Това ме натъжава“, каза той.

Аз също чувствах тази тъга. Нещо, което до този момент беше принадлежало единствено на хората, вече не беше такова. Онова, което разбираха мнозина от нас – хората, които гледаха състезанието – беше, че машините са задминали един определен праг. Те вече са надхвърлили онова, което могат да направят хората. Разбира се, машините все още не могат да водят истински разговор. Те не могат да измислят някоя добра шега. Не могат да играят на шаради[13]. Не могат просто да дублират добрия стар човешки здрав разум. Но непреодолимото превъзходство на AlphaGo ни показва, че машините вече могат да имитират – а всъщност и надхвърлят – онзи вид човешка интуиция, която е по силите единствено на най-добрите световни играчи на Го.

Ли губи и третата партия, което означава, че AlphaGo вече е спечелил мача. На пресконференцията след това, Ли се извинява, че е „подвел човечеството“. „Трябваше да постигна по-добър резултат, по-добър мач“, казва той.

И докато Ли говори така, едно неочаквано усещане започва да се промъква в гърдите на Хасабис. Като един от създателите на AlphaGo, той се гордее, дори е въодушевен от това, че машината е постигнала нещо, считано за невъзможно от толкова много хора. Но дори и той чувства, че неговата човечност се надига [в протест]. И започва да се надява, че Ли ще спечели поне една игра.

* * *

Два часа след началото на четвъртата партия, Ли се намира дълбоко в друга дупка. Започнал е агресивна партия, нападайки различни части от игралното поле. Но AlphaGo играе във всеобхватен стил, като използва по-цялостен подход, при който се претегля ситуацията върху цялата дъска. В ход 37 AlphaGo поставя черния си камък близо до един друг – в район, който лежи далеч от главното действие в играта. За пореден път, този път в игра четири, машината използва този загадъчен подход, за да поеме контрола над борбата.

AlphaGo е спечелил мача. Ли вече не играе за победа. Той играе за човечеството. На седемдесет и седмият ход нещата изглеждат така, сякаш е изгубил всякаква инициатива. Той опира брадичка в дясната си ръка и леко се поклаща напред-назад. Завърта се на стола и леко масажира врата си. Минават две минути, после четири, после шест.

А след това, докато все още се държи за врата с лявата ръка, той нанася удар. С два пръста на дясната си ръка, Ли поставя бял камък близо до центъра на дъската, точно между два черни камъка. Това е 78-ият камък на борда, един „клинообразен“ ход между две огромни и претъпкани територии. На практика ходът прерязва на две защитата на AlphaGo. И машината „премигва“. Не буквално, разбира се. Но следващият ѝ ход е ужасяващ. Ли изстрелва остър поглед към Хуанг, сякаш той, а не онези милиарди от полупроводникови връзки, е реалният му противник.

В контролната зала на AlphaGo хората, които управляват машината, спират всичко, с което се занимават, и започват втренчено да гледат мониторите си. Преди брилянтния 78-ми ход на Ли, AlphaGo е оценявал шансовете си за победа на 70%. Осем хода по-късно, шансовете му пропадат в празното. Изведнъж AlphaGo вече не е наследникът на Deep Blue. В момента той е Каспаров. [Както изглежда, той] просто не може да повярва, че едно човешко същество е в състояние да направи такъв ход – шансовете на екрана са вече познатите цифри от 1 срещу 10 000.

Също като човек, AlphaGo може да бъде изненадан. След четири часа и 45 минути игра, AlphaGo се предава. Също като нас и той може да изгуби.

„Всички премисляния, които AlphaGo беше извършил до този момент, бяха станали безполезни“, казва Хасабис. „Той трябваше да започне отначало.“

* * *

Последната игра е започнала и аз трябва да я гледам заедно с Хасабис и екипа му. Но точно преди да се отправя към тях, една служителка на Гугъл ме намира в пресцентъра. „Много съжаляваме“, казва тя, „но екипът промени решението си. За финалния мач те не искат репортер в помещението.“

След като тя се е отдалечила, аз се обръщам към Джерди Ууд, фотографът на Wired. „Знаеш ли какво означава това?“, казвам му. „AlphaGo смята, че губи.“

Точно така е. В началото на играта AlphaGo прави новобранска грешка. В една претъпкана част от долната половина на дъската машината поставя своя бял камък твърде близо до черната линия на Ли – и в резултат на това губи цялата територия. Интуицията на AlphaGo се е провалила; също като човек, машината все още има своите собствени слепи петна.

Но когато играта навлиза в третия час, AlphaGo отново се е върнал на терена. Ли е употребил прекалено много време: когато стигат до маркера за три и половина часа, стандартното му време му е изтекло. Съгласно правилата на мача, сега той трябва да прави всеки ход за по-малко от минута, или да загуби автоматично [заради пресрочване на времето], но една голяма част от пространството в горната дясна страна на дъската си остава незапълнена. От време на време той изчаква чак до последната секунда, преди да постави следващия си камък.

И тогава времето на AlphaGo също изтича. И двамата играчи започват да играят в нещо, което изглежда като невъзможно темпо. Дъската се запълва с камъни. За първи път в мача изглежда така, сякаш играта ще бъде изиграна буквално до последния възможен ход, че нито една от страните няма да се предаде, преди да бъдат отброени крайните точки. Но когато се стига до петия час, пропастта между Ли и AlphaGo се е разтворила прекалено широко. Ли се предава. AlphaGo може и да прави грешки, но все още господства.

* * *

По целия свят навярно има само още един човек, който може да претендира, че знае как се чувства Ли: това е Фен Хуи, трикратният европейски шампион и фактически треньор на AlphaGo. Той е загубил с пет на нула мача при закрити врати срещу машината, който е бил проведен през миналия октомври. Това е била генералната репетиция за по-голямото състезание в Сеул. А след това Фен станал един вид играч под наем, играейки игра след игра срещу машинната – все игри, които продължавал да губи, една след друга.

Но докато загубите на Фен срещу AlphaGo се трупали, се случили и нещо радостно. Фен започнал да вижда AlphaGo в изцяло нова светлина. Срещу другите, човешки играчи, той започнал да печели все повече – включително и четири поредни мача срещу топ играчи. Класацията му се изстреляла нагоре. AlphaGo се превърнал в негов треньор.

И така, попитах аз Фен по време на турнира, какво да мислим за борбата на Ли срещу машината?

„Не бъдете жестоки с Ли Седол“, казва Фен. „Бъдете милостиви.“

* * *

Тези дни най-големите и най-богати компании по света използват същите технологии, въз основа на които е създаден AlphaGo, за да търсят конкурентни предимства. Коя програма може да разпознае по-добре дадена снимка? Коя може да отговори на гласова команда? Скоро същите тези системи може би ще помагат на роботите да взаимодействат с реалните си околни среди по начини, много по-близки до онези на хората.

Но тези практически употреби изглеждат някак банални в сравнение с нечовешката човечност на AlphaGo. Около него вече е възникнала някаква субкултура, и то по начин, който не се е случвал никъде другаде, [когато става дума за прилагане на изкуствен интелект]. В Дюселдорф, Германия, Дж. Мартин – професор по дизайн на игри, медии и комуникации – сега води Twitter акаунт, посветен на ход 37. След като е прочела моя онлайн-репортаж за турнира в Сеул, една 45-годишна компютърна програмистка от Флорида, на име Джорди Енсийн, ми изпраща имейл, в който ми казва, че си е направил татуировка с ход 37 на AlphaGo от вътрешната страна на дясната ръка. От вътрешната страна на лявата ѝ ръка пък е татуиран ход 78 на Ли – един ход, който хората от света на Го вече наричат „Божественото осеняване“.

В часовете след четвъртата партия Ли седи в приятелски разговор с Хасабис. Бившето дете-чудо на игрите казва на Ли, че разбира добре натиска, на който той е подложен. Той разбирал и творческата му енергия, и напора му. „Аз също бях нещо като професионален играч“, казва Хасабис. „Ако животът ми би тръгнал по друг начин … Знам каква всеотдайност е необходима, за да се стигне до такова ниво, какво количество жертви.“

Ли отговоря, че играта срещу машината е пробудила отново страстта му към Го. Също като при Фен Хуи, AlphaGo е отворил очите му за една нова страна на играта. „Вече съм далеч по-добър“, казва Ли. „Всичко това ми даде нови идеи“. Оттогава насам той не е губил мач.

Преди турнира Хасабис е казал на света, че технологията на ИИ, върху която е изграден AlphaGo, може би ще доведе до нов вид научни изследвания, при които машините ще насочват хората към следващия голям пробив. По онова време, без доказателства, тези твърдения звучаха малко кухо, като типично техничарски хвалби. Но вече не. Машината извърши нещо много човешко по начин, много по-добър от човешкия. Но заедно с това, в хода на този процес, тя е направила тези хора и по-добри в онова, което правят. Да, човек би могъл да вижда в ход 37 един ранен признак за неизбежното пришествие на превъзходството на машините над техните човешки създатели. Или да вижда в него нещо като семе: Без ход 37 днес не бихме имали и ход 78.

Кейд Метц е американски журналист, кореспондент на New York Times по технологическите въпроси и бивш старши редактор на списание Wired. Работите му са свързани с най-различни технологически проблеми като изкуствен интелект, автономни автомобили, роботика, виртуална реалност и други най-нови технологии.

Коментари (1)

- 06-05-2018 |Гост

Много интересен текст! Междувременно друга човешка крепост – покерът – също падна: www.theguardian.com/technology/2017/jan/…-players-competition

О, Лимасоле мио

Автор(и): Евдокия Борисова

„Гответе се за женски десант на острова на Афродита.“ Това съобщаваме на мъжете си и ги напускаме за четири дена. Дванайсети април е, денят на космонавтиката. По пътя към аерогарата Пламен го глобяват за превишена скорост, „ее-е, то не може хем вкупом от харема си да се отървеш за цели 4 дена, хем да не си платиш за удоволствието“, клати глава на себе си и облекчено въздъхва в мига, в който ни поглъща търбухът на Терминала. В шест, нула нула, вече сме в самолета на Уиз еър с полет от Варна за Ларнака. Ухилени сме до уши и наредени една до друга на седалките като гърненца. Чернокоса, меднокоса и кестенява с русо омбре. Пишете я блондинка, за нейна утеха, най-младата от нас, но пък прекалено и нахално умна, затова на помощ идва изрусяването. Марти, Кадриш, аз. Надяваме се да литнем навреме, е не чак в космоса, но все пак достатъчно високо, за да кацнем някъде към осем и нещо сутринта в Кипър. Седим една до друга, стегнали коланите, накипрени като за острова на Киприда. Насадени в самолета и твърде доволни, „като куче в каруца“ – казваше майка ми, когато искаше да изобрази върховния кеф. Щото на кучето, каква му е работата? Да тича пред и след каруцата. Друго е да се пести енергия, „насадено“ удобно в каруцата, просто да го возят, а то да пръхти с изплезен от щастие език. Литваме, пърррр-пър-право в облаците. И дано да няма турбуленции.

Сега следва нещо като шести сезон на Сексът и градът. Само че без секс. Затова пък плановете ни са ненаситни. Имаме цел, същински бомбардировачи сме. Светът се готви за война и ние с него. Кацане в Ларнака. После веднага палим гумите с някой междуградски автобус към Никозия. „Тук движението е ляво, не смея да карам, така, че си спестяваме рентакар-а.“, свива рамене Марти. „Далечко сме, но пък столицата е важна, път дълъг и шарен, така, че пътуваме, зяпаме и учим“. Кимаме послушно с Кадриш. „Букнала съм чудно хубава стая тройка, има си миниатюрно басейнче, но пък терасата е гигант“, размечтава се младата ни водачка. „Какво му трябва на човек?“, философства тя. „Един хубав мъж и една добра бира“, припяваме в дует с Кадриш. Тя обожава българските реклами на бира. Както и кехлибарената напитка. Мъжки момичета са и двете, в сравнение с тях аз съм абсолютната кифла. Те правят историята, аз записвам. „Пък цената е супер, по петнайсет евро на човек“, Марти звучи убедително. Само за една вечер. А утре къде ще замръкнем? Нека не мислим за утрешния ден, а да се наслаждаваме на днешния. „Много сте луди вие, аз на такова хайдушко пътуване за пръв път тръгвам, ама май ще ми хареса.“, вълнува се Кадриш.

Първата ни спирка е Никозия. Старият град със стената. Един малък южен Берлин отпреди деветдесетте, но днес, обречен на една съвсем Гореща война. „Все на градове със стени ми върви, когато тръгна с теб, все на история, все на наука.“, мърмори Марти. „То не беше комунизъм, не беше империализъм, абе шантаво си е отвсякъде.“ Никозия е известна като гръцката Левкозия или още – турската Левкоша. Тук всичко си има по няколко имена. И градовете, и улиците, и храмовете. Вероятно това е особеност на Балканите, при това в най-най-югоизточния им вариант. А тази най-южна островръха звездовидна частица от сушата, протегната драматично между три континента (Европа, Азия и Африка), погледната на картата напомня на искра от големия взрив. Крито-микенският взрив на цивилизацията. И Кипър е остров с балкани. Планински и морски, идеалното съчетание на природа, митове и история. При все, че крайморският пейзаж на моменти напомня повече на Близкия изток, все пак духът е средиземноморско-балкански, може би заради гръцкото и турското усещане на бавност, драматизъм и вечност? Заради предприемаческия дух, който кипи навсякъде?

Балканите… Колкото по на юг отиваме, толкова повече те заприличват на звездопад от острови. Като че божествена ръка е рушнала изведнъж пъзела на старата Елада и е разпиляла частиците. Кипър е като избухваща звезда, метеор, чиито провлаци са разпънати като лъчи на изток и на юг. Раздрано кълбо от противоречия, разкъсана кожа на кълбовидното мироздание. Дали е толкова драматично – предстои да видим.

А даваме ли си даваме сметка къде сме точно? По-близо до Азия, по-близо до Африка и от най-южните гръцки острови. Съвсем в Близкия Изток. Алепо е на една морска крачка, Дамаск – на две. Говорят на гръцки, но не е Гърция; на турски, но не е Турция. Нещо друго е, очарователно смесено, опасен барутен коктейл, който всеки миг ще избухне. Гореща напитка от стилове и темпераменти. На някакви стотина километра сме от Сирия и войната. Тя, обаче се води тук, още от началото на 70-те, когато разделят острова. На седемдесет километра и нещо е турският бряг. И на около триста е Египет. А ние сме тръгнали да пътешестваме за удоволствие и отмора.

Защото това, от което имаме нужда, е истинската физическа умора и емоцията от новия свят. Поемаме на път, за да видим и научим. „Стига, бе Евке, идеализъм и даскалски хватки, просто ще пием бирички и узо… Кеф ти плодове и морски дарове, ще правим плаж и шопинг, ще се наслаждаваме на южното слънце“. Просто кеф? Е, да де, и това. Но аз съм се подготвила предварително с едни трийсетина странички инфо за Кипър: история (богата), политическа ситуация (сложна), география (разнообразна), кухня и култура (повече от очарователни). И много, много митология. Сред всичките истории за древната Киприда, за Кипрос (гр.) или Кибрис(тур.), разбира се Афродита е над всичко. Основно заради нейнияЗалив сме тръгнали, а той се намира на югоизточните брегове на острова, в близост до курорта Пафос и преди Лимасол, най-големия град. Кадриш ми припомня една позабравена книга. „Историята и теориите на един Пигмалион“, тъжният роман на Тончо Жечев за една остаряла любов, за късните трепети на душата, на Учителя и Създателя, който се влюбва в творението си. Професорът, който обиква студентката си. Галатея и Пигмалион. „Тук, в този залив слиза професорът, археологическата и любовна страст го довежда точно тук“, трепетно припомня тя. Ох, кога беше то, бе, Кадриш, в ранната си младост съм я чела тази история. „Препрочети я, с други очи ще я погледнеш днес. Аз съм луда по нея. И в момента я превеждам на турски. Турската публика много ще я хареса.“ Сигурна съм. Вие сте сантиментални. Още имате душа, Кадриш, някак си успяхте да си я запазите. Ние като че закоравяхме и май престанаха да ни интересуват вечните неща. Това, което вълнува човечеството, нас, българите, сякаш престана да ни докосва. Нито ни натъжава, нито ни весели. „Та в този залив слиза професорът, – прекъсва ме тя – а по пътя подминава едно бананово дърво. Дали ще видим цъфнали банани тук, като в книгата“, вълнува се тя. Марти прекъсва литературните ни бълнувания. Но пък точно тя ще открие банановото дърво. Но за това после.

Предишният ден Кадриш прави своето удивително дълго пътешествие, защото от нейния Истанбул няма как да стигне до земята на киприотите. Гръцкият Кипър е терра инкогнита за пътуващите от Турция. И е тръгнала рано-рано с автобус до Варна, за да литне с нас отново в обратната посока, но много по-на юг. Получава се нещо като пътя на сол ключ, само си го представете: Истанбул-Варна-Ларнака-Никозия-Пафос-Лимасол-Ларнака-Варна. И обратно – Истанбул. „В Кирения и Фамагуста съм била, дори приятелка имам в университета там, но Северокипърската турска република е друго нещо, а нас на юг просто не ни допускат. Ако знаете колко е красиво там, колко история има на север, Кирения прилича на Дубровник, какви крепости има, там са най-хубавите плажове с бели пясъци. Но пък не съм била в южната част, а ми е интересно… И главно заради Тончо. Недостъпна дестинация е за нас, леле как ще ми завиждат, ако въобще някой ми повярва, че съм била в Залива на Афродита.“

Да живеят червените европейски паспорти и българските лични карти.

Откриваме Никозия, опасана с граници, стени и бодлива тел, която минава буквално през стените на къщите и покрай градините на Ватиканската мисия, потънала в пищна зеленина. Разточително отрупани в цвят цикламени бугенвилии, розови албиции и магнолии във всевъзможни цветове и размери, жасмини и мушката, диви орхидеи и индрише, килими от разноцветно нацъфтели бабини „кученца“, бадеми и анемонии, лимонови и портокалови дръвчета, пропукани от времето маслини ни прегръщат отвсякъде. Лозници и огромни черници, вече завързали и прошарили плод с големината на женски палец. Плодове и цветя. По улиците патрулират въоръжени военни, но всичко е някак лежерно и спотаено в маранята на следобедна дрямка. Април е, а е вече горещо. Минаваме отвъд цитаделата, строена в незнайни времена, през която оттук са минали, заселили са се и властвали векове наред византийците. Палеолозите са били тук, от тяхното коляно е и първата кралица на Кипър, Елена Палеологина. А след тях идват османците, мамелюците, венецианците. Идват и си отиват французи, нормани, кръстоносци, тамплиери, рицарят Ги дьо Луизинян, англичани, Ричард Лъвското сърце дори вдига сватба тук. Островът помни нашествията на отровни змии, пирати, чума и скакалци. Кой ли не е минал оттук, кой ли не е оставил по нещо. Кой вдигнал замък, кой крепост или бойница, стена, порт, гейт. Сътворил приказка, родил легенда, съчинил история. И кой ли е останал вечен? Вероятно само едрите звезди над Фамагуста, които не се очертава да видим, май. Поне не този път. Защото те са в турската част на острова, в непризнатата Севернокипърска турска република. Непризнатите звезди над Фамагуста. Натам обаче, разузнах аз, в активния сезон може да се отиде с корабче. Трябва да има и второ издание нашият трип и той да се казва турският Кипър.

Сега обикаляме огромния ров около каменната стена с бодлива тел. Това е въпросната „зелена линия“ (наречена така заради зеленото мастило от писалката на майор Питър Йънг, който подписва Договора от 1974 г.), демаркационната граница, която разполовява безцеремонно града. Опитваме от киселите диви портокали, поникнали и узрели тук. Вглеждам се във въртопа от бодлива тел в храстите, където се е сгушила пъстра котка и ме гледа изпитателно, диверсантка такава. Една крачка и вече си отвъд. Тук всичко е двойно, огледално обърнато, Кипър е проекция на собственото си отрицание. Един остров – две държави. (И трета, военна британска част – военните бази на Акротири и Декелия.) Рядко населен, но многолюден (туристите са три пъти повече от местните). Крайна бедност и ултра лукс. Опитвам се да уловя в един кадър и любимите ми портокали, и разточителните бугенвилии, и ослепителното бяло слънце, и знамената на Република Турция и Северокипърската турска република: червено знаме с бял полумесец и бяло знаме с червен полумесец. Двуликият Янус. Самото отражение, допълнение и отрицание на себе си. Четем го в угрижените погледи на хората по улиците, някои с маски на лицата.

Същият ден, в който щастливо се разхождаме из Никозия и вдишваме щедрия борово-морски аромат, узнаваме за стоте въздушни удара над Сирия, а вече е плъзнала мълвата, че във въздуха се носи отровен химически прах. „Значи затова видяхме онези Ханибал Лектровци на плажа на Ларнака“, смее се Марти. Добре де, войната може да почака, тревогите също, човек се справя твърде добре няколко дена без телевизия и вестници и отвреме навреме с интернет, тук сме за друго. Напрежение и скрита враждебност има и в озадачаващите графити-надписи по стените: Никозия е Левкоша; Лимасол (задраскан) е Каймаклъ. И прочие. Темата на графитите на Кипър е отделна, много дълга и интересна. Вповече естетска, отколкото политическа. По стените на сградите може да видиш истински произведения на изкуството: цветни Афродити и Нептуни, риби и попзвезди, светци и дервиши, Фрида Кало и Диего Ривера; гигантски модерни масовки на Тайната вечеря с киприоти-мотористи и мадами. И реклами. Заповядайте довечера на сеанс въртящи се дервиши плюс мулти-култи парти. И отново плодове и цветя… Дали ще надникнеш през витрината на множеството частни галерии и ателиета за картини или ще зяпаш по стените на къщи и улици, все едно. Изкуството е навсякъде.

Никозия ни посреща с провинциалната си прашна автогара и ориенталско къснообедно спокойствие. Тесни, сантиментални площадчета, магазинчета за всичко, евтини и скъпи, глъчка и безгрижие. Кафенето е разпростряно на най-оживеното кръгово движение, дави се в прахоляк и гюрултия, а хората просто си пият кафето и разговарят… Изгубваме се в лабиринта от улички на стария град, в търсене на нашата улица Ледра, каквото е старото име на града. Ще се окаже, че тази Ледра не е уникална, във всеки град ще има по една централна Ледра, нещо като нарицателно на променада, улица за разходка, главна пешеходна артерия, водеща към сърцето на града. Но тук, в Никозия, тя е най-ключовата улица, защото там е заветната ни стаичка от букинг. По същата улица се намира и пропускателният пункт към турската Левкоша. Стаичката се оказва огромно разочарование. Къде ни е басейнчето? А огромната тераса? Тук, преди нас, вече са се нанесли няколко тлъсти, игриви мухи. Прашната тераса е склад за ненужни вещи. А хазяинът Нино ни гледа хитровато, лепкаво любезен, почти като хлъзгавия прясно измит под. „Нали е прекрасно?“, кима той, почуден коя хубавица първо да изпие с поглед – светлооката Марти или „дарк ориентал лейди, бютифул“ Кадриш. Абе, има какво да се желае от стаичката де, кимаме любезно и гледаме да го разкараме по-скоро. Отчайващо е, но не си се правят излишни движения. Леглата са бинтовани с хартиено тиксо като ранени войници („ами, война е“, смее се Марти), огризани и стари са, банята е мръсна и с изпочупени плочки. Входната врата се удря в нещо преди да опре стената, „Миши труп, навярно.“, ледено предполага Кадриш. Оказва се пластмасова топка-ограничител. Опитвам се да пусна топлата вода и потича леденостудена. В късните часове Марти разгадава механизма на душа и парадоксите на кипърското съществуване. „Всичко тук е наопаки: движението е английско, населението смесено, а няма забрадки, военните се придвижват с велосипеди и автомати на гърба, кой ги приема така на сериозно, валутата е всякаква – и евро, и лири, един милион кипърци хранят три милиона туристи, графитите могат да се четат и наопаки, от червения кран тече ледена вода, но синият е за топлата“. Глезлите се къпят с гореща вода. Аз ще повторя след леденостудения обеден душ и една късна вряла нощна баня.

По-късно следобед, криволичейки по тесните улички на турската Левкоша, ще се изправим пред най-красивата загадка на пътешествието ни: църквата-джамия Агия София или иначе казаноСелимие. Готическата катедрала от 11 век е превърната от османците в мюсюлмански храм с минимум усилия. Ахваме пред внушителната фасада в цвят охра сиена, с пищни романски заоблени портали, окичени с обилна вегетативна орнаментика. Каменни листа и цветове, тънколики фигури на светци, стройни островръхи сводести тавани и абсиди, гаргойли, проточили ужасяващи шии и зинали уста, изящни дантелени каменни фризове. Всичко е така, както си е било, само 10 века по-рано… Само кръстът е откъртен. А във висините сега са източили шии грациозно две минарета. В джамийното помещение – някога част от манастирския комплекс на Агия София, днес танцуват дервиши. Само за двайсетина минути се разминаваме с последния сеанс за деня. Отвътре звучи мистична музика, ядосвам се, че не сме успели да дойдем до тук по-рано. Събуваме сандалите си и влизаме в храма. Ослепително бели стени, пестеливи надписи със стихове от Корана. Стъклени витражи и ориенталски прозорци. Кръстна орнаментика и полумесеци. Полудяваш от… спокойствие, усещаш се някак сигурен в раздвоението си. Къде сме всъщност? Дори се оглеждам къде се палят свещите-кандилца. Това със сигурност е най-странният храм на света.

Време е най-сетне да поседнем на по чаша бира, избираме си романтично полуориенталско, но и много средиземноморско бистро, населено с дебели бременни котки, които нахално протягат лапи към масите и ни драскат по ръцете. Ухае на къри и тежък сладникав тютюн. Звучи джаз. „Ама че яко. Все едно съм в Лисабон“, прошепва Марти, „Много е странно и неопределено, абе голяма мешавица е.“ Обслужва ни абаносово момче от Гамбия, емигрант от десетина години, то ни разказва своята история, за това как там, в Африка, цялата рода на него чака. Работи и изпраща пари. Поръчваме пилешки дюнер, зелена салата с цвекло, и пържени картофки с майонезен сос. Евтино, простичко, френдли е. „Все едно съм си в Истанбул“, констатира Кадриш. Затова Наздраве за нашето си мулти-култи парти“.

До късно вечерта ще свикваме с особеностите на киприотското ежедневие. Някои не си правят труда дори да свикват. От умора Кадриш заспива, левитирайки във въздуха. Ние с Марти караконджолясваме до късно по улиците на стария град, опитваме от кипърския сладолед джелáто (далечен братовчед на италианския), снимаме се на мотори, пред ярко осветените стени с графити. И понеже контактите са „тройка“, се заемаме с търсене на подходящ разклонител за нашата спасителка, каничката-кафеварка, която нося от България.

Сутрешното кафе в леглото си е свещен ритуал. На сутринта три полуспящи красавици се събуждат в леглото и си правят селфи с огромни чаши кафе. Всяка влиза в роля: Марти е Анджелина Джоли, Кадриш е Жюлиет Бинош, аз се опитвам да го докарам на Джейн Сиймур. Рошави, сънени и доволни, правим физиономии… Обобщаваме предишния ден, впускаме се в женски разговори. Какво е свободата, а любовта, „какво са мъжете в живота на човека и какъв е оптималният им брой всъщност“, за ползата и радостта от децата и това как да ги възпитаме, а наши ли са те всъщност или са на бог, кой е нашият Бог и кой вашият Бог? Философия по пижами. „Оф, че сложно нещо е християнството, всеки ден ви е празник, как ги помниш всички тия дни и истории, бе Евски?“, тюхка се Кадриш… И работата, и смисълът от нея. Защото сме три работещи момичета. Какво правят в момента в България без нас? Какво ли правят без нас университетите ни, колежите ни, рекламните ни агенции? Бързо преминаваме на по-конкретни теми: А днес накъде? Палим по цигара, ей така, за разкош. Към разкоша прибавяме и блокче горчив шоколад с боровинки. „Щом е с антиоксиданти, ще го пробвам.“, кима великодушно мадам Бинош… Киприм се за снимка. Животът можел да бъде и хубав.

Втора спирка, Пафос. Основна – в приключението Кипър, защото някъде там, се намира заливът на Афродита. Където красивата богиня се пръква от вълните сред блясък и пяна. Отиваме и ние да се окъпем там за вечна младост и красота. Има и някакви бани, но, боя се, че са в противоположния югозападен край на острова, и не можем да стигнем до тях. Държим курс само на изток, а в главата ми вече е утрешната програма: манастирът Свети Николай Котешки, който се намира на брега около селцето Куклия. И започвам в автобуса своя котешки разказ. Кипър е островът на котките. Много котки и нито едно куче. Това е така, защото някога котките спасили острова от отровни змии. В Светата обител, построена някога от Царица Елена на полуостров Акротири, днес живеят и добруват стотици котки. Преди столетия Кипър бил опустошен от страшна суша и завзет от отровните влечуги. Много хора избягали от домовете си, за да се спасят, а Елена измислила да бъдат докарани котки, които да изтребят змиите. Така и станало. След идването на османците манастирът бил разрушен и изоставен. В двайсети век той е възстановен наново, а в 80-те – превърнат в женска обител. И отново подложен на змийската напаст. Тогава две монахини завъдили отново котки и след десетина години манастирският двор се превръща в райска котешка градина. Всяка сутрин преди богослужението денят започва с приготвяне на храна за четириногите змиеловци. А поклонниците идват в манастира основно заради тях. Марти е във възторг от историята като гореща почитателка на този вид и горда собственичка на котарака Нохо, европейски късокосмест хубавец. Кадриш е по-обрана в емоциите, тя е господарката на мини шнауцер на име Лори, а котките не са ѝ бурна страст. Но, все пак живее в световният котешки рахат, наречен Истанбул. Решаваме обаче, че нямаме време за всичко и трябва да се избира между Афродита и котките. Избираме богинята.

С удивление узнавам, разлиствайки картата, че малко по на север от Пафос се намира Кипърският град Кония. Е, вече прекаляват, тук действително всичко е по две – първо дервиши, после имена, графити, обратно движение, две държави, град, разделен на две, а сега пък дежа вю! Отново Кония. И отново нямам никакъв шанс да стигна до нея! Друг път. Цял живот ли ще се залъгваме с това коварно „друг път“, за кога отлагаме, какво очакваме, да живеем вечно ли? „Стига мърмори, Евски, я се съсредоточете с Марти в търсене на хотел!“, отрезвява ме Кадриш, на слизане от автобуса. Озовали сме се на една селска прашна автогарка, часът е 11, слънцето препича немилостиво, а пейзажът си е съвсем близкоизточен. В Сирия ли попаднахме? Огромни фикусови и бенджаминови дървета хвърлят дебели сенки, но само там където ги има. Останалото е мараня. Пустиня. И безизвестност. Април, предобед е, все пак… А какво ли е в разгара на лятото? Марти не вярва, че този дървесен исполин над главата ѝ е братовчед на хилавото създание в саксия, което познава от хола на майка си. „Това е фикус в естествени условия? Лелеее.“ Фикус е, цял целеничък, виж му гигантските шушулки. „Виж, виж, този пък е родил бейби бананчета!“ Ами да, защото това е бананово дърво. „А какъв е този балон, моля ви сеее, та това е цветът на банана, снимай ме, моля ти се!“. „Над ботаническа енциклопедия ли работим в момента, стига сте снимали дървета и треви, тръгвайте!“, настоява Кадриш. Толкова е разумна! А е въздушна зодия, везни. Ние сме водни с Марти – Скорпион и Риби. Въздухът ни приземява, май. Щраквам ги, прегърнати, под рехавата сянка на огромен кактус, от онези, от които директно точат текилата. Тези, двете, вчера сутринта ги запознах на летището, а днес вече са свързани във вечна дружба и съюзени срещу мен, да се спират пред всяка сергийка с парцалки, магнитчета и джунджурии и да ме дразнят. Чувствам, че кроят зловещи планове за вечерно посещение на МОЛ и рязко потеглям в маранята. С това мотаене, мили хора, никога няма да стигнем до Афродитиния плаж.

Търсим хотел. След кратка консултация с хубавец на име Спиро, наперен съдържател на крайбрежно капанче (Кадриш му хвърля огнено-маслинен поглед, „Довечера пък що не хапнем рибка с бирички точно тук?“), се впускаме да търсим няколко къщи за гости на „сносни“ цени. Не рибки, а съвсем за зелен хайвер ни прати този Спиро или ние нещо не го доразбрахме но… неговите хотелчета не открихме, а вечерта и капанчето му беше затворено. Какво да се прави, извън сезона сме. В края на краищата си харесваме лъскав хотел, тип Балкантурист, 20 евро на легло. Финансово приличен, като за извън сезона в Кипър си е направо мечта. Изключваме от фона на доброто си настроение намусената дебела рецепционистка, която ни хока на спънат руски и се нерви като крива даскалица на всеки наш въпрос. Разкрещява се на руски, за ужас на Марти, която е от поколението, на което братският славянски език звучи абсолютно неразбираемо. „Ну, почему вы кричите?“, репликира я невинно Кадриш и онази утихва. Отнякъде разцъфтява в усмивка мургава сънародничка. „От Димитровград съм, работя в кухнята, момичета, ами, да, доволна съм, какво ще правя, от десет години съм вече тук, готвим, разбираме се, да, ами хубаво и топличко е тук, а тая скала, дето я търсите, е много далече, да знаете, трябва кола, за автобус не знам, сигурно има, от пристанището“. Много ни окуражи родната ромка, няма що. Хвърляме раниците, обличаме банските, нахлузваме шапки и шалове, вземаме си крем против изгаряне и хукваме към кея. Оказва се твърде далеч, но по пътя правя чудни снимки…

Отново се редят гигантски фикуси, гъсти столетници, чудовищни храсти алое, узрели лимони и кисело-тръпчиви диви портокали. Палмите са като избухващи новогодишни фойерверки, а електрическите жици, опънати между дървени стълбове напомнят на петолиния, по които са накацали птици. Минаваме край огромен разсадник, на входа му предприемчивият собственик е отворил капанче, което в момента пустее, а на вратата е сложена обява: Работник искаше! Онемявам. И от правописа. И от това, че стоя пред моята детска мечта. Да работя в разсадник. Момичета, дръжте ме! Ще се дам! А човекът явно отчаяно търси работна ръка, неизвестно защо предпочита българска. Обявата е кодиран надпис, а посланието дълбоко ни ласкае. В нея има отчаяние. И надежда. Боже, все пак някой ни иска и нас, българите, на тази земя! Спешно ми трябват работници, разберете, искам ви! Ама кога ги искаше, защо ги искаше, иска ли ги още, не е известно. Заливаме се от смях, опитваме със сексистки хумор да асимилираме ситуацията: „Мъж го искам, сега го искам, тук го искам!“, може и работник, но работата явно въобще не е за смях. Прави впечатление навсякъде трескавата подготовка за сезона. Жегите вече са факт, морето се стопля с часове, хотелите започват да се пълнят и най-крехките, най-белите и прозрачните, възрастни английски туристи вече са тук. А няма работна ръка. Впрочем, англичаните отдавна са тук. Те, англичаните, никога не са си тръгвали оттук. Тук са оставили изисканият отпечатък на своето своенравно културно присъствие – лявото движение и десните волани, мултикултурната нагласа и толерантността към другия, широко отворените гостоприемни порти, предприемчивият дух. И английският език. Всички говорят английски – от малкото дете до възрастния киприотец. Навсякъде се строи, но желанието да се съхрани автентичното усещане за Кипър е свято и властно. Античните руини и кривите каменни улички на медитеранското очарование не се намесват по никакъв начин в урбанистичния пейзаж на високите сгради от метал и стъкло, във футуристичните причудливи „яйца“, „елипси“ и „паралелепипеди“ на банки, офиси, жилищни и бизнес сгради. Това е другата Никозия, другият Лимасол, другата Ларнака… И очевидно, въпреки свободата, многолюдието, бурното строителство и банкерство, хората за работа не достигат. Въпреки инвазията на чужденци, въпреки руснаците (е, те да не са дошли тук да работят, за да работят), въпреки българите, африканците, сирийците… Имам чувството, че целият Ориент да се пресели на Кипър, още работа ще има. Работник искаше. С три удивителни.

Сутрин, повече от всякога, изглеждаме и звучим като Три сестри на Чехов. Всяка води своя монологичен полилог с останалите. И я чува откъслечно. Единствено в належащите грижи за хубостта има последователна чуваемост: „Подай ми очната си линия, а-а какъв е този чуден гел, с който се мацотиш, дорогая?“ Кадриш обича да стилизира на руски, литературен човек си е отвсякъде, е и специалист по руска литература. „Специален е, Марони, антибръчков, с екстракт от пепелянка“. Пепелянкааа???!!! „Малко щипе, но лицето става като месечина.“ Марти ни гледа въпросително, ама че критерии за красота, дорогие мои, месечины. Респектирана, Кадриш грижливо се намазва с чудодейната смес. „Ами на, ето как грейнах цялата“, смее се от сърце. „Хубавка съм сиии.“ Ами не знам ама на Нино му изтекоха очите. Тя обожава всичко българско и родно, било то поезия, козметика, литература, минало, спомени, кино. Обичам я, тази Кадриш. След това ми заръчва да ѝ купя „от онова, прозрачното, с усойницата. Ама и на Лола, приятелката ми, да вземеш.“. Пепелянка е. Кремът. Не Лола. Сега обаче имаме реална възможност да върнем времето назад и да се подмладим само с едно топване в морето. Или поне да застопорим годините и бръчките в границите на нашата чудесна Мопасанова възраст, в която съвсем отскоро се е включила и Марти: „между трийсетте и смъртта“. Ех, Марти, къде си тръгнала с възрастните лели, като истинска героиня на Джейн Остин? „Ами нали между трийсетте и смъртта…“

Автобусът вече криволичи по крайбрежното шосе, южно от Пафос, летим право към Залива на Афродита. Летим е точната дума, автобусът хармоника взема на две гуми острите завои и някак безотговорно се носим в пространството. Марти е на нокти: „Боже, все едно няма пилот в самолета, с този десен волан, в тази автобусна хармоника, не е истина!“ А и този юнак как шофира само! Държи кормилото с дясната ръка, като се подпира самият той да не залитне по завоите. Защото музиката от радиото е пусната на макс и той е зает делово да барабани с лявата и да пее от сърце. Такова нещо може да ви се случи само в Италия, Гърция и, както се оказва – в Кипър. Срещу нас на седалката стои вековна бабичка, тръгнала към някакво незнайно село (автобусът е по линията Опознай Кипър, за да го обикнеш, пътуваме вече час) и много иска да си говори с нас. Но на гръцки. По-точно – на киприотски диалект. По странен начин гълта въздуха и думите отекват някъде в гърлото ѝ. Нищо не разбираме, нищо не чуваме. Мартина я наблюдава втренчено: „Стига бе, истински вентрилоквист, не е за вярване, извънземна е тази бабичка искам да си я вземем с нас“, повтаря тя. Опитваме с английски, не става, киприотката обаче упорито ръкомаха и дава наставления къде да слезем. Става да уговори шофьора, да не забравиш момичетата, зер, на тритата седалка, ръкомаха страховито ту към нас, ту към него. Той е видимо заинтригуван, извръща се изцяло към нас. Не спира да пее и барабани със свободната ръка, в такт с музиката. Автобусът остава само на една ръка управление и… без тяло, без глава. Изведнъж рязко забива спирачки в полето, бабичката слиза в средата на нищото, само море и буйни треви, кимва ни усмихната и потъва в зеленото. Изчезна, стопи се. Съвсем като вълшебния котарак от Алиса в страната на чудесата. Успокоително е, че в автобуса има и други туристи, една унгарка, две млади французойки, доста почерпен англичанин и шумно смееща се немска компания. Значи сме на прав път – напред и все напред към залива на Афродита.

Отново спираме и отново в нищото. Море, шосе и небе. И призрачни скали. Заливът на богинята е пред очите ни. Автобусът се изпразва, пресичаме магистралата и прескачаме (думата е гъзурим се над) доста висока мантела, защото официален път до Афродитиното място няма. Помагаме на едра възрастна унгарката да направи ножица, не става, след това успява на коремно претъркулване. От къде сме – ами от България. Благодари и пали цигара. Слизаме по черния път към брега. Събуваме сандали и се просваме на пясъка. Кадриш опитва водата, студена е. Даже много. Правя първи опит да се топна – неуспешен. Но тръгваме с Кадриш към скалата и на второ потапяне успяваме. Невероятно, само на двайсетина метра водата става чувствително по-топла, а може и да е внушение, гмурваме се и водата ни стига почти до раменете, но красотата иска жертви. Пищим и пеем от радост. „Можеш ли да плуваш“, осведомява се Кадриш. „Никак, а ти.“ „Малко.“ Е, добре, тръгнала си с правилната компания, нали сме за вечна младост, все пак, не за вечен живот. „Кой иска да живее вечно“, запяваме в дует. Мартина ни е обявила бойкот и трепери на брега, „вие сте окончателно побъркани“, реже един тънък ветрец, а часът е почти шест следобед. През април. Заливаме се от смях, повече нервен и адреналинен и тръгваме на трите си ритуални обиколки на камъка. От време на време джапанката ми се изплъзва и отплува в своя посока, тръгвам да я гоня. Обикаляме чинно „Каабата“ на младостта, както я нарича Кадриш. Между тази скала и брега, преди хилядолетия небесният бог Уран изсипал мъжкото си семе във водата и от този чуден брак с морето се родила щерката на красотата. Афродита. Изплувала тя от мидена черупка сред пяната. Представям си я със сините очи и руси къдри до бедрата, нежните скули, издължената снага, точно както я видях във Флоренция, изрисувана Ботичели. Оглеждам се да я видя наяве, но съзирам само почерняла млада рускиня, която чинно плува зад гърбовете ни. „Сколько раз надо, я читала семь, может быть…“ зъбите ѝ тракат от студ. „Ами, семь, множко е семь, ама ще се задоволим с три пъти и половина“, отсича Кадриш, а аз набързо изчислявам, че общият брой на годините ни е 99 и половина. След като сме окончателно умрели от студ, и Мартина вече ни е отписала, решаваме да излезнем плавно от вълните… Същи Афродити. Гледаме да стъпваме някак по-елегантно, позираме и развяваме гриви срещу вятъра. Марти снима. „Ще съжаляваш, че не влезе, но ти си още млада, за теб има време, да дойдеш отново“, смеем ѝ се с Кадриш, „за нас вече нямаше време, огън служба не остана, а беше наложително“. „Не благодаря“, отсича Марти, „в тази вода с разпръснато божествено семе не се топвам посмъртно, не рискувам забременяване втори път, дори и да трябва да родя богиня.“ Отива ѝ да роди богиня на красотата – на нашата прекрасна млада приятелка. Тръгваме наобратно, защото настинката ни е в кърпа вързана. Спираме до мантинелата твърде поразсъблечени, Кадриш пали цигара, предизвикателно обръщайки бразилското си дупе към магистралата.

Оглеждаме се за автобуса. Шосето пресичат чудно красива булка с дълги руси къдрици, закичена с рози и рокля с цвят шампанско, придружена от своя избраник. Прескачат мантинелата, той я взема на ръце, позират ми пред обектива, и, заливайки се от смях поемат по стръмната пътечка. Улавям си в кадър, на който после се смеем – той смело стъпва напред, но главата му е извърната към дупето на Кадриш. Тя въздъхва: „ех, дано ги хване магията, че като си помисля колко има да се карат…“. Е, защо е сега този песимизъм? По-късно разбираме, че са австриец и млада румънка, специално дошли тук за случая. Долу вече ги чака техният оператор за фотосесия. Булката се прибра на връщане боса.

И ние сме боси. И мокри. Странно е, но оцеляхме и сме здрави. Завръщаме се от Мека-та на младостта в родния Пафос. „Аз разказвах ли ви как баща ми ходи на хаджилък и си изгуби ченето в Мека“, започва вълнуваща история Кадриш и по пътя към хотела се превиваме от смях. Търсили го по телефона, въпросното чене, в няколко базови лагера към свещения град, а баща ѝ се разтревожил, че ще трябва отново да се ходи на поклонение, защото се е завърнал като непълен хаджия. Дали не оставихме и ние нещо на брега? Кадриш – сърцето си по Тончо. Ние – мечтите си по булчинската рокля на румънката. А може би не само по роклята? „Как може да живеете така, без сватба и без брак“, тюхка се Кадриш. Боже, колко сме правилни и скучни ние по-на юг!“ Ами цели сме си, и го можем, пък и без романтика и правилност живеем, сякаш,… очила, джапанки четен брой, пари и паспорти.

Вечерта завършва с традиционна киприотска кръчма с традиционни специалитети. Помахваме на любезния сервитьор и той чинно ни носи „менюто“ – огромна черна дъска, грижливо изписана с тебешир. Пет блюда и толкоз, това се нарича истинско традиционно място за хранене. Подпира дъската на празния стол и с показалка започва урока: пилешко със зеленчуци по кипърски, мусака с агнешка кайма, лозови сърмички с мляко, пълнени пиперки и тиквички с кайма и канела, салата с овче сирене, бира и узо. На края пристига и пастичка от заведението – сиропиран кокосов сладкиш. Средиземноморието е най-вкусната точка на планетата. На тръгване ни изпращат с усмивка, а англичаните на съседната маса, явно редовни посетители, са разпрегръщани и нацелувани.

Третата ни цел са Лимасол и Ларнака, откъдето на следващата сутрин летим към България. Решаваме да посветим деня на Лимасол, а вечерта на Ларнака. Лимасол е огромен град, явно е, че няма преброждане, но имаме конкретни точки в картата: крепостта, където Ричард Лъвското сърце вдигнал пищна царска сватба, кеят и най-дългата крайбрежна променада на…, е, не на света…, но на острова със сигурност. В автобуса сме в приповдигнато настроение, дали е от прекалено дългите кафета с ванилови пурети или от онзи шоколад с подозрителен пълнеж с рошков? Ароматът беше прелестен, но вкусът – като на слабително десертно блокче, дано и ефектът не бъде същият. Дърдорим в разгърнат строй и вдигаме невъобразима шумотевица в автобуса, всяка си разказва нещо свое. Изведнъж се заслушваме в развълнуваната поредица от истории на Кадриш, в които участва дъщеря ѝ, графиня Нуреева-Невская. Така обичам да я наричам, защото е кръстена на руската река Нева, а и баща ѝ се казва Нур, така, че всичко ми се връзва. Нева, с прекрасните тъмни очи и аристократична дворянска осанка, всъщност е балерина, която учи лингвистика в престижен университет. Та, разказва Кадриш за нея, става дума за някакъв тоалет и тя възкликва „бомба“; после някакъв друг сюжет, „ей, казвам ѝ на Невская, ама голям инат е туй дете, и после..“., следва развръзката, и… отново завършва със свити пръсти към устните, целувка „и бомба“. Спокойни сме, защото говорим на език, който никой разбира. Но на „бомба“ възрастната англичанка пред нас подскача от седалката и извръща ужасен поглед към нас. „Ако още веднъж извикаш бомба, със сигурност ще ни изхвърлят от автобуса“, пошепва Марти. „Защо, пък, това е преносно?“ Е, да, но тя не разбира това. Я, виж, каква карта са качили във Фейсбук по случай вчерашните бомбардировки на НАТО край Дамаск. Нали се сещаш, само на сто километра оттук. Военните кораби на съюзническите страни са обградили острова отляво-на юг, руските са заели цялата североизточна част. „В момента сме най-пазената зона в света, а базата, откъдето изстрелват британските самолети е съвсем близо от нас, тук, на Пафос е, вчера над сто ракети са изстреляли оттук.“ „Е, как пък не сме чули.“ „Те не се чуват, бе. Ами да, страшно е. А ти – бомба, та бомба.“, клати глава укорително Марти. Казах ви, тя е най-мъдрата от нас. „Ами че тя, войната, емен-емен почнала?“, невинно примигва Кадриш. Защо ли се разливат широки усмивки по лицата ни? „Как искам да ни завари тук тая война и да не се връщаме, какво ще кажете мацки да станем едни военнопленнички, тук, а?“ Кипърски пленнички? Абе, май ни понапече повечко слънцето, защото твърде неадекватно и безотговорно се веселим. Близката смърт обикновено ни прави безразсъдни.

Слизаме на последната спирка в Лимасол. Името на този, облян в лъчи град, град има вкус на алкохолен коктейл от слънце, лимони и морска сол. Стигаме Кея и Плажа. Ооо, Лимасолее миоооо! О, Маями на Изтока! В теб има повечко ром, а може би узо, битер лимон, кафява захар и шипка сол. Сол на кристали и ледени кубчета слънчев блясък. Щипеш на върха на езика вповече. Слизаме от автобуса и поемаме дълбоко въздух като от отворена пещ. Обикаляме крепостта на Ричард Лъвското сърце, снимаме се край оръдията, надникваме през бойниците, оглеждаме напеченото пазарче, попадаме на витрина на магазин с естествени коприни. Захласвам се по разцветки и материи, цени между 25 и 40 евро метъра, добре че е неделя и е затворено. Локумиии, купете си прочутия кипърски локум, и… отново намираме прохлада в съседното бистро. След което поемаме към най-дългата крайбрежна променада, която те кара да се усещаш, попаднал на Френската Ривиера. Все едно сме в Ница. Или Кан. Но това е най-южният лазурен бряг. Ослепително високи и стройни палми, подредени в съвършено прави редици от двете страни на крайбрежната алея, отляво е цветният рай от градини, детски площадки, пейки и заведения, вдясно е морето. Слизаме по камъните и потапяме крака във водата. Правя фотосесия с крака. И портрети на Марти на яркосиния, облян в светлина морски фон. Русите ѝ кичури омбре проблясват в контраст с черната трикотажна минирокличка. Намазали сме я с плътен слой противослънчев крем защото е бяла като сиренце. Позира със задоволство. Слизаме на мостика към морето. Купуваме си сладоледи във фунийка – с рози и с кюрасо. Яркорозов и яркосин, приличат на гъст шампоан, но ако човек няма предразсъдъци към вида му, на вкус е превъзходен. Просто притваряш очи и ядеш смело. Става. Щраквам Марти с два различни сладоледа, кюрасото хармонира с цвета на очите ѝ, снимката става чудна. Направо „бомба“!

„Какво сте се прехласнали по този Лимасол, слънце палми и море не сте ли виждали? Аз все едно съм си в Измир, нищо особено. Пък и предпочитам севера, там е истинското очарование“, скептична е Кадриш. Кой каквото си няма, това харесва. „Като са казали всички – палми, та палми. Мнооого е престижно. Кметът на Истанбул се побърка миналата година на тая тема, засяха едни палми навсякъде, много им се иска ландшафтът ни да е арабски, нали е модерно сега, ха-ха-ха, обаче като наваля през зимата един сняг, познай как се спихнаха тия палми, не могат да сколасат да ги прибират и топлят, само на палми стана… Всяко растение си иска климата и географския пояс. Не бива да се насилва природата. Същото е и с модата да се гледат орхидеи. Ами тя, орхидеята също не е за нашия климат. Човек трябва да си харесва своето.“, философства Кадриш. И е мъдра. И е права. „Ама и вас като ви слушам, двечките, това е хубаво тук, онова е хубаво тук, а пък при нас какво е, тук как се случва всичко, при нас това не може да стане. Какви патриотки сте, нищо свое не харесвате, а пък хубаво си е то, българското.“, продължава назидателно тя. Хубаво е, зер. „Аз имам един приятел, поет, възрастен е вече“ – снишава глас тя. „От Сивите вълци е“- усмихва се тя заговорнически – „да, член е на организацията с тъмна слава, но е много умен човек, въобще там членуват много умни хора.“ Леко сме скандализирани с Марти и тя прави многозначителна пауза. „Та от него знам един лозунг на Вълците: Обикни или напусни!“ Хм. „Ами да, или обикни родината си, приеми я с всичките ѝ кусури. Или я промени. Е, да, ама не можеш. Тогава я напусни. Но не я хули!“ Тази Кадриш, как само говори. Сигурно е права. Обаче е толкова трудно това, което предлага. И как точно да стане? Обикни или напусни, хайде сега де?

Часовникът неумолимо цъка и хукваме към спирката на автобуса за Ларнака. Градска спирка е, докато я намерим минаваме през още няколко интересни места, сред които една, неособено гостоприемно отворена църква. Днес е Томина неделя, разказвам за Свети апостол Тома, дето искал да се увери във Възкресението и бръкнал с пръст в раните на Спасителя. Кадриш клати невярващо глава. Марти, езичницата, ме наблюдава скептично, но влиза с мен в църквата, даже пали свещичка. На излизане, в притвора на храма ме дръпва ужасена за ръкава „Виж, вииж, какъв ужас!“ Съзирам удивена една огромна свещ, с размерите на скъпа руска детска кукла, от онези, говорещите, имах такава в детството си, мама ми я донесе от Москва, казваше се Лена, мигаше с огромни клепки, можеше да върви и да си произнася името. В пристъп на творческо вдъхновение, реших да я подстрижа късо и… това беше краят на нейната хубост. Та, сега, вторачвам поглед в тази свещ, във формата на бебе, от темето му (също толкова олесяло като на Лена) излиза огромен фитил, гледа ме с кръглите си немигащи очи, като че в пристъп свило крачета и ръчички, в очакване да бъде запалено. „Мале, мале, това си е истинско вуду, давай да бягаме и да се спасяваме…“, предлага Мартина. „Казвам ти аз, ама не ми вярваш, че това с тия религии никак не го одобрявам, айде стига вече църковен туризъм, давай, води ни по-добре по твоите камъни.“ Можеш ли да възроптаеш срещу логиката на младите в случая? Не можеш. Търчим към автобуса и за втори път минаваме покрай джамия, явно добре подържана, но затворена. „Добре че е, отбелязва Кадриш, сега и тук ще искаш да ни вкараш.“ Намираме спирката, точно срещу паркинга на рентакар, над който гордо се вее руското знаме. Изтървали сме автобуса за минути и имаме час и половина до следващия. Но Кадриш е твърде жадна и тръгваме да търсим кафене с бирички.

Правим едно кръгче по улицата около джамията, снимам Кадриш под две отрупани с цвят магнолии и съзираме турско кафене. Айхан Мехмед, четем фирмата му, от вътре изскача суховато дребничко старче с изключително живописна физиономия, направо модел за талантливото перо на график-шаржист. Голям прегърбен османски нос, дълбоки бръчки, които описват явни емоционални траектории на дългия му живот, очила и умни, живи очи, които ни гледат през стъклата. Гигантски уши, които имам чувство че размахва, за да си прави вятър. Същинският Учител Йода на славните джедаи. Кадриш го заговаря на турски и той разцъфтява от щастие. „Буюрун, заповядайте, ханъм, влезте, откъде сте? Булгаристааан, евет!“ Влизаме в хладно, мрачно помещение, същинско турско кафене, чисто и спретнато, покривки на квадратчета, кът с изкуствени скали, цветя и мъх, по които се стича съвсем истински водопад. Къде ти, турско кафене без шадраван? Зарязваме безотговорно раниците навън и влизаме в тъмните лабиринти на заведението. Те ни отвеждат във вътрешен двор, „английска градина“ с тента. За специални гости и семейни партита. Кафене-ресторант Айхан Мехмед се оказа твърде просторно, с голям капацитет. Влизам отново вътре и съзирам две безценни картини на стените: черно-бяла литография на Лимасол от началото на века, разпознавам променадата и палмите. Лодки и вълни. Старият кей, минаретата на джамията. Лимасол, все едно рисуван от Мелинг, фотографиран от Ара Гюлер. Другата картина е съвършеният портретен шарж на самия бай Айхан. Тук е шетал талантлив художник! Сядаме навън, „на теферич“ и си поръчваме турско кафе, сок от нар и биричка. Бай Айхан носи и чиния, препълнена с „емиш“ – фъстъчки, бадеми, орехи. „Тук е неприлично да се пие без мезе“, поучава ни бай Айхан, а Кадриш умолително ни подканя да ядем, „защото иначе ще се обиди“. Вече сме гладни и с удоволствие го правим. Но след малко той подновява съдържанието на чинийката и засрамено спираме да гризем. Той захваща да разказва своята история, Кадриш превежда с подробности.

„Айхан ефенди, момичета, се оказва важна клечка, той бил председател на дружеството на южнокипърските турци. А това, тук, е тяхното средище, тук се събират, тук провеждат разни прояви, включително и на най-високо ниво, другата седмица тук той ще посреща Президента на Северокипърската турска република.“ Кимваме сериозни, не ни се вярва съвсем. Той продължава: „След войната, тук, на юг останахме малко турци, направиха прочистването и изселваха – северните гърци ги преместиха тук, а ние отидохме на север. Северната турска република не е призната, нали знаете. Ама живеят хората, добре живеят там. Аз повече от десет години живях в Лондра…“ Заставаме нащрек. Лондон, значи! „Ожених се втори път, жена ми е рускиня.“ Опа! Кадриш се усмихва: „Май ми намирисва на агентура. Много интересен живот, нали, този е велик образ, а на това кафененце, да му се не надяваш.“ Бай Айхан продължава своя разказ, Кадриш кима и като реплика в класическа пиеса, подхвърля през рамо: „А чудовището, което седи зад мен е дъщеря му, от рускинята.“ Онемяваме. Най-нелюбезно извръщаме глави: русоляво, намусено същество разцъква смартфон, дълги, неприбрани коси на клечки закриват раменете му, разкъсани модерни дънки, изпод които щръкват втасали месца. От както сме дошли, То седи на тази маса-щъркелче, с кръстосани крака, не помръдва и въобще не ни отразява. С Мартина преглъщаме усмивките си. Но Кадриш упорито настоява да поясни: „А-ха, чудовището не го е правил той, рускинята си го е дотътрила тук, от първия ѝ брак е. Сделано е в СССР, на тъмно и с огромна доза нелюбов, както забелязвате дорогие, мои.“ Не, не мога, умирам от смях, смъквам слънчевите очила на носа си и избърсвам няколко издайнически сълзи. Марти се мушва под масата и се държи за корема. Много нелюбезно стана. Голяма излагация. Бай Айхан тъкмо разказва за лондонските си геройства, а ние… „Чудовището му е доведена дъщеря, помага му в заведението“, настоятелно допълва Кадриш. „Но е сделано в Съветския съюз, също като тенджерите навремето, нали пишеше на дъното им „Сделано в…“ Стига, престани вече, човекът разказва сериозни неща, ние се хилим. „Е, едва ли някой ме разбира.“ Ами как, нали живее с рускиня.! А как ли беше на руски „чудовище“? Чудище, казвам, руският ми куцука, но майка ми беше учителка по руски, навремето ми пееше една песничка за „чудище триглазое“, та изведнъж ми просветна… Лелеее, ами че тя ни е чула. И още как. Единственият шанс е да не е схванала докрай думата „дотътрила“. Но и това е нещо. Не стига това, ами, бирата на Кадриш свършва и тя решава да си поръча втора: „Мадмоазел, плийз, уан биър, плийз, дорогая…“ Нула внимание. Лъхва ни мраз. Девойката гледа през нас. Никога, никога няма да ти донесе. Е, добре де. „Има ли много руснаци тук, Айхан ефенди?“ „Ауу – вай, вай, вай!“, разтръсква длани бай Айхан. „Ами ченгене, ченгене вар?“ „Вай, вай, вай, вай“, хваща се за главата добрият старец, „много са, особено от България.“ Разсмиваме се, този път съвсем легално. „Някои работят, изкарват си прехраната честно, ама има и много, които крадат, правят зулуми. Такова е, тук, шарен свят. Ама през лятото, тук е същински дженнет.“ Рай, с други думи. Тази дума я знам. Не само земният, и небесният дженнет така си го представяме… Оказва се, че Бай Айхан по съвместителство държи и ключовете от джамията: „Не думай, той ли е местният ходжа, ли?“, та решаваме да сторим и по една следобедна молитва. Мятаме шаловете на главите, оставяме Марти при чудовището и раниците и прекосяваме шосето. Влизаме, разглеждаме, аз щраквам едно вълшебно гущерче, което лази по външната рамка на прозореца, благодарим на бай Айхан, който ни откъсва стрък босилек, много едър и различен от българския, лъхва ме тръпчивата му миризма. Разделяме се, той ни помахва усмихнат за сбогом (хм, за С Богом!) и тръгваме към автобуса.

Излизаме от Лимасол повече от час. Дълъг, протяжен летен следобед, слънцето тръгва на залез към морето, палмовите сенки падат все по-косо, а плажът и променадата, която не избродихме дори до половината наистина се оказва безкрайна. Така си представям Ница, наистина. Великолепен град, въздъхва Марти, тук трябваше да останем и трите вечери. Е, добре, но следващия път. Макар, че животът е твърде кратък, за да пренебрегнем други непосетени места и да се завърнем тук отново…

Привечер пристигаме в Ларнака. Оттук потеглихме онзи ден, когато в ранни зори обиколихме соленото езеро с градския автобус от летището и пътем видяхме самата прелест на света. Джамията Хала Султан Паша, чиито снежнобели минарета и стени огледално се оглеждат в прозрачните езерни води, а там, в средата, плават пеликани. Марти безпогрешно ги разпознава с ястребов поглед на ловец. Ахваме от възхищение. Една мъничка Тадж Махал, потопила нозе в езерото, оглежда сутрешния си лик и прави тоалета си за деня. Розовите фламинго от пудриерата, които всяка сутрин обгрижват макияжа ѝ, вече са отлетели на север, след зимуването на топличко тук. За тази джамия, която така и не успяхме да достигнем, Кадриш много ми се смя. „Какви небивалици ми говориш, ти, била трета по важност в исляма след Мека и Медина, стига, бе, аз защо не знам, това тук е някакъв туристически трик.“ Честно, Кадриш, така пише, тук е погребана лелята на Пророка Мохамед, идват мюсюлмани от цял свят. „Хахаха, това не може да бъде, не вярвай.“ Ще отидем ли до там? „Не, разбира се, има много по-интересни места. Стига вече джамии.“ Не успях дори на сутринта, преди самолета, да ги навия да отидем до там. Далече си беше.

В центъра на Ларнака попадаме на поредния повехнал красавец, който се оказва и невероятно приятелски настроен. Просто добър човек. Никос. Разпитва Марти надълго и широко кои сме и откъде сме, тя обяснява, че търсим хотел на ниски цени и той ни упътва в посока, която се оказва щастливата ми траектория. Улицата ни отвежда право към площада на църквата Свети Лазар. Оставяме Кадриш в кафенето на Никос, той ѝ носи биричка, ние с Марти вдигаме наздравица с кипърско розе, краката ми омекват, усмихваме се широко и тръгваме. Кадриш ни помахва уморено. „Ще чакам, колкото трябва, върнете се с добра вест. Защото все пак трябва да спим някъде. Хайдутки, такива.“ На площада откриваме няколко хотела, един от друг по скъпи или затворени. Но пък се гмурваме във водовъртежа на поредната сватба, булка и красиво облечени сватбари. Пред мен минава девойка в автентичен кипърски мюсюлмански дрехи, великолепни алени шалвари, воал на главата, синьо елече, снимам я. Влизаме в храма, така и така сме тук, после ще сме много уморени, за да се връщаме отново. Вътре се отслужва вечернята, тържествени песнопения, многолюдно е, Марти посяда на дървена пейка, а аз запалвам свещ пред мощите на Праведния Лазар.

Намираме скоро след това хотела на нашите мечти. Тройна стая с широка тераса досами крайбрежната алея, а морето е на една крачка. След което откриваме и бялата си мечта, изпяваме я на Кадриш и в песен: „Барът е до морето, а морето е до бара“, тя изпада в щур възторг. На излизане се вмъкваме в магазинчето под хотела и ни заговаря млада русокоса габровка по анцуг и с френско „р“: „Имате късмет, че не сме все още в сезона, впрочем, утре го откриват. През лятото така, на сляпо, не се намират нощувки. А цената от 60 евро на стая е просто мечта. Ами добре съм тук, от шест години съм вече, зимувам си в Габрово, ама много се изнежих, не мога да си намеря място от студ като се върна в България и съм постоянно болна. А тук е топличко… Абе, в Ларнака летата се понасят, стигаме докъм 45 градуса, защото подухва от морето. Но това лято в Никозия стигна докъм 54 на слънце. Два светофара се стопиха.“ Стопили се, моля ви се! Как така? „Ами така, джъ-ъ-ъцзз, като сладоледени пръчки. Били са от някаква неустойчива пластмаса, и на най-големия пек… това им се случило. Станали на крем.“ Стига бе, ужас! „Купете си халуми от мен, това сирене много го харесват всички, специално е, пече се на тиган, с подправки. И ваниловите пурети са интересни… Поздрави на България!“

Ангажираме стаята в хотела и се връщаме към кафенето на Никос да вземем Кадриш и раниците. Тя е щастлива и обгрижена отвсякъде. Пийва биричка, хапва изтънко нарязана зелена ябълка с банан, има и фъстъчки, а Никос ѝ е пуснал и турска музика. Самият кеф, самото гостоприемство. Изпращаме се с Никос по живо по здраво и поемаме. Че ни чака прощална вечер на морския бряг с морски дарове. Поръчваме си средиземноморска бяла панирана риба, скариди, миди с подправки, печени в черупка мини калмари („подай ми от тез маркучи, любезная, аз такова не ям, ама нека все пак да проверя какво е на вкус“) и най-крехките бейби октоподчета, които някога съм опитвала. Хуманно ли е да се ядат бебета, се питам, та били те и на октопода, не знам, но като същински Молох сме. Поливаме горките ни жертви с леденостудена тръпчиво-сладникава кипърска бира. И пуканки, и чай с бренди, за диджестив.

След царската вечеря правим и прощална разходка по брега. Минаваме край ливански ресторант с разюздани танци. Белиденс. „Внимавай със снимането“, предупреждава ме Кадриш и мадоните на изтока излизат доста размазани в кадъра ми. Крайната ни точка е Венецианската крепост, която обикаляме в тъмнината отвсякъде. Венецианците бяха тук. Сеньор Енрико Дандоло е опитомил и тук своите крилати лъвове, за да охраняват морския порт на Афродитиния остров откъм южната му страна. Минаваме край двора на много стара и голяма джамия, очевидно неподдържана. Много османски паметници тук чакат своя благодетел за съживяване от разрухата и забравата. На Кадриш ѝ става тъжно по този повод. И трите се натъжаваме. Но, както се досещате, моите спътнички са от хората, които дълго няма да тъжат за някакви си камъни. А и аз съм склонна да мисля така. Хората са важни. Най-голямата атракция на вечерта ще се окаже отмората на самия морски пясък. Тъмно е. Само светлинките на самолетите, които се приземяват в непосредствена близост до плажа, проблясват досами повърхността на морето и правят лунна, пардон самолетна пътека върху смолистата вода. Призрачно е.

На другата сутрин поемаме от хотела към аерогарата цели два часа по-рано. Проработва бабиният принцип „Аз да го чакам, къзъм, той да не ме чака“, отнасящ се не до жадувания принц на мечтите, а до най-обикновен, нискотарифен самолет. Висваме на летището, „и що станахме толкова рано, кой не видя добре часовника“, и правим равносметка. Възможно ли е да е нормално – толкова рано човек да се залива от смях? Заредила се бях с листи и химикалки, но не написвам нито ред, а помня. Трите Кари-та Брадшоу ще се разделят само след три часа. „Много хубаво беше. Скапана съм от ходене, но пък беше толкова спокойно, безотговорно и лекомислено! По женски. Все едно бях в гимназията!“, констатира Кадриш. Като на пионерски лагер беше, добавям аз. Марти не знае какво е пионерски лагер. Обясняваме и тя се съгласява. И тя, барабар Петко с чадата на социализма, и тя вече е била на лагер.

Когато човек е в чужбина е склонен да си спомня интензивно детството, търси явно някакви идентификации в миналото или просто е склонен да мечтае. Емпатия ли е, какво е, не знам как е при вас, но аз все се питам: какво ли би било ако живеех тук, ако се бях родила тук? Където и да е. В Кипър определено ми се ще да съм се родила и да съм живяла. Повечко.

Не обирай смокинята си докрай, е казано в Библията, винаги оставяй плодове по клоните, за божиите творения, птиците. Никога не дописвай пътеписите си докрай пък казвам аз, суеверна съм, защото обичам да си оставям вратичка за завръщане… И да вярвам, че ще има следващ път. Мисля че съм щастлив човек, споделям с моите пишещи Кари-та. А когато човек попътува малко повече започва да гледа на живота едновременно и щедро, и критично. Сещаме се отново за думите на Сивите вълци. Обикни или напусни родината. Ами, щом продължаваме да се завръщаме, сигурно я обичаме. Обикни или напусни. Харесай. Приспособи се. Надмогни дразнителите. Източните хора това го могат толкова добре. Ние ли сме сбърканите? „Абе, лесно им е на Сивите вълци“, махва с ръка Марти. „Ние да му мислим.“

Със сигурност съм щастлив човек, защото вярвам, че майка ми от небето бди над мен и моята сигурност. И вярвам, че нищо лошо не може да ми се случи. Може и да съм безсмъртна, като нищо ще се окаже така в един момент? Но със сигурност след вчерашния плаж, поне ще съм вечно млада. Безсмъртна съм, и още как? След като съм висяла над пропаст в снежна буря преди двайсет години в Алпите, сама в кабинката на телеферик. След оцеляване в разхерметизиран самолет от Анкара. След като дори не успях да се удавя в мътните вълни край Иракли. Значи ще живея дълго. И това е така, вероятно защото ме пазят всички те, реликвите, които съм видяла и на които съм се поклонила по разните кътчета на света. Духът на Сан Пиетро (във Ватикана); на Султан Мурад, Осман, Джем и другите (в Бурса), костите на моя светец, Праведния Евдоким (в Капела ди Медичи на Флоренция); косъмът от брадата и зъбът на Мохамед (в Топ капъ), мощите на Блажения Лазар (в Ларнака), частицата от Светия Кръст (на Перперикон), духовете на Дарвин и Нютон (в Уестминстърското абатство), палецът на Аристотел (от Тесалоники); изсъхналата ръка на Йоан Кръстител (в Истанбулския стар дворец); сърцата на Хабсбургите и Йожен Савойски (във Виенския Хофбург); мощите на Свети Спиридон (от Керкира), благословът на Принц Албърт край Роял Албърт хол, кръвта на Ан Болейн (в кулата на Тауър), стъпките на Свети Петър по Виа Апия край Рим… И нищо лошо не може да ме сполети, защото имам още да пътувам…

Жената е жена, когато е на път – смеем се ни, Трите сестри на Кари Брадшоу по Чехов. „Ех, че не избухна тая война най-сетне, че да ни вземат за военнопленнички и да останем тук. Тъкмо ще платят за нас огромен откуп“, насърчава съдбата Марти. Кой? Българското правителство ли? Ааа, със сигурност. Колкото до кака Кадриш, е тук нелегално, за нея Ердоган пукната лира няма да даде. „Ами, че и за нас, нали ни домързя да си направим застраховки“, отбелязвам злъчно аз. Марти маха с ръка безгрижно – „следващият път, споко, на имперския тур в Мароко ще го сторим“. И вече правим планове да летим в края на идващото лято първо до Сардиния плюс Корсика наесен, а в по-късната есен и към Тунис. Може би Мароко? И, понеже мъжете органически не харесват Ориента, нека да е пак по женски? „Иво Андрич казва: щастлив съм, когато пътувам, покълвам от слънчевата светлина, и никога не мога да кажа къде съм точно“, си спомня в последната минута Кадриш… А нима птиците могат? И ние, като тях.

Евдокия Борисова е родена през 1968 г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, 2009), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

Епохата на несигурността

Автор(и): Роналд Ингълхарт

Може ли демокрацията да се спаси?

В хода на последното десетилетие множество слабо демократични страни ставаха все по-авторитарни. А освен това авторитарните, ксенофобски популистки движения станаха достатъчно силни, за да бъде застрашена дългосрочната устойчивост на демокрацията и в няколко богати, утвърдени демокрации, сред тях Франция, Германия, Холандия, Швеция, Обединеното кралство и Съединените щати. Колко притеснени трябва да се чувстваме относно перспективите пред демокрацията?

Добрата новина е, че откакто представителната демокрация се е появила за пръв път, тя винаги се е разпространявала, при което напред я тласкат самите сили на модернизацията. Общият модел изглежда е напредък, следван от неуспехи и отстъпления, но резултатът в края на краищата е все по-голям брой демокрации – от една шепа през деветнадесети век до около 90 днес. Лошата новина е, че в момента светът преживява най-тежкото си демократично отстъпление от възхода на фашизма през 30-те години на миналия век насам.

Непосредствената причина за все по-усилващата се подкрепа за авторитарните, ксенофобски популистки движения, е реакцията срещу имиграцията (а в Съединените щати – повишаващото се расово равенство). Тази реакция се засилва в резултат на бързите културни промени и спада на сигурността на работното място, с които се сблъскват много хора в развития свят. Културните и демографски промени правят по-възрастните гласоподаватели да се чувстват така, сякаш вече не живеят в страната, в която са родени. А страните с високи доходи възприемат все повече технологии, като например изкуствен интелект, които заместват човешкия труд. Разбира се, всичко това може потенциално да направи хората по-богати и по-здрави, но освен това то подпомага оформянето на тенденции, водещи към общество, в което печалбите се концентрират в ръцете на нищожно малка група хора.

Но в упадъка на демокрацията няма нищо неизбежно. Увеличаващото се благоденствие продължава да придвижва повечето развиващи се страни към демокрация, въпреки че, както винаги, траекторията на този процес не е праволинейна. Настоящата вълна на авторитаризъм сигурно ще продължи да съществува и в развития свят – но само ако тамошните общества и правителства не успеят да се справят с подлежащите обществени напрежения. Ако се появят нови политически коалиции, способни да преобърнат тенденцията към все по-увеличаващо се неравенство, ако се намерят начини да се гарантира, че ползите от автоматизацията ще бъдат широко споделени, то демокрацията би могла да се върне обратно в нормалното си русло. Но ако развитият свят продължи сегашния си курс, демокрацията може и да изчезне. Ако няма нищо неизбежно в упадъка на демокрацията, то няма нищо неизбежно и в тенденциите към демократично възраждане.

По всенародно искане

През последните два века разпространението на демокрацията е задвижвано от силите на модернизацията. В процеса на урбанизация и индустриализация на отделните страни, хората, които някога са били разпръснати в селски региони, са се премествали в градовете и са започвали да работят заедно във фабрики. Това им е позволявало да общуват и да се организират, а икономическият растеж, породен от индустриализацията, ги е правил по-здрави и по-богати. По-голямата икономическа и физическа сигурност е накарала следващите поколения да наблягат по-слабо върху самото оцеляване и повече върху нематериални ценности, като например свободата на изразяване, което ги е правело по-склонни да желаят демокрация. Освен това икономическият растеж върви ръка в ръка с неща като по-високо образование, което пък прави хората по-информирани, по-артикулирани, по-способни на организация, а следователно и по-ефективни в борбата за демокрация. И накрая, при съзряването на индустриалните общества работните места се изместват от сектори, свързани с материалното производство, към такива, свързани със знания. Тези нови професии включват по-малко рутинни операции и по-голяма независимост. Работниците трябва да мислят сами за себе си и това се отразява върху политическото им поведение.

Освен това демокрацията има още едно голямо предимство пред други политически системи: тя осигурява ненасилствен начин за заместване на лидерите на дадена страна. Демократичните институции не могат да гарантират, че хората ще избират мъдри и доброжелателни управници, но те осигуряват редовен и ненасилствен начин за замяна на неразумните и недоброжелателните сред тях. Промените при едно недемократично лидерство могат да се окажат скъпи и кървави. Но тъй като демокрацията дава възможност на хората да избират лидерите си, тя намалява необходимостта от репресивно управление. И двете тези предимства са помогнали на демокрацията да оцелява и да се разпространява.

През последните няколко десетилетия най-ярката алтернатива срещу демократичния път се появи в Китай. След катастрофалния си опит при управлението на Мао Цзедун, страната е управлявана от изключително компетентен авторитарен елит. Това се дължи [основно] на политическия гений на наследника на Мао, Дън Сяопинг. В допълнение към насочването на Китай към пазарна икономика, Дън установява норми, които ограничават водачеството на страната до два петгодишни мандата и задължително пенсиониране на 70-годишна възраст. А освен това сам той избира някои от най-компетентните 60-годишни хора в страната, плюс една внимателно подбрана група от 50-годишни, които да ги наследят на управленческите постове. В продължение на две десетилетия след пенсионирането на Дън, Китай беше управляван от избраните от него хора. През 2012 г. тази група избра ново поколение лидери. Въпреки нарастващата порочност и корупция, тази група също изглежда компетентна, но нейният лидер, Си Цзинпин, изглежда успя да се утвърди като доживотен диктатор, с което изостави системата на Дън. Ако Си действително успее, китайското правителство вероятно ще стане по-малко ефективно.

Повечето авторитарни държави обаче не се управляват така ефективно като съвременния Китай (нито пък е бил и самият Китай, при Мао). В ранните етапи на индустриализацията авторитарните държави могат да постигнат високи темпове на икономически растеж, но икономиките на знанието процъфтяват най-добре в отворените общества. В дългосрочен план демокрацията изглежда е най-добрият начин за управляванее на развитите страни.

Скокове и начала

Дългосрочната тенденция към демокрация винаги е била свързана с възходи и падения. В началото на ХХ век съществуват само няколко демокрации – и те дори не са пълни демокрации според днешните ни стандарти. Броят им се увеличава рязко след Първата световна война, с още един скок след Втората световна и един трети, в края на Студената война. Рано или късно обаче всеки подем е бил последван от спад.

Най-драматичното отдръпване на демокрацията (настъпило през 30-те години на миналия век, когато фашизмът се разпространява в голяма част от Европа), е частично обусловено от икономическия спад. При сравнително сигурните условия на 1928 г. германският електорат гледа на нацистката партия като на сборище от луди, като ѝ дава по-малко от три процента от гласовете на националните избори през същата година. Но през юли 1932 г., с настъпването на Голямата депресия, нацистите печелят вече 37% от гласовете, с което стават най-голямата партия в Райхстага, преди да поемат управлението през следващата година. Всеки период на демократичен упадък е водел до широко разпространено убеждение, че разпространението на демокрацията е приключило, и че някаква друга система – фашизъм, комунизъм, бюрократизъм, авторитаризъм – ще бъде вълната на бъдещето. Но броят на демокрациите никога не се е връщал към първоначалното си ниво и всеки упадък е бил последван от нов подем.

Поражението на силите на Оста през Втората световна война дискредитира до голяма степен авторитарните партии в развития свят: от 1945 до 1959 г. те са получавали приблизително седем процента от гласовете в 32-те западни демокрации, където има поне по една такава партия. А след това, през 1960-те години, когато безпрецедентният просперитет на следвоенната епоха се задържа, подкрепата им пада още повече – до около пет процента, като си остава ниска и през 1970-те години.

След 1980 г. обаче подкрепата за авторитарните партии се увеличава. До 2015 те привличат средно повече от 12 процента от гласовете в тези 32 демокрации. В Дания, Холандия и Швейцария авторитарните партии се превръщат в най-големия или втория по големина политически блок. В Унгария и Полша те дори спечелиха правителствената власт. Оттогава насам те се засилиха още повече в някои страни. На президентските избори в САЩ през 2016 републиканският кандидат Доналд Тръмп проведе кампания, доминирана от ксенофобия и съчувствие към авторитаризма, но въпреки това спечели 46 % от гласовете (и избирателния колеж). При изборите за президент в Австрия през 2016 г., Норберт Хофер, крайнодесният кандидат от Партията на свободата, загуби, но с 46% от гласовете. Във Франция, лидерката на Националния фронт, Марин льо Пен, спечели 34% от гласовете на президентските избори през миналата година – почти двойно по-висок резултат от всичко, което тази партия е постигала някога. От Втората световна война насам германците се характеризират със силна антипатия към авторитарните, ксенофобски партии, които от десетилетия никога не са надминавали прага от пет процента, необходим за представянето им в Бундестага. Но през 2017 г. авторитарната, ксенофобска Алтернатива за Германия спечели 13% от гласовете, като стана третата по големина партия в Германия.

Епохата на не-толкова-добри чувства

Изместванията в баланса между демокрацията и авторитаризма могат да се обяснят до голяма степен с това доколко хората смятат, че съществуването им е осигурено. През по-голямата част от историята оцеляването е било нещо несигурно. Когато хранителните запаси са се увеличавали, заедно с тях са се увеличавали и населенията. Когато храната е ставала нещо оскъдно, населенията са се свивали. Както в трудни, така и в по-охолни времена, повечето хора са живеели само малко над нивото на глада. А при крайна оскъдица ксенофобията е била реалистична стратегия: когато територията на едно племе създаде долу-горе достатъчно храна, за да го поддържа, то някое друго племе, което току-що се е заселило наблизо, би могло да се окаже смъртоносно за първоначалните жители. При тези условия хората са склонни да се сплотяват зад силни лидери – един рефлекс, който в днешно време води до подкрепа за авторитарни, ксенофобски партии.

След Втората световна война много хора в богатите страни са израснали, схващайки оцеляването си като даденост. Могли са да го правят благодарение на безпрецедентния икономически растеж, силните социални държави и мира между големите световни сили. Тази сигурност е довела до промяна в ценностите между поколенията, тъй като много хора вече не отдават основен приоритет на икономическата и физическата сигурност, и не изпитват толкова голяма нужда от съобразяване с груповите норми. Вместо това те подчертават индивидуалния, свободен избор. Това предизвиква радикални културни промени: възход на антивоенните движения, напредък в расовото равенство и равенството между половете, както и по-голяма толерантност към LGBTQ -общността и други традиционни външни групи.

Тези промени пък водят до реакция от страна на по-възрастните хора и онези, които заемат по-малко сигурни позиции в обществото (по-малко образованите, по-малко благоденстващите), които се чувстват заплашени от ерозия на утвърдените ценности. През последните три десетилетия това чувство за отчуждение се усложнява от притока на имигранти и бежанци. От 1970 до 2015 г. испаноезичното население на САЩ се е увеличило от 5% на 18%. Швеция, която през 1970 г. е била населена почти изцяло от етнически шведи, днес има население от 19 %, родено в чужбина. В Германия същата цифра е 23%. В Швейцария – 25%.

Цялото това разслояване е довело до усилена поляризация в съвременните високоразвити общества. От 1970-те насам проучванията в САЩ и други страни разкриват определено разделение между „материалистите“ – хората, които подчертават необходимостта от икономическа и физическа сигурност, и „постматериалистите“, които приемат тази сигурност за гарантирана и подчертават вместо нея по-малко осезаеми ценности.

В американския компонент на Изследването на световните ценности от 2017 г., на респондентите беше зададен списък от шест въпроса, всеки от които изискваше да се избере коя от двете цели е по-важна за тяхната страна. Онези, които избраха неща като стимулиране на икономическия растеж, борба с покачващите се цени, поддържане на реда и прекратяване на престъпността, бяха определени като материалисти. За разлика от тях, онези, които отдават най-висок приоритет на неща като защитата на свободата на словото, даването на възможности за повече хора да участват при вземането на важни правителствени решения, както и по-голяма автономия при упражняването на собствената професия, бяха определени като постматериалисти.

При последните президентски избори в САЩ това разделение имаше голямо въздействие върху начините на гласуване. На практика то напълно засенчи ефекта от други демографски признаци, като например социалната класа. Помислете за изборите от 2012: за онези, които са отдали приоритет на материалистическите ценности при всичките шест от отговорите в анкетата, е било 2.2 пъти по-вероятно да гласуват за кандидата на републиканците, Мит Ромни, отколкото за кандидата на демократите Барак Обама. Обратно – за хората, които са избрали постматериалистични стойности при всичките шест въпроса, е било 8,6 пъти по-вероятно да гласуват за Обама. Тази връзка стана още по-силна през 2016 г., когато Тръмп – един открито расистки, сексистки, авторитарен и ксенофобски кандидат, се изправи срещу Хилари Клинтън, либерална и космополитна кандидатка, която освен това беше и първата жена, номинирана от голяма партия. За „чистите“ материалисти вероятността да гласуват за Тръмп вече беше нараснала до 3,8 пъти по-голяма, в сравнение с онази за Клинтън, а за „чистите“ постматериалисти същата цифра бяха вече зашеметяващите 14,3 пъти по-голяма вероятност да гласуват за Клинтън, отколкото за Тръмп.

Икономическата несигурност може да изостри тези културни нагласи до степен, която да направи носителите им склонни към авторитаризъм. През 2006 г. датската общественост беше забележително толерантна, когато, в отговор на появата на карикатурите на пророка Мохамед, публикувани от датски вестник, протестиращи тълпи в няколко страни с мюсюлмански мнозинства изгориха датски посолства. В разгара на кризата в Дания нямаше ислямофобия. На следващата година анти-ислямската датска Народна партия спечели 14% от гласовете. Но през 2015, след Голямата рецесия, тя спечели вече 21%, като стана втора по големина партия в Дания. Непосредствената причина за увеличената подкрепа на партията без съмнение беше острата реакция срещу европейския имигрантска криза, но увеличаващата се несигурност е по-дълбоката причина за тази реакция.

За богати, за бедни

Не е нужно икономическата несигурност непременно да приеме формата на абсолютни трудности, за да може да подкопае демокрацията. В огромната литература, посветена на темите на демократизацията, изследователите спорят по много въпроси, но един пункт се приема почти единодушно: крайното неравенство е несъвместимо с демокрацията. Всъщност не е изненадващо, че през последните три десетилетия нарастването на подкрепата за авторитарните партии приблизително следва нарастването на неравенството [в повечето развити страни] през същия период.

Според данните, събрани от икономиста Томас Пикети, през 1900 във Франция, Германия, Швеция и Обединеното кралство, най-богатите десет процента от населението са разполагали с 40 до 47% от общите приходи преди данъци и трансфери. В Съединените щати тази цифра е била 41%. Около 1970 нещата вече изглеждат по-добре и делът, отиващ в джобовете на най-богатите десет процента от населението във всичките пет страни е спаднал до нива от 25% до 35%. От 1980 насам обаче неравенството в доходите нараства във всичките пет страни. В Съединените щати десетте процента от най-богати хора сега вече разполагат с почти половината от националния доход. Във всички освен една от страните в Организацията за икономическо сътрудничество и развитие, за които съществуват данни, неравенството в доходите е нараствало между 1980 и 2009.

Въпреки че неравенството в почти всички развити страни е следвало U-образния модел[14], между тях има забележителни различия, които отразяват ефектите от разнообразните политически системи. Особено силно се откроява Швеция: макар че в началото на двадесети век там е имало значително по-високи нива на неравенство от онези в Съединените щати, към 1920-те там вече има по-ниско равнище на неравенство на доходите, в сравнение с онова при другите четири страни в изследването на Пикети. Тази тенденция си остава валидна и до днес. Високоразвитата социална държава, въведена от шведските социалдемократи, които остават на власт много дълго време, е до голяма степен основното обяснение за ниските степени на неравенство, характерни за тази страна. Обратно, консервативните политики, въведени през 1980-те години от Роналд Рейгън в САЩ и от Маргарет Тачър във Великобритания, отслабват професионалните съюзи и рязко намаляват държавната регулация, което пък води до по-високи равнища на неравенство в доходите в САЩ и Обединеното кралство, отколкото в повечето развити страни.

Докато положението на всички се подобрява, нарастващото неравенство изглежда няма чак толкова голямо значение. Някои хора може и да се издигат по-бързо от останалите, но всички заедно се придвижват в правилната посока. Днес обаче не всички стават по-богати. В продължение на десетилетия реалните доходи на хората от работническите класи в развитите световни икономики намаляват. Преди петдесет години най-големият работодател в САЩ е General Motors, където работниците са получавали средно по около 30 долара на час (изчислено в долари от 2016). Днес най-големият работодател в страната е [веригата от супермаркети] Walmart, който през 2016 плаща по около 8 долара на час. По-малко образованите хора сега имат несигурни перспективи за работа и са изключени от печалбите от растежа, които отиват основно в джобовете на хората, стоящи над тях.

Нарастващото неравенство и стагниращата работническа класа не са неизбежни резултати от капитализма, както твърди Пикети. Те просто отразяват етапа на развитие на днешното общество. Някога преходът от селскостопанска към индустриална икономика е създавал търсене на голям брой работници, което пък е увеличавало тяхната способност да водят преговори [за подобряване на положението си]. Преминаването към икономика на услугите има обаче противоположен ефект: то подкопава силата на организирания труд, тъй като автоматизацията заменя хората. Това първо намалява силата за договаряне, с която разполагат индустриалните работници, а след това, при прехода към общество, доминирано от [нови производствени мощности, като например] изкуствения интелект, също и онази на високообразованите професионалисти.

Машинната епоха

Проблемите на културните промени и неравенството в богатите демокрации се усложняват от възхода на автоматизацията, който заплашва да създаде икономика, в която почти всички печалби отиват на върха. Тъй като разходите по възпроизвеждане и разпространяване на повечето стоки в една икономика на знанието, като например софтуера, са изключително ниски, висококачествените продукти могат да се продават на същата цена като онези с по-ниско качество. В резултат на това няма нужда да се купува нищо друго, освен най-добрия продукт. Ето защо такива продукти на практика могат да вземат за себе си целия пазар, като генерират огромни възнаграждения за онези, които ги произвеждат – и почти нищо за всички останали.

Често се приема, че най-важната част от икономиката на знанието, високотехнологичният сектор, ще създаде голям брой добре платени работни места. Но делът на този сектор за всички работни места в Съединените щати е останал непроменен, откак за това има стабилни статистически данни, тоест през последните три десетилетия. Канада, Франция, Германия, Швеция и Обединеното кралство показват наличие на същата структура в своите високотехнологични сектори. За разлика от прехода от селскостопанска към индустриална икономика, а след това и към икономика на знанието, движението към изкуствен интелект не генерира голям брой сигурни и добре платени работни места.

Това е така, защото компютрите бързо достигат до точката, при която могат да заменят дори високообразовани професионалисти. Изкуственият интелект вече е направил огромни крачки към заместване на човешкия труд при анализирането на правни документи, диагностицирането на пациенти и дори писането на компютърни програми. В резултат на това, въпреки че американските политици и гласоподаватели често представят световната търговия и офшоринга като основни причини за икономическите трудности на страната, между 2000 и 2010 г. над 85% от американските производствени работни места са били елиминирани в резултат на технологичния напредък, докато само 13% са изгубени поради търговия.

Въпреки че изкуственият интелект бързо замества голям брой работни места, неговото въздействие не се забелязва веднага: глобалната икономика расте, а безработицата е ниска. Но тези успокояващи статистически данни прикриват факта, че в САЩ 94% от ръста на трудовата заетост от 2005 до 2015 е сред ниско платените професии като охранители, домашни помощници, портиери и други, които се отчитат пред различни подизпълнители. Нещо повече, цифрите за основната безработица прикриват огромния брой хора, които са били принудени напълно да се откажат от по-нататъшни перспективи за работа, поради мизерните изгледи. Процентът на безработица в САЩ е 4,1%. Но процентът на хората, които работят или активно търсят работа, е близо до най-ниското си ниво за повече от 30 години. През 2017 за всеки безработен американец на възраст между 25 и 55 години, други трима не работят, нито пък търсят работа. Темповете на труд за жените са нараствали стабилно до 2000 г.; оттогава насам те също са намалели.

Животът на човека, отпаднал от работната сила, не е никак лесен. Мъжете в трудоспособна възраст, които са извън работната сила, съобщават за ниско ниво на емоционално себеусещане, а едно проучване на Националното бюро за икономически изследвания от 2016 установява, че почти половината от мъжете в трудоспособна възраст, отпадащи от работната сила – приблизително 3,5 милиона мъже – са вземали болкоуспокоителни лекарства ежедневно. Едва ли е за учудване, че те клонят към ранна смърт. От 1999 до 2013 смъртността се е повишила рязко сред не-испаноговорящите бели американци със средно или по-ниско образование. А това е точно групата, за чиито членове е най-вероятно да са напуснали напоследък работната сила. Така наречените смъртни случаи от отчаяние – самоубийства, цироза на черния дроб и свръхдоза наркотици – представляват по-голямата част от това увеличение. От 1900 до 2012 продължителността на живота в САЩ се е увеличила от 47 на 79 години, но след това е намаляла, а през 2015 и 2016 дори леко се е понижила.

Поправянето на демокрацията

Дали този последен демократичен обрат ще се окаже постоянен, ще зависи до голяма степен от това дали обществата ще успеят да намерят решения за тези проблеми, което пък ще изисква определена правителствена намеса. Ако в развитите страни не се появят нови политически коалиции, които да представляват интересите на 99-те процента, икономиките им ще продължават да се изпразват отвътре, а икономическата сигурност на хората ще продължи да намалява. Политическата стабилност и икономическото здраве на обществата с високи доходи изискват по-голямо наблягане върху политиките на преразпределение, които са били доминиращи през по-голямата част от двадесети век. Социалната база на коалицията, осъществила „Новия курс“ [в Америка от 1930-те], както и онези на нейните европейски колеги, е изчезнала, но възобновяването на екстремното богатство, съсредоточено в ръцете на горните десет процента, е създало потенциал за нови коалиции.

В Съединените щати, предприемането на някакъв наказателен подход към горния един процент би било контрапродуктивно, тъй като той включва много от най-ценните хора в страната. Но придвижването към по-прогресивен данък върху доходите би било съвсем разумно. През 1950-те и 60-те години, най-високият един процент от американците плащат много по-голям дял от приходите си под формата на данъци, отколкото днес. Това не е задушило растежа, който е бил по-силен от днешния. Двама от най-богатите американци, Уорън Бъфет и Бил Гейтс, настояват за по-високи данъци сред много богатите. Те твърдят също, че данъкът върху наследствата е относително безболезнен начин да се съберат крайно необходимите средства за образование, здравеопазване, научноизследователска и развойна дейност, и инфраструктура. Но мощните консервативни интереси тласкат Съединените щати в обратната посока, като рязко намаляват данъците за богатите, заедно с което намаляват и правителствените разходи.

От 1989 до 2014, като част от проучването „Световни ценности“, анкетьорите редовно са питали респондентите по света, кое от следните две твърдения отразява по-добре собствените им виждания: „Доходите трябва да станат по-равни“ или „Разликите в доходите трябва да бъдат по-големи, за да се стимулират индивидуалните усилия“. При най-ранните проучвания, мнозинствата в 52 от общо 65 държави, анкетирани поне на два пъти, са подкрепяли [идеята за] по-големи стимули за индивидуални усилия. Но през следващите 25 години ситуацията се е преобърнала. При най-скорошното проучване, мнозинствата в 51 от 65-те страни, включително и в Съединените щати, вече предпочитат приравняването на доходите.

Нарастването на автоматизацията прави обществата по-богати, но правителствата трябва да се намесят и да преразпределят някои от новите ресурси, за да създадат значим брой работни места, които изискват човешко присъствие, например в областите на здравеопазването, образованието, инфраструктурата, опазването на околната среда, научноизследователската и развойната дейност, изкуствата и хуманитарните науки. Главният приоритет на правителствата трябва да бъде подобряването на качеството на живота за обществото като цяло, а не толкова максимално увеличаване на корпоративните печалби. Намирането на ефективни начини за постигането на всичко това ще бъде едно от основните предизвикателства през следващите години.

Демокрацията се е оттегляла и преди, само за да се възстанови отново. Но днешното отстъпление ще бъде преобърнато само ако богатите страни се справят с нарастващото неравенство от последните десетилетия и успеят да направляват рационално прехода към автоматизирана икономика. Ако гражданите съумеят да изградят политически коалиции, които да преобърнат тенденцията към увеличаване на неравенството и да запазят възможността за широкообхватна, смислена заетост, то има всички основания да се очаква, че демокрацията ще възобнови похода си напред.

Роналд Ингълхарт е професор по политически науки в университета Мичиган и директор на Центъра за изследвания на световните ценности – глобална мрежа от социални учени, провеждащи поредици от национални допитвания сред общественостите в повече от 80 страни по всичките шест континента, с около 90 процента от световното население. Изследванията са започнали през 1981, а последното от тях е проведено през 2014.

Коментари (5)

- 11-05-2018 |Драго Драгов, царибродец

„Ако“, „може би“, „вероятно“, „в случай, че“…

Анализът на уважавания автор се чете като (компютърна, други вече няма) прогноза за времето, разчетена от алгоритми. Правел го е и Манго от Лом без да знае, когато разказва на опечалените как починалия му брат Хасан прогнозирал времето: „Заран кога стане брата излиза значи от колибата и ми вика, Манго, глей ся, неска или шъ вали, или слънце шъ пече, или вятър шъ духа. Страшно познаваше мойто брат. Кво каже тва ставаше.“ А ето какво каза шефката ми като прочете статията: „Ще стане каквото ТРЯБВА да стане. Стане ли нещо друго, то пак ще е същото.“ Тя е страшно богата и сигурно знае какво говори. Затова си мисля, че Господ ТРЯБВА да ни смени чипа. Той ни обича. Не го ли направи, така ще я караме – „… и като залог из род потомство, ден и нощ вечно, тук /ще /преминува…“ (според Хр. Ботева). Пак ще кажа: Цариброд никога няма да стане Димитровград. НЕ ИКОНОМИКАТА! ИКОНОМКАТА, БРАТЯ!!

- 11-05-2018 |Златко

Е що бе, Драго, ясно си говори човекът. Докато всичката парà все в един и същи джоб отива, няма да се оправи тоя свят. Щото хората не са глупави, че и очи в главите си имат, и телевизори. Всеки може да види как живеят тия или ония, а как „ние“ опъваме каиша на сух хлебец и някоя глава лук. Това му е поуката на тоя текст, така си мисля аз. А инак, икономиката трябва да върви разбира се, само това остана и да се върне пак към онова, дето беше преди десет години. Но и разпределението малко трябва да се промени, а тя тая работа няма как да стане, ако хора като тебе примерно, тоест „народът“, са съгласни големите батьовци да прибират всичко, само и само ние да не оставаме съвсем без хляб. Трябва да се излиза по улиците, може би не чак толкова яростно, но все пак трябва да се настоява за повече справедливост, така ми се привиждат нещата на мен, ако и отдалеко…

- 11-05-2018 |Др. Драгов

Драго ми е, г-н Енев, да чуя мнението Ви. Напълно съм съгласен с него. Обаче знам, че ние сме безсилни – аз в Покрайнините, Вие в това вятърно поле на Словото, където чета, слушам и се надявам. Бог да Ви погали!

Ваш Др. Драгов

- 11-05-2018 |Златко

Абе безсилни, безсилни, та докато хвръкне на тоя или оня голям батьо капата. Я гледай хората какво направиха в Армения…

- 11-05-2018 |Др. Драгов

Нищо не са направили, г-н Енев. Нищо освен да се въртят около горещата попара. Дорде се един върти, друг врътка. Тъй казват сърбите и са прави. Обикновените с/к/ърби много искат да са от връткачите. Все ги сърби ги някъде, а се чешат другаде, обаче то им стига да са великосърбащи. Че и от това нищо няма да излезе, е вече друг въпрос. Него ще решава лепа Простотия. Тя се захласва по политиките. Извинявай, ако ти губя времето.

Никол Пашинян и новата Армения

Автор(и): Нийл Макфаркуар

ЕРЕВАН, Армения – Никол Пашинян, ръководителят на ненасилственото протестно движение, което неочаквано свали арменското правителство, току-що е привършил краткото си интервю и се запътва към друга стая, но изведнъж се връща обратно.

„Бихте ли искали да хапнете нещо?“, пита той, докато сочи към маса, отрупана с пластмасови кашони, в които се виждат опаковани дюнер-кебапи, плюс салата от домати и краставици. „Този вид обяд беше обичайното ни меню през изминалия месец; все още не сме се върнали към по-цивилизовани маниери.“

Ако би могло да се съди по вихрените събития от изминалия месец, Армения може и никога повече да не се върне към старите си начини на живот, цивилизовани или не. Във вторник г-н Пашинян стана временен министър-председател на Армения, след като парламентът, доминиран от политическите му врагове, го избра с 59-42 гласа.

След като обеща да реформира политическите и икономическите системи на страната, Пашинян каза на централния Площад на републиката в Ереван, че „Вашата победа се състои не в това, че бях избран за премиер на Армения. Победата ви е, че вече сами решавате кой трябва да бъде министър-председател на Армения.“

Десетки хиляди се бяха събрали на площада, сред бурни изблици на радост, под развени червено-сини-оранжеви знамена (националният трикольор на Армения), докато гласуването се излъчваше на живо на гигантски монитори.

На 31 март 42-годишният Пашинян, оплешивяващ мъж с леко посивяла брада, започна донкихотска обиколка из централна Армения, за да протестира срещу опитите на дотогавашния президент да заобиколи ограниченията върху времето, в което този пост може да се заема.

Малцина му обърнаха внимание в началото. Но само за три седмици Пашинян, бивш редактор на различни вестници и политически затворник, успя да разпали движение за гражданско неподчинение, което рязко промени политическия пейзаж на страната. Той принуди Серж Саргсян, президента от последното десетилетие, да се оттегли в пенсия и отстрани от власт Републиканска партия, която доминира политическия живот в страната от много години насам.

Това е най-голямата промяна в тази малка, изолирана страна в Южен Кавказ, с население от около 2,8 милиона души, откакто тя обяви независимостта си от Съветския съюз през 1991 г.

Изборът на Пашинян във вторник беше още по-забележителен, тъй като се случи буквално в задния двор на руския президент Владимир Путин (който междувременно е изпратил поздравления).

Народните протести обикновено силно алармират Путин. Вече на два пъти той нахлува в други бивши съветски републики (Грузия и Украйна), когато сметне, че руските интереси и влияние са заплашени. Русия смята, че Армения е от толкова голямо стратегическо значение, че поддържа в страната военна база и помага да се пазят границите на Армения с Турция и Иран.

Но Пашинян умело избягва опасността от военната намеса на Кремъл, като се съсредоточава върху строго вътрешни проблеми и заедно с това обещава вечно братство с Москва.

„В този процес не участват никакви чуждестранни сили,“ казва по време на обяда Пашинян. „Многократно съм настоявал, че нашето движение, нашата кадифена революция, не е обвързана с какъвто и да е геополитически контекст“.

И макар че много арменци намират резките промени в страната си буквално вълшебни, Пашинян ги описва като кулминация на едно развитие, започнало още преди двадесет години.

Като студент по журналистика в Държавния университет в Ереван той пише дълги текстове против корупцията и е изключен от университета през 1995, преди да успее да завърши.

По-късно той става главен редактор на вестник Хаякакан жаманак, където продължава полемичните си атаки срещу политици и богати бизнесмени. Колата му, старичка Лада Нива, е била подпалена пред офисите на вестника през 2004.

През 2008 той помага при организирането на улични протести срещу това, което мнозина смятаха за фалшиви президентски избори. Някои все още го обвиняват за кървавите сблъсъци, които тогава доведоха до смъртта на 10 души, въпреки че той отрича да е провокирал насилието.

„Не му вярвах“, казва 42-годишната Анахит Сахакян, собственичка на бохемското кафе „Илик“ в центъра на Ереван. „Той викаше: ‚Третират ви като към роби! Като кучета!‘ Опитваше се да възбуди животинските инстинкти на хората. Това не ми харесваше.“

Търсен от правителството, Пашинян се оттеглил в нелегалност в продължение на 16 месеца. „Това беше най-трудното време, което преживяхме“, казва 40-годишната му съпруга, Ана Хакобян, с която са се запознали в журналистическия факултет. Един служител от сигурността се настанил в апартамента им, за в случай, че съпругът се появи отново.

Докато Пашинян се криел, съпругата му поела вестника, а заедно с това се грижела и за трите им деца; те вече си имат четири. Не го виждала в продължение на шест месеца, но се чували – той ѝ изпращал бележки, в които я обвинявал, че е унищожила вестника, заедно със спорадични похвали.

„Това беше стресиращо“, казва тя, смеейки се.

В края на краищата успяла да го посети за няколко дни, като сменяла колите, за да се отърве от преследвачите. „Направо като на кино“, казва тя.

През 2009 Пашинян се предал и бил осъден на седем години затвор, където лежал заедно с опасни криминални престъпници. Една нощ двама маскирани мъже влезли в килията и го проснали на земята.

„Горд съм, че го преживях и успях да остана верен на себе си даже в тази мрачна обстановка, под всякакъв вид натиск“, казва той. Научил английски и чел много.

Когато се върнал в скромния двустаен апартамент на четвъртия етаж, след амнистия през 2011, той плашел дъщеря им Сушан, която била още мъничка по времето, когато бил хвърлен в затвора. „За какво е татко?“, питала тя, озадачена.

Когато през 2012 бил избран в парламента, той се присъединил към слабия съюз на девет опозиционни парламентаристи. А през 2015 разгневил много опозиционни активисти, като не се противопоставил на решението на управляващата партия да промени конституцията, прехвърляйки повечето президентски правомощия в ръцете на министър-председателя.

През миналия месец ограниченията върху сроковете задължиха г-н Саргсян да се оттегли от президентския пост, но той опита да се задържи на власт, като накара Парламента да го избере за министър-председател, въпреки обещанието си да не търси тази длъжност. Когато планът му стана ясен, Пашинян започна да подготвя протеста си.

„Разбрах, че най-добрият начин да се предотврати насилието е сам да не бъдеш насилник“, казва той. Черпейки вдъхновение от Нелсън Мандела и от известното пътуване на Ганди през 1930, в знак на протест срещу британското данъчно облагане в Индия, Пашинян решава да измине около 150 километра в Армения – от Гюмри, втория по големина град, до Ереван.

Опонентите му се подигравали, защото носел тениска с маскировъчен десен, като го обвинявали, че се опитва да прикрие собствената си липса на опит във военната служба. Той се надсмял над критиката и фланелката се превърнала в негов личен символ.

Брадата и дрехите му го разграничавали от гладките прически и костюми, предпочитани от представителите на управляващата партия. Привържениците му намират външния му вид подходящ за човек, когото описват като „земен“, умен, спонтанен и далеч по-малко нестабилен, отколкото е бил в младостта си.

Студентите вече са започнали да протестират към момента, в който той стига до Ереван на 13 април, а тълпите нарастват с всяка допълнителна мярка, която правителството предприема. На 17 април Саргсян става премиер, а на 22 се опитва да обезглави протестното движение, като арестува Пашинян.

Но вместо да се уплашат, стотици хиляди арменци излизат по улиците, викайки „Никол! Никол!“. Подложен на силен натиск, Саргсян подава оставка.

Демонстрациите се увеличават. Пашинян отново е свободен, като непрестанно подчертава, че ако полицията използва сила, протестиращите трябва просто да вдигат ръце и да се предават. Многократно повтаря на полицията, че те са приятели и сънародници-арменци.

Мнозина от онези, които в началото са скептични, стават негови поддръжници. „Той е един от малкото политически мъже в Армения, които наистина се промениха“, заявява Самвел Мартиросян, специалист по сигурността в Интернет и стар политически наблюдател. „Стана по-умен, по-спокоен, говори много добре.“

На 1 май управляващата партия, която държи 58 от 105 места в парламента, отхвърли кандидатурата му за поста на временен министър-председател. Тогава Пашинян отиде на централния площад в Ереван, мястото на протестите, където са се събрали около 250 000 души, и призова за национална стачка в 8:15 на следващата сутрин.

Поддръжниците му блокираха изцяло живота в страната, шегувайки се, че това е показател за влиянието на господин Пашинян: той бил в състояние да накара арменците да направят поне едно нещо навреме.

Парламентът отново се събра във вторник, за да избере лидер, но този път Пашинян надделя. Той каза, че основният му приоритет е да се организират първите справедливи парламентарни избори в продължение на много години.

Пашинян обещава да разбие уютната система на олигархични монополи и да оживи икономиката, която е оставила една трета от населението на страната в бедност. След 30 години борба с Азербайджан за Нагорни Карабах – регионът, който и двете страни считат за свой – той казва, че ще направи от анклава реална част от Армения.

Той отхвърля страховете, че е създал прекалено високи очаквания, с което няма как да не разочарова хората.

„Аз съм в работно настроение. Тук няма чувство за еуфория, просто трябва да се работи“, казва Пашинян. „Ако успяхме да направим невъзможното, то това означава, че ще успеем да направим и трудното.“

Нийл Макфаркуар е американски автор и журналист, дългогодишен сътрудник на вестник The New York Times.Понастоящем ръководи бюрото на вестника в Москва. Автор е на две книги, The Sand Café. New York: Public Affairs Books, 2006, и The Media Relations Department of Hizbollah Wishes You a Happy Birthday: Unexpected Encounters in the Changing Middle East. New York: Public Affairs Books, 2009.

Новите икономически стратегии на Япония

Автор(и): Майкъл Шуман

Токио – В едно метално духало няма абсолютно нищо секси. Но може би бъдещето на Япония е свързано именно с подобни технологии.

Цилиндричните метални изделия, произвеждани от Irie Koken Company, напомнят по-скоро за играчките Слинки, отколкото за онези фантастични технически джаджи, с които Япония винаги е била известна – били те Уокменът на Sony, Game Boy на Nintendo или Prius-ът на Toyota. Затова пък те изпълняват ключовата, ако и може би малко недооценявана задача, да помагат на производителите на полупроводници и LCD-панели да поддържат продуктите си чисти и безупречно работещи.

„Технологията, използвана при производството на тези продукти, е много трудна за овладяване“, казва президентът на Irie Koken, господин Норихиро Ири. „Не много компании са в състояние да правят подобни неща.“

Някои икономисти и бизнесмени вярват, че днешната Япония, характеризирана от бавен растеж, може би си изгражда нова, критична роля в глобалната икономика: да произвежда нещата, които на свой ред произвеждат нещата, върху които се гради днешната дигитална революция. Япония се превръща в основен доставчик на роботика, която захранва монтажни линии; електронни системи за автомобили; платки, сензори и други части за смартфони; както и множество други технически компоненти и хардуер, скрити от очите на потребителя.

Япония се придвижва към „една напълно различна стратегия, в която други страни не могат да се конкурират“, заявява Райоджи Муша, президент на екипа за икономически анализ Musha Research в Токио. „В бъдеще страната ще се превърне в един от локомотивите на световната икономика.“

Това би било добра новина за всички. Япония си остава третата по големина икономика в света, след САЩ и Китай. Една по-силна Япония би предложила наложително необходимата допълнителна опора за подпомагане на глобалния растеж и би служила като противовес срещу нарастващото китайско политическо и икономическо влияние.

Духалата и много други японски продукти като тях вече са помогнали да се съживи растежа на страната. През последните две години японската икономика е претърпяла най-продължителната си непрекъсната експанзия от 1980-те години насам. Миналогодишният прираст от 1,7% е най-големият от 2013 г.

Но поддържането му няма да бъде лесно. Японските компании ще трябва да се стремят да запазят качественото си предимство пред евтиния Китай, който вече е застигнал Япония при производството на телевизори и електронни уреди, както и пред други съперници, сред тях САЩ, Южна Корея и Тайван. Японският престиж в сферата на качеството беше засегнат наскоро от цяла поредица скандали.

Разглеждано в по-широк план, японското общество все още се смалява, застарява и е дълбоко скептично настроено към имигрантите. Това ще затрудни компаниите при търсенето на достатъчно квалифицирани работници и ще окаже натиск върху лидерите на страната да поддържат образователната система на висотата на тази задача.

Много от най-големите икономически играчи в Япония са принудени да гледат отвъд границите на страната при търсенето на растеж. Смаляващото се население беше може би основната мотивация зад скорошната покупка на фармацевтичния концерн Shire от Takeda Pharmaceutical – най-голямата сделка за закупуване на чуждестранна фирма, извършвана някога от японска компания.

„Подводното течение, което оказва силно влияние върху динамиката на растежа, е основното ограничение върху онова, което Япония може да поддържа в дългосрочен план“, казва Кенет Къртис, председател на финансовата фирма „Starfort Investment Holdings“. Въпреки че Япония има някои конкурентоспособни компании, които ще продължат да работят на най-високо световно ниво, той казва: „Не знам дали това ще промени цялостното уравнение“.

Япония вече е имала няколко фалстарта през последния четвърт век – опити за цялостно обновяване, винаги следвани от затишие и покой. Ако този опит се окаже по-различен, една от важните причини за това ще бъдат компании като Irie Koken.

Г-н Ири казва, че бизнесът днес е най-добрият, откак той е поел ръководството на компанията преди 19 години. През последната фискална година продажбите са се увеличили повече от два пъти.

„Не успяваме да насмогнем на всички поръчки“, казва той.

Тъй като информационните технологии стават все по-критични за почти всички производствени сектори и производствени единици, където се правят непрестанни опити за подобряване на ефективността, то се очаква по-голямо търсене на роботи, чипове и други високотехнологични продукти – както и на частите и машините, необходими за производството им.

„Дори и ако има нова рецесия, то не виждам как ще се промени скоростта [на този сектор] точно сега“, казва Росен Дянков, главен технологичен директор на компанията за роботи Mujin Inc.

Г-н Дянков, американски специалист по роботика, е основал Mujin през 2011 заедно с Исай Такино – бивш мениджър по продажби на инструменти за рязане. Компанията се специализира в производство на устройства, контролиращи промишлени роботи. Седалището ѝ, което се намира в ремонтиран склад в източен Токио, създава усещането за стартъп [в американски стил], с офиси и работилници, затрупани с оборудване.

Такива предприемачески компании са твърде редки за Япония, където рисковият капитал и изобщо поемането на рискове са ограничени, в сравнение със САЩ или Китай. Но основателите на Муджин вярват, че Япония сочи пътя, по който ще поеме автоматизацията, и искат да бъдат част от всичко това.

„Можехме да отворим компанията си и в Силиконовата долина“, каза г-н Такино, главен изпълнителен директор на компанията. „Но едно от добрите неща на стартирането в Япония е, че е много лесно да се намерят клиенти.“

На пръв поглед технологиите на Муджин може и да изглеждат малко ретро. Например едно от техните устройства за дистанционно управление изглежда така, сякаш е част от конзола за видеоигри от 1990-те. Но според хората от Муджин техните компоненти правят роботите по-ефективни и по-лесни за употреба, а и е трудно да се възпроизведат от конкурентите.

Самата сложност на тези японски специалитети може би ще помогне на тукашната икономика да поддържа определено конкурентно предимство. За разлика от телевизорите, CD плейърите и останалата потребителска електроника, които лежаха в основата на японския бум в миналото, контролерите на Муджин и духалата на Ири Кокен са много по-трудни за възпроизвеждане в Китай и по други места. Когато пекинската фирма за онлайн-продажби JD.com е искала да автоматизира един свой склад в Китай, тя се е обърнала към Муджин.

Някои от големите корпорации в Япония се ориентират в същата посока. Електронният гигант Panasonic беше някога синоним за телевизори и видеокасети. Но през последните шест години тази корпорация драстично е съкратила потребителския си бизнес – тя вече не продава телевизори в САЩ – и се е изместила по посока на индустриалната електроника, като например производство на батериите за [електрическите автомобили] Tesla, както и сензори, и камери за автомобили.

„Много е важно да се позиционираме разумно“, казва Ясуюки Хигучи, главен изпълнителен директор на отдела за свързани решения [connected solutions] на Panasonic. „В противен случай не можем да бъдем конкурентоспособни.“

Но дори и най-конкурентните сектори не са имунизирани срещу проблемите на Япония. Тежкият недостиг на работна ръка вече силно затруднява бизнеса, казва Марсел Тиелян, старши икономист по проблемите на Япония в изследователската фирма Capital Economics. Той добавя, че страната не приема достатъчно чужденци, за да може да компенсира негативното въздействие на този тренд.

„Демографските насрещни ветрове ще продължат да оказват съпротива“, казва той. По негово мнение, сегашната фаза на растеж в Япония вече е приключила. „Ако не приемате повече имигранти, в крайна сметка се изправяте пред непреодолима преграда.“

Г-н Ири има сериозни трудности при намирането на работниците, от които се нуждае, за да посреща наплива от нови поръчки. Днес клиентите му трябва да чакат два пъти по-дълго от обичайното – до пет месеца. „Икономиката е много добра, така че добрите работници се вземат от други компании“, оплаква се той.

Дефицитът е подтикнал ръководството на фирмата да търси нови начини за привличане на таланти. Муджин има специален главен готвач, който всеки ден приготвя обяд за персонала. През последните години Ири редовно е водел всички свои служители на почивка в Хавай и е обновил офисите на компанията.

„По-възрастните служители питат: „Защо трябва да харчите пари, за да правите нещата по-стилни?“, казва Ири. „Престижът на сферата на производството не е особено висок. Ние искаме да променим това.“

Ири си остава оптимист. През следващите няколко години той планира да разшири капацитета на фабриката си в Япония. Вероятно това ще бъде най-голямата инвестиция на компанията досега.

„Носим се на гребена на мощна вълна“, казва той. „И успяваме да се задържаме върху него, само защото имаме нещо специално.“

Майкъл Шуман е американски автор и журналист, дългогодишен сътрудник по въпросите на Далечния Изток за престижни американки издания като TIME и The Wall Street Journal. Последната му книга е CONFUCIUS AND THE WORLD HE CREATED.

Малки нощни музики

Автор(и): Златко Енев

Кои мислим че сме ние?

Наскоро прочетох в една от дискусиите в Интернет следното изказване:

„Относно циганите – сълзи на умиление ще текат от очите ми само ако ги видя по телевизията на групи да се изнасят към Индия (праисторическата им родина) и оставят нашите портмонета, телефонни и електрически кабели на мира. Няма друга държава в света, където циганите да са такава безумна напаст.“

Да оставим настрана безумния провинциализъм на това твърдение (дори и най-краткото посещение до Италия, например, лесно би убедило господина, че българските цигани са много стока в сравнение със събратята си от други страни – нещо, което в никакъв случай не дава на италианците, поне ония, които познавам, да настояват за „изселване“). Да, очевидно България и българите ще трябва да изминат един доста дълъг път преди да разберат, че за проблеми с вековна история решения „а ла минут“ не може да има.

Та, като оставим настрана невежеството на това изказване, в него се открива нещо много интересно: една типична черта на онова, което ще си позволя да нарека тук „средното българско мислене“ от момента. Става дума за несъзнателното хвалипръцовство на нашего брата, който, виждайки се в невъзможност да постави България и българите на върха на положителната скала, просто радикално обръща нещата и започва да бълва суперлативи на отрицанието, само и само за да може да види себе си и страната си като нещо, което заслужава внимание, па било то и едно напълно отрицателно, унизително внимание.

Колко пъти всеки от нас е чувал фрази от рода на: „Ей, туй ние българите сме най-загубената нация на света!“, „От България по-тъпа държава няма!“ или „От нас по-големи диванета не може да има!“ Колко пъти! И зад всички тях, разбира се, се крие единствено несъзнателното желание на всяка цена да се отхвърли мисълта (каква ти мисъл, тук вероятно може да се говори най-много за някакво полуосъзнато усещане), че България (може би) е просто една малка страна, която останалият свят май много-много не забелязва. За радост или за нещастие. (Казвам тук „за радост“, защото, надявам се ще се съгласите, печалната „слава“ на съседите ни, ако и да ги направи много по-добре познати по света от нас българите, едва ли е за завиждане).

Но, за да не разводнявам прекалено много забележката си, бих искал да приключа тук със следните думи: Слава Богу, че България не е много известна! Слава Богу, че ние не можем да се мерим с немците нито в тяхното величие, нито пък в падението им! Много по-лицеприятно е човек да се помаже с мисли за национално величие (а за някои хора очевидно е и много по-приятно да се омажат с речи за национално падение), отколкото да се признае простата и не особено себеласкателна мисъл, че онова, с което България и българите могат да се гордеят, е че почти никога не са вършили неща, от които наистина би трябвало да се срамуват. (А между другото, едно-две от тия „неща“, като например спасяването на българските евреи през втората световна война, ни поставят наравно с всяка друга нация, струва ми се). И това на едно място и в едно обкръжение, което едва ли ще може да се нарече меродавно, поне в това отношение.

Е, може би ще кажете, това ли ти е цялата гордост бе, нашенец? Не се ли опитваш тук да ни продаваш зелени тикви за узрели?

За да отговоря, ще си позволя да преразкажа добрия стар виц за реалния социализъм:

Каква е разликата между песимиста и оптимиста при социализма?

Песимистът се познава по това, че си бъхти главата и, скубейки коси, повтаря:

„О, колко гнусен и гаден е тоя свят! По-гнусен и по-гаден свят от тоя не може да има!“

Оптимистът го потупва по рамото и казва:

„Може, може, приятелю! Ако само знаеше колко страшно може!“

Искрено ваш,

Златко Енев

За България и българите

Седя си тук пред екранчето на машинката, почесвам се от скука щото работата ми се види малко нещо безинтересна и, от време на време, като ме сгащи съклетът на сериозно, грабвам и аз като поп Минчо Кънчев видрицата и започвам да хвърлям наоколо помислювания като краставо магаре – къчове. Да видим кой ли ден някое от тях ще се върне обратно и ще ме тресне по челото, та да се чудя откъде ми е дошло.

И тъй,

За България и българите (включая арменци, евреи, турци, цигани и всички останали, на които им харесва да се наричат така – да ме прощават ония, които ще рекат, че не съм българин, щото имената на децата ми не били български или щото съм отказвал да мразя циганите).

Като бях дете, в моето малко градче турци, българи и цигани живееха заедно (ако и не непременно в обятията едни на други), та една цяла година седях на един чин с циганче. Види се, бай Тошо отрано се беше усетил с туй малцинство и ги беше „прекръстил“ още преди Европата да за почне да му се кара, та момчето се казваше (и все още се казва) Илия, макар и да предпочиташе името Алико. Аз бях доста криво хлапе и, де ме прощава добродушният Илийчо, много го дразнех, като все му виках „Илия – циганска филия“ (да ме питаш откъде съм я изкопал тая дивотия). Карахме се ние двамата, та от време на време се и посбийвахме, но, гледай ти – сега, повече от тридесет години по-късно, се поздравяваме най-приятелски когато се видим при редките ми посещения в къщи. Та даже се и прегръщаме, ако щете ми вярвайте. Илия малко се е повпиянчил, горкият, но инак си е все същия веселяк и аз си умирам от смях с неговите лафове. Такива ми ти работи. Да ме пита човек защо не съм се научил и аз като хората да мразя истински.

Защо ви разправям тия неща, ще ме попитате? Ами, работата е там, че аз не вярвам в това, че проблемите на България (имам пред вид само тия с телефонните кабели, не ония с продажните политици и крадливите бизнесмени) ще могат да се решат ако се награбят всите бедни дяволи и се потопят на дъното морско. Не мога да го повярвам туй нещо, и това си е! Де да имаше начин тъй с едно махване на вълшебната пръчица всички ние да се превърнем във весели, доволни и щастливи хора! Де да можеше света да рипне, па да се прегърне и да запее All you need is love … Де да можеше …

Е, хубаво, ама не може. Пространството си иска своето време, беше казал Томас Ман и – да не повярваш –, това не само че класик го е казал, ами то май и наистина си е така. Сигурно е достатъчен само един прочит на Клайстовия „Михаел Колхаас“ например, за да се убеди човек, че преди няколко века в Германия е имало много по-юначни разбойници, отколкото ги има днес в България, та даже и животеца, май-май, удивително е напомнял на това, през което бедната ни родина се влачи в момента. И немците, тъй ми се види, честно са си платили цената на това, за което ние днес им завиждаме (напразно, между другото, защото техните трески за дялане, макар и не толкова очевидни колкото нашите, са не по-малко, повярвайте ми). А, каква е цената ли? Ами, на тоя въпрос май всеки от нас сам трябва да си отговори. Моят личен отговор, колкото и вулгарно да ми звучи, е следният: поколения и поколения, които са изчезвали като боклук в торище, за да могат следващите ги да пораснат малко по-нависоко … и тъй нататък, и тъй нататък. Или, ако това сравнение ви се струва прекалено грубо, то нека използваме едно друго: които са поставяли следващия сегмент от моста, по който да преминат ония след тях. И който никога не може да бъде завършен, разбира се (да се надяваме поне).

Добре де, но какво ни помага това на нас – днес живущите? Ще трябва ли просто да приемем, че сме тор на историческото бунище, да изквакаме като жаби през суша, па после – да се гътнем?

Хей, почакайте! Между тор и тор също има разлика. Не всеки от нас може да направи хубав, качествен боклук (а на някои май и време няма да им остане, като гледам само колко много от него се губи тук в групата във взаимно надлайване). И в това, ако щете ми вярвайте, е целия смисъл, който успявам да открия в мътилката житейска, пък ако щете ми се смейте, докато ви заболят коремите: ако мога, да си наторя добре градинката, пък какво вече ще стане след мен – Божа работа. И да оставя другите да торят техните си градинки по начина, който те сами си изберат. Пък, ако е рекъл Господ, може и малко боклук насам-натам да подаря. Ако останалите го пожелаят, разбира се. Ей това е, което успявам да открия, че то инак ме люшкат вълните безпощадно и – току-виж – хептен съм се изгубил и отчаял, щото милата ми родина май наистина бая път трябва да измине, докато от торище стане на райска градина.

А, за циганите ли? Ще ме прощавате, но малко нещо си падам по цитатите (пуста суета, здравата ме е награбила), та отново ще си позволя да използвам чужди думи, тоя път на Еразъм Ротердамски. „Всекиму собствените му говна най-хубаво миришат“. Ха сега де! Иди речи, че мъдреците само мъдри приказки приказвали.

Искрено ваш,

Златко Енев

За германците, Телман и „доброто старо време“

У-у-уф! Пусти съклет, не стига дето през деня не ме оставя на мира, ами, ей ти на – сега и през нощта ме е подгонил.

Легнах си аз преди час и нещо уж да спя, но къде ти! Въртят се из главата ми едни такива мислички, шумни и нахални като сибирски комари, пищят в ушите ми, дърпат ми завивката и не ме оставят да заспя. Въртях се насам-натам, пуфтях, пъшках, докато жена ми най-накрая не изтрая и ме натири да си чеша крастата, щото знае, милата, че инак тъй и няма да заспя до не знам кои петли. И ей ме на сега отново пред машинката, тракам по клавишите, почесвам се умно където не ме сърби и се питам до кога ли ще ме траят хората с туй мое словоизобилие дето му се не види края … Ха да видим какво ще излезе от тая работа.

Та значи, ей ви тука още едно пъстро нещице, пък ако не ви хареса, аз ще си бера калая без да се оплаквам. Тъй де – който си има брада, трябва да си има и гребен, нали така.

И тъй,

За германците, Телман и „доброто старо време“ (де бой, де!)

Като се прибера в къщи (аз съм от Преслав, шуменско), приятели и познати все ме дърпат да им разправям за живота в Германия и малко нещо ми се поразсърдват, че не искам да им разказвам приказки от хиляда и една нощ, ами все повтарям, че немците много и много собствени проблеми си имат.

„Де да им имахме проблемите!“, отговарят ми приятелите, допиват си бирата и се разотиват, като сигурно си мислят „Глей го тоя к’во се прави на много важен. Не стига, че си живее живота, ами се и оплаква на всичко отгоре.“ И сигурно са прави. Щото то не само, че сит на гладен вяра не хваща, ами май и обратното е в сила. Та затова ми се щеше да ви разправя тука една историйка от модерна Германия, пък вие я приемайте както си пожелаете.

Ще започна с това, че от доста години насам живея в един от по-интересните квартали на източен Берлин (Пренцлауер Берг се казва), който се има за малко нещо немски Монмартър. Живеят тука доста интелектуалци и бохеми, човек среща при пазаруване лица, дето инак само по телевизията ги вижда, и тъй нататък, и тъй нататък. Имало късмет кварталчето – през войната как са падали бомбите, не знам, но то като по чудо е оцеляло „почти“ неразрушено (казвам „почти“, защото по средата му има парк с огромен хълм – истински хълм, не играчка като от Дисниленд –, който е изцяло направен от остатъците на съборените сгради след войната).

В един друг парк в квартала, малко по-настрана от центъра, се мъдри не чак толкова огромен, но все пак бая големичък паметник. Той, паметника, мене ако питате, по-хълм от хълма, щото е направен по всички правила на социалистическия реализъм, демек, колкото по-чепат, толкова по-хубав, но нейсе. Седи на него господин Телман, заканва се с юмрук на някого си, гледа накриво сякаш го боли ченето и не ще и не ще да си отива.

Абе, то ако беше по волята на западняците, той отдавна да е последвал Ленин, Димитров и всите останали герои къде кипреха улиците и площадите на източен Берлин, но не – запънали са се май източноберлинчани на живот и смърт, не си дават героя щото си дал живота за тях и тъй нататък. Добре бе, щом си е дал живота, да ви го оставим тогава (знаят политиците, че, ха са барнали на източен Берлин предразсъдъците, ха утре хората още по-масово са избрали ПДС, пък тогава дупе да им е яко на ония оттатък стената). Какво да се прави, тукашни нрави (да ме прощава бай Валери, че му цапам хубавото стихотворение).

Та, значи, седи си Телман нависоко, заканва се на враговете и бди за ред и дисциплина. Дотук хубаво, ама хлапетата дето са по на 14-15 години, на тях им пука, та им дреме за кого умрял Телман, нещо май му гонят карез, горкия, та, мине се не мине месец, току го омажат-омажат с ония ми ти пъстри спрейове, та замяза на индианец.

Опала, чакай малко! Нали сме в Германия, такива номера тук не минават (или поне тъй се разправя), хайде сега, мине се не мине време, току се зададат юнаците от чистотата, въоръжени до зъби с телени четки, анти-спрейове и какво ли не още, ще речеш, че на война са тръгнали. Та, дръпнат му те един Телмановски съботник, стегнат го героя като за погребение, поклатят глави на тръгване щото знаят, че след месец пак същото ги чака и – дим да ги няма.

Хлапетата пък само това чакат: „Берекет версин“ (нали заедно с турци съм расъл, не мога да не си покажа рогата). Запретнат ръкави, понапънат се малко и – ей го на след две седмици: пременил се Илия, погледнал се – пак в тия. Телман пак накипрен, за чистотата пак има работа … и всичко си върви по тоя сценарий вече от години насам.

Та, за какво ви я разправям тая история? Ами, щеше ми се само да ви покажа колко единни и сплотени са немците и колко хубаво се разбират едни други. Едните викат „наляво“, другите чуват „надясно“, едните викат „да живее“, другите разбират „Бог да го убие“. И тъй дърпат всички юлара си, по немски, без да мрънкат много, но ако питате мене, инак се разбират толкова колкото орела, рака и щуката от старата басня. А останалия свят ги гледа, почесва се умно и си вика „Брей, туй немците – много монолитна нация, майтап няма“. Че и аз, барабар Петко с мъжете, нещо съм се наканил да надигам глас, пея си тука веселата песничка, гледам сеир и прибавям каквото мога към всеобщото неразбирателство.

А за „доброто старо време“ сигурно пак ще си поприказваме. Имам пред вид нашето, българско време, щото в Берлин съм отдавна, ама не и чак толкова отдавна, че да знам какъв е бил техният социализъм. Сърби ме нещо под лъжичката, търся си пак работа, та да видим какво ще стане.

Искрено ваш,

Златко Енев

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Представянето на Полша и нейното минало

Автор(и): Константи Геберт

Чували ли сте някога за Полокоста? PR-гуруто на Ярослав Качински – лидерът на управляващата партия в Полша – си е поставил за цел да ви накара да го направите.

„Полската държава няма на разположение институция, която, подобно на Яд Вашем [музеят на Холокоста в Израел], да показва страданията, които поляците са преживели“, оплаква се Марек Кочан, PR-съветникът на Качински.

Кочан нарича това страдание „Полокост“.

В статия, публикувана във варшавския всекидневник Rzeczpospolita, Кочан твърди, че такъв музей е необходим и може, и трябва, да бъде построен за една година. „Можем да поканим министър-председателя Бенямин Нетаняху за откриването“, предлага той. „Неотдавнашните дебати показаха, че в Израел има недостиг на знания за Втората световна война, дори сред хората, които определят общественото мнение там.“

Той има предвид израелските реакции срещу неотдавнашното приемане от полския парламент на закон, който би наказал с до три години затвор всеки, който прави „твърдения, че полската държава или полската нация са отговорни или съ-отговорни за нацистките престъпления на германския Трети райх“, плюс някои допълнителни разпоредби.

Законът породи в Израел възмущение, тъй като спомените за военновременните предателства, извършени от много поляци (наред с множество други, за безкористна помощ, при това с риск за живота им, от други хора), все още са живи. Един от първите, които реагираха, бе израелският опозиционен депутат Яир Лапид, който писа в Туитър: „Осъждам изцяло новия полски закон, който се опитва да отрече полското съучастие в Холокоста … Имало е полски лагери на смъртта и никой закон не може да промени това“.

От своя страна полското посолство отговори по следния начин, също в Туитър:

„Вашите неподкрепими твърдения показват колко наложително е да се провежда образование по Холокоста, дори и тук в Израел.“ Бесен от гняв, Лапид изиска извинение, говорейки за баба си, която по негови думи, „е била убита в Полша от германци и поляци“. Никоя от двете страни не пожела да отстъпи, а оттам нататък нещата само поеха още по-надолу.

И макар че полемиката все още бушува, обменът на мнения „Лапид“ осигурява необходимия заден план за привидно екстравагантното предложение на Кочан. Израелският политик е напълно прав, когато настоява, че целта на новия закон е да задуши дебата относно мащабите на съучастие на много поляци в Холокоста (дори властите не отричат отделни случаи на жестокости), но и напълно неправ (и обидно погрешен) в твърденията си за съществуване на „полски лагери на смъртта“. Полша и поляците нямат нищо общо с решението на германските окупационни власти да изградят лагерите си на полска земя, нито пък играят никаква роля при организирането на работата им. Но според много хора в Полша дори самият факт, че такова твърдение може бъде направено, е ясно доказателство за това, че светът не обръща внимание на полската история и полското страдание – а следователно трябва да бъде информиран (образован) за това.

Всъщност светът трябва да научи, че поляците не само не са отговорни за лагерите, но са били и техни жертви (100 000 нееврейски поляци са били убити само в Аушвиц). От общо шестте милиона души – или 17% от цялото население на Полша – които са били унищожени през Втората световна война, половината са били полски евреи, а другата половина – нееврейски поляци.

„Паметник на падналите и убити на Изток“. Варшава, Полша.

Но дори и да е така, има ли всичко това значение?

Да, казват защитниците на тази гледна точка. Щом само веднъж светът е осъзнал мащаба на полското страдание и героизъм през Втората световна война, той не само ще спре да ни клевети по начина, по който го направи Лапид, но и ще осъзнае, че ние сме велика и благородна нация. А такива нации заслужават не само уважение и благодарност, но и компенсация, при това както в политически смисъл – нашите съюзници от времето на войната имат задължението да ни подкрепят срещу израелските клевети, руските заплахи и украинските нахалства (въпросът за престъпленията срещу полското население в това, което днес е Украйна, е друга чувствителна тема) – но също и финансово. Дясното правителство, което е на власт във Варшава от 2015 г. заявява, че възнамерява да поиска от Германия обезщетения за загубите, понесени през Втората световна война, в размер на стотици милиарди долари.

* * *

Споровете около новия полски закон доведоха нещата до точката на кипене, но всъщност войните на паметта бушуват в Полша вече от доста време насам.

Новият музей на Втората световна война в Гданск беше открит миналата година. Взето само по себе си, това събитие беше победа: министърът на културата обяви още от самото начало, че смята този музей за позор, и искаше да уволни директора му, както и да промени изложението. Той цитира експертни мнения, които беше поръчал: в едно от тях се твърди, че музеят „представя твърде негативна картина на войната“, което означава, че в него не бил достатъчно подчертан героизма и солидарността, които един подобен конфликтът може да разкрие у хората. Друго често повтаряно оплакване е, че музеят „не представя полската гледна точка“.

Първата от двете критики е напълно оправдана: музеят представя войната като абсолютно бедствие, на което Полша е била първата жертва, а също и една от страните, най-ужасно засегнати от него.

Втората е изключително неясна, освен ако се възприеме нейната негласна предпоставка: пълното отхвърляне на основната идея при създаването на музея, а именно: да се покаже войната като универсално-човешко, а не само полско преживяване.

Но каквито и да са мотивите за нея, войната на правителството срещу музея се оказа до голяма степен успешна. Директорът Павел Мачевич беше уволнен и сега се правят опити за промяна на изложението, вероятно за да бъде направено по-съпричастно към полската гледна точка. Но тъй като то е защитено чрез авторски права, всичко това може да се окаже далеч по-голямо предизвикателство, отколкото може би местните властимащи си представят. Във всеки случай първата точка е вече отбелязана.

Документалният филм, с който завършва изложбата, и в който се представят конфликтите след Световната война – през Студената война, края на комунизма, до съвременна Сирия, вече е премахнат. Една от причините, посочени за това е, че в него се показва – само в няколко кадъра, представящи демонстрация от 1980-те – Павел Адамович, по онова време студентски активист, а сега кмет на Гданск от страна на опозицията, който е силно ненавиждан от режима. По този начин, поне що се отнася до музея, Адамович е превърнат в оруелски „не-човек“.

А международното обществено мнение с право разглежда поглъщането на музея и новия закон като срамни опити за пренаписване на историята. Голяма част от полските интелектуалци, които критикуват правителството, споделят този възглед.

Имайки предвид значителното влияние, което Кочан упражнява сред управляващата партия, неговият Полокост-музей може и действително да бъде построен като част от правителствените опити да се използва полската история за целите на собствената политическа програма. Заместник-министърът на културата вече одобри идеята. Ако наистина бъде реализиран, този отчаян опит да се пребоядиса полската история само в националното бяло-червено (бялото като символ на невинност, червеното – на кръвопролития) е обречен на провал.

И този неуспех с неизбежност ще направи още по-трудно да се убеди световното обществено мнение – често погрешно информирано, незаинтересовано и неангажирано – че (всъщност много реалната) история на полското страдание, заслужава някакво съчувствие.

Константи Геберт (род. 1953) е полски журналист и еврейски активист, както и един от най-важните военни кореспонденти за различните полски ежедневници. Служил е като съветник на Тадеуш Мазовецки, през 1992-93 специален репортер на Комисията за човешки права към ООН в Югославия.

Коментари (3)

- 20-05-2018 |Българин

Авторът евреин пропуска да отбележи колко хиляди поляци са избити, защото са укривали и помагали на евреите. И ние имаме такива автори!

- 20-05-2018 |Златко

Викаш, да пуснем една по терлици, а, Българино? И – не, не е вярно, че липсва признание за жертвоготовността и солидарността, която някои поляци са демонстрирали по отношение на евреи по време на войната. Например в Яд Вашем – самото светилище на еврейската жертвеност – е най-голям броят на „светите сред народите“ от полски произход. Така че, не, признания не липсват. Онова, което е липсвало в продължение на много десетилетия – а днес вече май е забранено и със закон в Полша – е откровената, открита дискусия относно реалните измерения на полския антисемитизъм от онова време. И тъй като всяко нещо, което се подмита под килима на обществените дискусии, по самото естество на нещата се превръща в мрачна, потисническа сила, то и в Полша, както изглежда, една такава сила днес се надига и се опитва да заглуши гласовете на хората, които твърдят, че НЕ САМО поляците изглежда са избили през войната и малко след нея повече евреи, отколкото са спасили, но и са избили повече евреи, отколкото германци – ако и да са били във война с последните.

- 23-05-2018 |Златко

Между другото, изглежда има полза и от подобни коментари. В случая поне раздразнението ме накара да запретна ръкави и да направя едно малко сборниче, посветено специално на проблематиката „Полша“. Поне за хората, които биха искали да понаучат малко нещо повече от „автора-евреин“ и пр.

Ще го намерите ето тук:

Полша, противоречивата

За зейналите дупки и пробойни в българската политика

Автор(и): Аспарух Панов

На Гергьовден, за пореден път и то със специално „напудрена“ национална гордост отбелязахме „Деня на храбростта и Празника на българската армия“. Оттук нататък обаче, ще ни е нужна и значителна допълнителна доза „гражданска храброст“, за да успеем „да изтрезнеем“ от празничния възторг и да се върнем към политическите ни реалности. А те, най-често са със съвсем други, далеч по-песимистични измерения.

Някак си „на един дъх“ се изтърколи една година от поредните парламентарни избори (предсрочни, разбира се) и съставянето на новото правителство (на Бойко Борисов, разбира се, този път под номер 3)…Какво ли не се изписа и изговори през това бурно и динамично време за успехите и постиженията на управляващите, сякаш бе настъпила някаква забележителна и изненадваща политическа промяна. Но за съжаление не бе!

Наистина, последните 5 месеца от новия управленски мандат на Борисов бяха успешно подплатени от шестмесечното ни ротационно председателство на Съвета на ЕС. Като категоричен успех бяха определени действията на премиера за приобщаването на страните от региона на Западните Балкани към ЕС, както и при подготовката, и провеждането на дългоочакваната софийска среща на върха във формат „ЕС – Западни Балкани“, която се състоя на 17 май и бе второто подобно събитие след Солунската среща през 2003 г.

Без съмнение срещата бе „политическият връх“ на българското председателство, каквото и това да означава. Подписаната съвместна декларация и приложението към нея, наречено „Приоритетна програма от София“ и озаглавено „Засилване на подкрепата за принципите на правовата държава и доброто управление“ са огромен успех за българската регионална политика.[15] Но след месец председателството приключва и е крайно време е да се върнем към нашите вътрешнополитически реалности.

А за огромно съжаление, те продължават да са дълбоко разочароващи и често твърде отдалечени от принципите на европейската политическа култура и стандартите на институционалната демокрация, залегнали в току що цитираното приложение към софийската декларация. „За кой ли път, за кой ли път“ ставаме свидетели на незачитане на върховенството на закона и разделението на властите. И то както на държавно, така и на областно, и общинско ниво.

А що се отнася до „прочутия“ вътрешнополитически управленския стил на премиера, той е твърде различен от „медиаторската“ му външнополитическа роля по време на председателството. В него няма нищо ново в сравнение с предишните два, така и незавършени мандата. Той продължава да демонстрира „самородния“ си талант да реди публично думи след думи, някои от тях недопустими дори да бъдат помислени от един министър-председател на държава, член на ЕС.

Изразяваните многократно намерения на правителствата Борисов 1, 2 и 3 (в първата му година) да проведат очакваните с години реформи в страната (особено в съдебната система и прокуратурата, в сигурността, в борбата с корупцията и не на последно място в здравеопазването и образованието) са все още твърде далеч от своята (евентуална) реализация.

Отново и отново се оказваме неволни участници в една амбициозна, цинична и безскрупулна вълна на елементарно популистко дърдорене. И при управляващи, и при опозиция! Дори и при премиера, или по-точно, най-често при него. Той винаги намира (вербално, разбира се) и „входа“, и „изхода“ на проблемите. Ако не ги намери днес, по времето на „Борисов 3“, то ще ги намери утре или в други ден по времето на „Борисов 4, 5 и т.н.“ Просто е удивително колко „болезнено“ заразен се оказва неговият популистки политически стил за всички държавни институции.

Достатъчно е само да хвърлим един поглед на блудкавите „трагикомични спектакли“, които се разиграват в новото 44-то НС, за да разберем за какво иде реч. Едва ли не ежедневно ни се поднасят какви ли не примитивни сблъсъци между цъфтящите от популистка страст „гербери“ и разюзданите националисти, от страната на управляващото мнозинство и ортодоксалните левичари и неизлечими комунисти – от страната на опозицията, ръководена от „яхналата метлата“ желязна другарка Корнелия Нинова.

А когато стане дума за „изпълненията“ на патологичните русофили от типа на Таско Ерменков и Волен Сидеров, се объркваме напълно кой откъде идва и за какво се бори… Към целия този псевдополитически цирк трябва да прибавим, разбира се, и конюнктурните „заигравки“ на избраниците на контролирания етнически и корпоративен вот от ДПС и „Воля“. Макар че разполагат с най-малките парламентарни групи, двете партии се самопреценяват като достатъчно „велики“ и наистина имат с какво да се „гордеят“…

Да започнем с ДПС. Благодарение (и) на систематичните усилия на техния „най-важен сред важните“ народен представител, който дори не намира за нужно да посещава парламента, небезизвестният олигарх, медиен магнат и нереализиран шеф на ДАНС Делян Пеевски, България се срина до 111-о място в световната класация на „Репортери без граници“ за свободата на словото.

Въпреки, че в момента България председателства Съвета на ЕС, тя не само е на последно място от всички страни-членки, но дори е по-назад и от страните в Западните Балкани, които тепърва (ще) кандидатстват за членство в съюза. И нещо повече. В доклада на „Репортери без граници“ Делян Пеевски и медийната му група са споменати отделно с контрола си върху 80% от медийното разпространение в България.

И като похлупак на всичко, парламентарните групи в НС се оказаха единодушни, че трябва да се контролира медийното съдържание. В скандални дебати за свободата на словото около приемането на годишния отчет на Съвета за електронни медии (СЕМ), те за пореден път демонстрираха порочните си представи за демокрация и твърдата си решимост да наложат още рестрикции на независимите медии.[16]

А дали са останали изобщо свободни медии в България? На фона на този печален медиен консенсус, замислен от 44-то НС и модериран от Делян Пеевски, като че ли единствените наистина независими и критични медии са само седмичникът „Стършел“ и органът на невъзпитаните карикатуристи „ПРАС-ПРЕС“. Все повече разчитаме на тях, въпреки режисираните трудности с тяхното разпространение, особено извън София.

Ето какво писа напоследък в „Стършел“ Румен Белчев в статията си „Селфи с дупка“: „Та, като се сетим за 54-тото място и дереджето на родния футбол, по-лесно ще разберем какво означава 111-ото ни място в света по свобода на словото. Речено на прост български – 111-ото място означава, че всеки според грамотността си може да напише и публикува ода в чест на началството, както и че всеки, според грамотността си, може и трябва да напопържа на соросоид, продажник, фабрикант на фалшиви новини и национален предател неблагоразумника, който не ще да пише оди.“[17]

Колкото до „Воля“ като партия, която е за първи път в Народното събрание (дано да е за последен), тук водещата роля е на нейния председател, аптекарският и бензинов олигарх Веселин Марешки, който е и зам. председател на парламента. Неслучайно той избра точно разгара на българското ротационно председателство на Съвета на ЕС, за да обяви публично и демонстративно „волята“ на партията „Воля“ ди инициира референдум за излизане на България от НАТО.

„Това ще бъде една от големите ни инициативи в кампанията за европейските избори. Ние считаме, че НАТО на практика нищо не ни дава, а ни ограбва.“ заяви в националния радиоефир този нов „измислен“ и абсурден герой на все по-странната българска политика, малко преди да се появи на 9 май в цялото си величие на Червения площад в Москва…Да се смееш ли, да плачеш ли?!?

С моя дългогодишен опит на „стара политическа муцуна“ отдавна очаквах, че корпоративно-мафиотската партия на Марешки ще „забие нож в гърба“ на евроатлантическата ни солидарност и то по особено перфиден начин. Докато Марешки има 12 депутати, не е толкова страшно. Но ако на следващите избори успее да си купи 40 народни представители, докъде ли ще я докараме…

В цялата тази суматоха не можем по никакъв начин да пропуснем игричките „Тука има, тука нема“ на президентската институция, която става все по-известна като „аспартамът и глутаматът“ на прочутата българска система за „здравословна политика“. В този дух на „закачливи“ разсъждения, никога не трябва да забравяме, че на сакралната дата „19 януари 2017 г.“ ние се превърнахме в единствената по рода си уникална „държава на двамата генерали“.

На тази дата встъпи в длъжност новоизбраният президент генерал Румен Радев или може би по-точно – „индиректно назначеният“ държавен глава. И то не от някого друг, а лично от премиера генерал Бойко Борисов, който ще остане завинаги в най-новата ни политическа история с „параноичното“ си достолепно твърдение: „Загубихме президентските избори, защото не искахме да ги спечелим.“

Като „дисидент на свободна практика“ не мога да не задам за пореден път логичния въпрос: Нима е добре за институционалната демокрация, когато в една парламентарна република, и министър-председателят, и държавният глава са О.З. генерали, единият в системата на отбраната, другият в МВР? Такъв абсурден политически казус няма в нито една друга европейска държава, а вероятно и в целия цивилизован свят. Добре поне, че някой не се е сетил да им постави обща восъчна фигура в някой ретро музей между фигурите на Путин и Ангела Меркел…

Отдавна на всички ни е ясно, че тезата на Борисов за „двете първи цигулки, които свирят в една обща тоналност“ е обект единствено на политическата фантастика, а „дуетът на двамата генерали“ не само звучи повече от фалшиво, а вече дори и „хич го няма“. И тук не става дума само за болезненото им генералско „мегаломанско“ его. Проблемите са много по-сложни и са свързани с конституционното разделение на властите, националните ни интереси и най-вече с евроатлантическата ни солидарност.

С демонстративното подценяване на президентските избори „футболно-политическият“ стратег Борисов си вкара такъв страхотен автогол, че няма да може да го оневини дори големият „левскар“ и депутат от ГЕРБ, прочутият фен на Виктор Орбан, Георги Марков. Неслучайно той излезе наскоро със специална декларация в парламента, в която изтъкна качествата на лидера на ГЕРБ, неговата красота и скромност, влияние в Европа и какво ли още не.[18]

Когато един партиен лидер като Борисов печели всички избори след 2009 г., той не може да си позволи подобна стратегическа грешка, като едва ли не „подарява“ президентския пост на политическите си противници. А след това да се оправдава с наивни закачливи реплики от типа: „Дядо ми казваше, че винаги е по-добре два коня да теглят каруцата, отколкото един“. Може би за „два коня“ това е възможно, но за двама болезнено амбициозни и обсебени от политиката генерали – никога!

Още от момента на встъпването в длъжност на генерала – президент се сблъскахме със скандалните му опити да налага на българския национален политически елит демонстративните си проруски позиции. А действията му с всеки изминат ден стават все по-рискови за националната ни сигурност и представляват открито посегателство срещу ценностите на отдавна направения от България евроатлантически цивилизационен избор.

Както пише Рангел Михайлов в статията си за „Фактор.бг“, озаглавена „Яловият опит на Румен Радев да подхлъзне политическия елит по руска писта“, заседанието на КСНС на 19. 04. 2018 г. при президента Радев е било скандално. Скандално, защото е разкрило колко масово и дълбоко Москва е превзела вътрешнополитическия процес у нас и колко навътре е проникнала в работата на българските държавни ведомства, начело разбира се, с президентската институция, която трябва да олицетворява единството на нацията.

По-нататък авторът обръща специално внимание на опитите на държавния глава да компрометира България като член на НАТО и ЕС с предварително раздадения на участниците проект за Становище за КСНС и да наложи на участниците в Съвета позиция, която да е удобна за Кремъл и която по никакъв начин не може да бъде надеждна позиция на държава-съюзник в НАТО![19]

В този конфликтен политически момент прави чест на ГЕРБ, че в лицето на Цветан Цветанов успя убедително да се противопостави на проруската позиция на президента Радев. При деликатната външнополитическа позиция на премиера като ротационен председател на Съвета на ЕС, Цветанов все повече се утвърждава като движеща сила на политиката на ГЕРБ. Нещо особено важно в контекста на усложнените коалиционни отношения.

Това констатира Институтът по социология „Иван Хаджийски“ в първите дни на месец май. Според неговия анализ „Линията на Цветанов се опитва да изземе и един от основните аргументи на отново коалиращата се стара десница – необходимостта от защита на евроатлантизма и борба с русофилията.“ Нещо повече, за разлика от нюансите при Борисов, „Цветанов еднозначно и при всеки повод се идентифицира с партньорите от ЕС и НАТО“.[20]

Когато говорим за „игричките“ на президентската институция, не можем да не споменем скандала с руския патриарх при посещението му в България за 140-годишнината от Освобождението. Той бе подробно и разнопосочно описан, едва ли не във всички възможни медии и социални мрежи. Аз ще си позволя да споделя част от разсъжденията на Владимир Шопов във великолепната му статия „Редник Радев“ за „Редута.бг“.

Според автора, съучастието на президента в удобното организиране, цялостна сценография и тезисно обезпечаване на посещението на руския патриарх е унижение за институцията. Нещо повече, президентът вече дори не звучи като представител на страна, която членува в ЕС и НАТО, а по-скоро като несръчен говорител на адаптираните опорни точки от „големия брат“.

Владимир Шопов не пропуска и рисковете, свързани с готвеното посещение на Румен Радев при Путин за 24 май, което е точно в момент на задълбочаваща се изолация на режима в Москва. Според него е очевидно, че именно вменената му оттам изпълнителска роля ще определи бъдещата му политическа траектория.[21]

След темата за „зейналите пробойни“ в отношенията, свързващи най-важните институции в парламентарната ни република – парламент, правителство и президент, логично стигаме до любимата на целия български народ, тема за „дупките“. Както по „пътните“, така и по „политическите настилки“. След като широко обсъжданата китайска космическа станция „Тянгун 1“ изгоря в земната атмосфера в началото на април без да причини никакви съпътстващи щети, точно обратното се случи със стопяването на мартенския сняг.

Една нормална, сравнително кратка и мека зима причини огромни щети по пътните ни настилки в София, в много градове и села и не на последно място по „прочутите“ български магистрали. На много места дупките бяха толкова големи, че за тяхната дълбочина можеше само да се предполага. Като че ли най-изненадан се оказа самият Борисов 3, който днес се занимава с външна политика, а когато бе в ролята на Борисов 2, бе строител на пътища и „резач на лентички“.

Според Иван Стамболов (Сула), премиерът Борисов говори два вида истина – планирана и изтървана. Първата е тази, която хората трябва да чуят, за да осъзнаят как, накъде и с каква скорост плава държавният кораб. Втората, изтърваната истина, е онази, която показва какво всъщност става в главата на капитана и как той си представя плаването. Такава истина е нареждането, което е дал премиерът на министрите си по повод зачестилите дупки по пътищата: „Полицай и чиновник до всяка дупка, докато не се оправят!“

Сула е напълно прав, че няма по-лаконична и по-ярка словесна картина на съвременното държавническо мислене. Всеки проблем се решава с полиция и администрация, въпреки всички декларации и обещания, че ще се намалява административната тежест, ще се съкращава администрацията и ще се реформира полицията. На практика обаче винаги се случва точно обратното. И ето че идва момент, в който г-н Борисов, воден единствено от желанието да заеме патетична поза пред лицето на несгодите, изрича всъщност важна истина и показва механизмите на политическото мислене: държавата се крепи на полиция и администрация.[22]

След като такова е държавническото мислене при щетите по пътните настилки, какво ли е при политическите. Там „дупките“ са много повече и значително по-дълбоки. Те са както в законодателството и неговото приложение, така и в (реално) незапочналата и никога несвършваща борба с корупцията, в независимостта на прокуратурата, в съдебната система, която не е в състояние да осъществява надзорната си функция по гарантиране на върховенството на закона, във функционирането на местната власт, в системите на осигуряване, здравеопазване и образование, в правоохранителните органи, в прочита на историята и къде ли още не…

Може би всичко това звучи прекалено песимистично, но в никакъв случай процесите не са необратими. Докато сме членове на ЕС и НАТО и сме неразделна част от свободния свят, реформаторската политика и животът по правилата са винаги възможни. Стига да направим подходящия политически избор. А в държавата на двамата генерали това далеч не е лесно постижимо.

Особено, ако продължаваме да наблюдаваме безучастно как партийни и корпоративни интереси се представят като национални и как пред невиждащия ни поглед се връща дори политическият език от коридорите на комунистическата власт, от който лъха на евтина пропаганда и казионен оптимизъм.

В духа на тези разсъждения ще ви предложа (вместо заключение) някои размисли от статията на Мария Спирова от Лондон „За ползите от вайкането в българската политика“, публикувана във в-к „Стършел“ от 11 май 2018 г., които не се нуждаят от специален коментар.[23] Главни герои на статията са точно двамата генерали.

Въпреки че не е коментирана толкова злободневната „руска тема“, сравнението между двамата е достатъчно показателно за политическите ни реалности. Авторката, която е редактор в юpидичecĸo издателство в Лондон, носител е на международни награди за аналитична журналистика и е член на „ДА България“, приема вайкането „за основен риторичен похват сред управляващите у нас“.

Според нея тревожният, хленчещ и възмутен президент е превърнат от речописците си в огледало на народните настроения, люшкащи се объркано от усещането, че сме вечно под обсадата на някакви големи, мистични и неконтролируеми феномени – „тежестта на историята“, „кръстопътя на географията“, „моралната криза“. Изобщо, „тинтири – минтири“.

Премиерът Бойко Борисов също се вайка профилактично. Неслучайно, за Мария Спирова той е „оригиналната оплаквачка на българския народ, другото са бледи копия“. На Борисов поетическото вдъхновение му иде свише, импровизира блестящо, няма нужда да назубря речи. Всеки път, като се върне от Брюксел, вади звънката лира, подръпва струните и започва да опява своето ходене по мъките и неблагодарния си труд.

„Борисовото вайкане затвърждава фолклорната представа, че политиката е лошо, трудно, страшно и изтощително нещо – сиреч, никому няма да се хареса да е на негово място. Той се е жертвал, нали, да си тури главата в торбата и ние трябва да му съчувстваме и да си налягаме парцалите, че ще вземе да се откаже и тогава наистина ще я вапцаме.“

„Президентът дълбае в същата богата литературна жила на политическото вайкане, но от по-мързеливата позиция на церемониален оплаквач на моралното разложение на нацията, който се появява само по големи празници, въздиша и ни повежда във вечния напев: „Ех, спомняте ли си преди тринайсет века какво гордо племе бяхме?“

Аспарух Панов е роден на 20 октомври 1949 г. в София. Завършил е химия в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. До 1990 г. работи в БАН. Има десетки научни публикации в най-реномирани международни списания. В края на 1989 г. започва политическа кариера като член на Радикалдемократическата партия в България, чийто заместник-председател е до 1996 г. Депутат е в ХХХVІ Обикновено народно събрание. Бил е ръководител на българската делегация в Парламентарната асамблея на Съвета на Европа, вицепрезидент на асамблеята и на либералната й група.

Коментари (1)

- 20-05-2018 |Броди

При соцреализма у нас бъкаше от изтерзани директори, генерали, политически лидери, които от екрана пъшкаха и нареждаха, че сън не ги лови „заради грижата за народа“. Де ги движещите сили от низините? Никой и ред не написа за клисарите ни през Възраждането, а те са живата връзка на религията с народа. И това премълчаване за реалния принос на фатмаците ни в службите под пагон Заиграването с лампази по потурите крие рискове: маймуните и клоуните в цирка са обкичени така, да не говорим за лъщящите ивици от брилянт\вид плат\, рукнали успоредно по панталоните на портиерите. Окровено ще споделя, че съм песимист, дори и да кютнат статуи на Сияещият балама и Ръкуващият се човек по чаршиите в столицата ни, до всеобщ катарзис едва ли ще се стигне. Някъде в миналото ни виден наш литературен критик среща политическия каскадьор Димо Казасов и словесно го зашлевя:“Такива като тебе трябва да ги бесят по телеграфните стълбове!“. И все пак има място за оптимизъм, още не сме стигнали до нивото на северна Корея, където генералите вече са с медали и ордени чак до колената. Тук Нане ме изпреварва да свърша:“Да пази Бог сляпо да прогледне, оти че удари кьоравото!“.

Юни 2018

„За Бога, спестете ни философите-управници!“

Автор(и): Юрген Хабермас, журналисти от „El Pais“

Около езерото в Щарнберг, на около 50 километра от Мюнхен, последователните редици на алпийските хижи са прекъснати от бяла сграда с огромни прозорци – архитектурен еквивалент на рационализма в страната на Хайди, една съпоставка на модернизма на Баухаус и твърдия консерватизъм на Бавария. Малка бяла табела на синя врата потвърждава, че това е домът на родения в Дюселдорф мислител Юрген Хабермас, чиято изумителна продуктивност – дори когато наближава 89-ия си рожден ден – му е спечелила видно място сред най-влиятелните философи по света.

Съпругата му от повече от 60 години, историчката Уте Веселхьофт, отваря вратата, зад която се вижда малък вестибюл, и се обажда на съпруга си: „Юрген! Мъжете от Испания са тук!!“ Уте и Юрген са живели в тази къща от 1971 г., когато философът е поел ръководството на Института „Макс Планк“.

Ученик и асистент на Теодор Адорно, изтъкнат член на така нареченото второ поколение на Франкфуртската школа и професор по философия в Гьоте-университета във Франкфурт, Хабермас се появява откъм леко хаотичната бърлога от списания и книги, която нарича свой кабинет, и чиито прозорци гледат към гората.

Стаята е боядисана в бяло и охра, и съдържа малка колекция от съвременно изкуство, включваща картини на Ханс Хартунг, Едуардо Чилида, Шон Скали и Гюнтер Фрутрунк, както и скулптури на Хорхе Отейса и Хуан Миро – последната като награда на фондацията „Принцът на Астурия“ за принос в областта на социалните науки, която е получил през 2003. В библиотеката се виждат томчета на Гьоте и Хьолдерлин, Шилер и Клайст, както и редица творби на Енгелс, Маркс, Джойс, Брох, Валзер, Херман Хесе и Гюнтер Грас.

Самият той автор на важни трудове в областите на социологическите и политическите науки от ХХ век, Хабермас разговаря с EL PAÍS за проблемите, които са го занимавали през последните 60 години. Позата му е твърда, ръкостискането му здраво и, въпреки старческия си вид, подчертан от бялата грива, той е гневен. „Да“, казва той. „Все още се гневя на някои от нещата, които се случват по света. Това не е лошо, нали?“

Хабермас има затруднения при артикулирането поради разцепване на небцето [„заешка устна“]. Но именно борбата с речта е била нещото, което го е накарало да мисли по-дълбоко за комуникацията, в която той вижда средство за лекуване на поне част от обществените проблеми. Старият професор изглежда някак уморен, когато в един момент, гледайки през прозореца по време на разговора ни, промърморва: „Вече не харесвам големи аудитории или помещения. Не знам какво става. Има някаква какафония, която ме изпълва с отчаяние.“

* * *

Въпрос. Говори се много за упадъка на ангажирания интелектуалец. Смятате ли, че е честно да се каже, че тази тема на разговор рядко отива по-далеч от чисто интелектуалната сфера?

Отговор. Въз основа на френския модел – от Зола до Сартр и Бурдийо, обществената сфера е от решаващо значение за интелектуалеца, въпреки че нейната крехка структура е подложена на ускорен процес на разлагане. Носталгичният въпрос: „Къде са изчезнали всички интелектуалци?“ пропуска смисъла [на дискусията]. Не може да имате ангажирани интелектуалци, ако нямате читатели, към които те да отправят идеите си.

Разводнява ли Интернет обществената сфера, която е поддържала традиционните медии, което пък на свой ред оказва неблагоприятно въздействие върху философите и мислителите?

Да. От Хайнрих Хайне насам фигурата на интелектуалеца е придобивала все по-висок статус, заедно с класическата конфигурация на либералната обществена сфера. Но всичко това зависи от трудно постижими социални и културни предпоставки, най-вече наличието на будна журналистика, с вестници, имащи значение, и средства за масова информация, които могат да насочват интереса на мнозинството към теми, които са от значение за формирането на политически възгледи; нужно е също и наличието на четящо население, което се интересува от политика, образовано е добре, свикнало е с конфликтния процес на формиране на мнения, и което отделя време да чете качествена, независима преса.

Днес тази инфраструктура вече не е непокътната, въпреки че, доколкото ми е известно, тя все още съществува в страни като Испания, Франция и Германия. Но дори и там, раздробяващият ефект на Интернет е променил ролята на традиционните медии, особено за по-младите поколения. Още преди да влязат в сила центробежните и атомизиращи тенденции на новите медии, комерсиализацията на общественото внимание вече беше предизвикала разпадането на публичната сфера. Пример за това са САЩ и изключителното използване на частни телевизионни канали. Днес вече новите средства за комуникация имат много по-коварен модел на комерсиализация, при който целта не е изрично вниманието на потребителя, а икономическата експлоатация на личния му профил. Те отмъкват личните данни на клиентите без тяхно знание, за да ги манипулират по-ефективно, понякога дори с превратни политически цели, както при скорошния скандал с Фейсбук.

Независимо от очевидните му предимства, смятате ли, че Интернет насърчава нов вид неграмотност?

Имате предвид агресивните спорове, [сапунените] мехури и лъжите на Доналд Тръмп в неговите туийтове? Не може дори да се каже, че този индивид се намира под политическото културно ниво на своята страна. Тръмп постоянно унищожава това ниво. От времето, когато е изобретена печатната страница, чрез което всички са се превърнали в потенциални читатели, са изминали векове, докато цялото население е можело да чете. Интернет превръща всички ни в потенциални автори, а е само на възраст от няколко десетилетия. Може би с течение на времето ще се научим да управляваме социалните мрежи по цивилизован начин. Интернет вече е отворил милиони полезни ниши на субкултури, където се обменят надеждна информация и добри мнения. [Имам предвид] не само научните блогове, чиято академична работа се усилва по този начин, но също и, например, [форуми] за пациенти, които страдат от редки заболявания и вече могат да се свързват с други хора в същата ситуация, [евентуално] на друг континент, за да споделят съвети и опит. Без съмнение има невероятни комуникационни предимства, и то не само за увеличаване скоростта на търговията с акции и спекулациите. Аз съм твърде стар, за да преценя културния импулс, който тази нова медия създава. Но ме дразни, че това е първата медийна революция в историята на човечеството, която обслужва преди всичко икономически, а не културни цели.

В модерния, доминиран от технологии пейзаж, какво е бъдещето на философията?

Аз поддържам старомодното мнение, че философията трябва продължава да търси отговори на въпросите на Кант: Какво мога да знам? Какво трябва да знам? Какво мога да очаквам? Какво означава да си човек? Въпреки това не съм сигурен, че философията, каквато я познаваме, има бъдеще. В момента тя следва тенденцията на нарастваща специализация, като всички останали дисциплини. А това е задънена улица, защото философията трябва да се опитва да обяснява цялото, да допринася за рационалното обяснение на нашия начин за разбиране на себе си и света.

Какво става със старата ви принадлежност към марксизма? Все още ли сте левичар?

Прекарах 65 години в работа и борба за леви постулати в университетите и в публичната сфера. Ако прекарах също и четвърт век в борба за по-голяма политическа интеграция на Европейския съюз, то го правех с идеята, че само тази континентална организация е способна да контролира донякъде свободния [пазарен] капитализъм. Никога не съм преставал да критикувам капитализма, но не съм преставал и да бъда наясно, че само надменната диагноза не е достатъчна. Аз не съм от онези интелектуалци, които стрелят без цел.

Кант + Хегел + Просвещение + лишен от илюзии марксизъм = Хабермас. Това вярно ли е?

Ако трябва да го изразите телеграфно, тогава да, макар и не без щипка негативна диалектика на Адорно.

През 1986 вие излязохте с политическата концепция за конституционен патриотизъм, която звучи почти лечебно днес, пред лицето на други патриотизми, които включват неща като химни и знамена. Бихте ли казали, че е много по-трудно да се постигне първия?

През 1984 г. бях поканен да говоря пред испанския Конгрес [долната камара на испанския Парламент, бел. пр.]. След това отидохме да вечеряме в много стар ресторант. Ако си спомням правилно, това беше някъде между Конгреса и Пуерта дел Сол, от лявата страна на пътя. По време на живия разговор с нашите видни домакини, много от които бяха социалдемократи, участвали в изготвянето на новата конституция на страната, съпругата ми и аз узнахме, че в това заведение е бил организиран заговорът за обявяването на Първата република в Испания, през 1873. Веднага щом узнахме това, добихме съвсем друго чувство. Конституционният патриотизъм се нуждае от подходяща история, така че винаги да сме наясно с факта, че Конституцията е национално постижение.

Смятате ли, че сте патриот?

Чувствам се като патриот на страна, която най-сетне, след Втората световна война, е родила стабилна демокрация, а през следващите десетилетия на политическа поляризация – и либерална политическа култура. Това е първият път, в който произнасям нещо подобно, но в този смисъл, да, аз съм германски патриот, както и продукт на германската култура.

С притока на мигранти, Германия все още ли има само една култура?

Гордея се с нашата култура, която включва турски, ирански и гръцки имигранти от второ или трето поколение, които ни дават невероятни режисьори, журналисти и телевизионни личности, както и главни изпълнителни директори, най-компетентните лекари, най-добрите писатели, политици, музиканти и учители, Това е осезаема демонстрация за силата и способността на нашата култура за възстановяване. Дясното популистко агресивно отхвърляне на тези хора, без които подобно възстановяване би било невъзможно, е глупост.

Можете ли да ни кажете нещо за новата ви книга за религията и нейната символична сила като лекарство за някои съвременни болести?

[Книгата] не е толкова за религията, колкото за философията. Надявам се, че генеалогията на пост-метафизическата мисъл, основана на един вековен спор относно вярата и знанието, може да помогне до известна степен за предотвратяване на [начините, по които] на научния фронт една постепенно влошаваща се философия забравя основната си функция – да просвещава.

Говорейки за религията и за религиозните и културни войни, мислите ли, че вървим към някакъв сблъсък на цивилизации?

Що се отнася до мен, тази идея е напълно погрешна. Най-старите и най-влиятелните цивилизации се характеризират с метафизиката и великите религии, изучавани от Макс Вебер. Всички те имат универсален потенциал, поради което се стремят към отвореност и включване. Факт е, че религиозният фундаментализъм е напълно съвременно явление. То е възникнало в резултат на социалното изкореняване, предизвикано от колониализма, края на колониализма и глобалния капитализъм.

Писали сте понякога, че Европа трябва да подхранва някаква европейска версия на исляма. Смятате ли, че това вече се случва?

Във Федерална република Германия правим усилия да включим ислямската теология в нашите университети, което означава, че можем да обучаваме учители по религия в собствената си страна, вместо да ги внасяме от Турция и други места. Но всъщност този процес зависи от това дали ще успеем да интегрираме имигрантските семейства. Това обаче не може да реши проблема с вълните на глобалната миграция. Единственият начин да се справим с този проблем би бил да се справим с икономическите му причини в страните на произхода му.

И как трябва да се прави това?

Без да се направят промени в глобалната капиталистическа система, не ме питайте. Това е проблем, [чийто произход] върви назад в продължение на векове. Аз не съм експерт, но ако прочетете Die Externalisierungsgesellschaft24 на Стефан Лесенич, ще видите как произходът на тези вълни, заливащи Европа и западния свят, произхожда от самия него.

Цитират ви да казвате, че Европа е икономически гигант и политическо джудже. Нищо не изглежда да се е подобрило – имахме вече Брекзит, популизъм, екстремизъм и национализъм.

Въвеждането на еврото раздели паричната общност на север и на юг – на победители и губещи. Причината за това е, че структурните различия между националните икономически региони не могат да се компенсират едни други, ако няма напредък към политически съюз. Липсват изпускателните клапани, като например мобилността на един общ пазар на труда и общата система за социална сигурност. Освен това Европа не разполага с правомощия да излезе с обща фискална политика. Прибавете към това неолибералния политически модел, включен в европейските договори, който засилва зависимостта на националните държави от световния пазар. Нивото на младежката безработица в южните страни е скандално. Неравенството се е увеличило навсякъде и е изяло социалното сцепление. Сред онези, които успяват да се адаптират, либералният икономически модел се задържа, което насърчава индивидуалната печалба. Но сред хората, които са в нестабилна ситуация, се разпространяват регресивни тенденции и реакции на ирационален и саморазрушителен гняв.

Какво мислите за проблема с независимостта в Каталония?

Не разбирам защо едно напреднало и култивирано население, като онова на Каталония, иска да отива самò в Европа. Имам чувството, че всичко е свързано с икономиката. Не знам какво ще се случи. Какво мислите вие?

Мисля, че политическото изолиране на население от около два милиона души, които желаят да бъдат независими, не е нещо реалистично. И не е лесно.

Това очевидно е проблем.

Смятате ли, че националните държави са по-необходими от всякога?

Може би не трябва да казвам това, но вярвам, че националните държави са нещо, в което никой не е вярвал, но е трябвало да бъдат изобретени във времето, в което са били, по изключително прагматични причини.

Винаги сме обвинявали политиците за проблемите с изграждането на Европа, но може би и обществото е виновно за липсата на вяра?

Досега политическите лидери и правителства възприемаха проекта по елитарен начин, без да включват хората в сложните въпроси. Имам чувството, че дори политическите партии или националните депутати не са запознати със сложния материал, който представлява европейската политика. Под мотото „Мама се грижи за парите ви“, Меркел и Шойбле защитиха мерките си по време на кризата на публичната сфера, по наистина примерен начин.

Дали понякога Германия не бърка лидерството с хегемонията? И къде всичко това оставя Франция?

Проблемът със сигурност е в това, че федералното правителство на Германия няма нито таланта, нито опита на хегемонна сила. Ако би ги имало, то щеше да знае, че не е възможно Европа да се държи заедно, без да се вземат предвид интересите на другите държави. През последните две десетилетия Федералната република действа все по-активно като националистическа сила, когато става дума за икономика. Що се отнася до Макрон, той продължава да се опитва да убеди Меркел, че тя трябва да мисли за това как ще изглежда в книгите по история.

Каква е ролята на Испания в изграждането на Европа?

Испания просто трябва да подкрепи Макрон.

Макрон е философ като вас. Мислите ли, че политиката и философията работят добре заедно?

За Бога, спестете ни философите-управници[25]! Макрон обаче вдъхва уважение, защото в настоящия политически пейзаж той е единственият, който се осмелява да има политическа визия; който, като интелектуалец и убедителен оратор, преследва поставените от Европа политически цели; който, в почти отчаяните обстоятелства на изборите, показа лична смелост и досега като президент прави онова, което каза. А в една епоха, характерна с парализираща загуба на политическа идентичност, аз съм се научил да ценя тези лични качества въпреки марксистките ми убеждения.

Не е възможно обаче още да се разбере каква е неговата идеология, или дори дали има такава.

Прав сте. Все още не мога да видя какви са убежденията зад европейската политика на френския президент. Бих искал да знам дали той е поне убеден либерален левичар, както се надявам.

Юрген Хабермас (род. 1929) е немски философ, познат най-вече с трудовете си в областта на социалната философия. Не на последно място поради редовни преподавателски гостувания в САЩ, както и чрез преводите на най-важните му трудове, неговите теории са обект на оживен интерес и дискусии в международната научна общност. Хабермас бива причисляван към традицията на Франкфуртската школа, макар че вече отдавна се е отдалечил от нейните оригинални идеи.

Убийците от Киев

Автор(и): Джошуа Хамър

Адам Осмаев – ръцете на волана, погледът навън през прозореца – се опитвал с всички сили да разбере накъде се е отправил. Докато направлявал колата си към една тиха улица в индустриалните покрайнини на Киев, той разглеждал потискащата картина навън: мрачни складове, тежки жилищни сгради от съветската епоха. През последните седмици бил започнал да се приспособява към живота в града, един живот далеч от бойното поле. Но все още носел със себе си войнишкото усещане за постоянно безпокойство. Нещо тук му изглеждало странно. Разбира се, в Киев нищо и никога не изглежда съвсем правилно.

На задната седалка, съпругата му, Амина Окуева, също изучавала мрачния квартал. Подобно на Адам, тя не очаквала неприятности, въпреки че била обучена за всеки случай да стои нащрек. Двамата трябвало да се явят за среща във френското посолство, но това при всички случаи не изглеждало като правилната посока, мислела си тя. Откъде-накъде едно посолство ще се намира тук?

Отпред седял Алекс Вернер, френски журналист за парижкия Le Monde, който давал указания накъде да карат и звучал успокояващо. Не се притеснявайте, казал той на двойката, той знаел пътя. Всъщност, казал им, те идвали малко по-рано. И така, Вернер помолил Адам да паркира колата. Те можели да почакат малко, обяснил Вернер, докато колата спирала на малка тревна площ до автобусна спирка.

Обикновено Адам бил онзи, който държал нещата в ръцете си; Адам правел плановете и чертаел маршрутите. Като командир в украинската армия, той прекарал последните няколко години в борба с про-руските войски на изток. Съпругата му, Амина, също била известна като снайперистка от полувоенните части. Но сега те оставяли войната зад себе си. Преместили се в Киев и започвали отначало, колкото можели. Разбира се, те знаели, че делата от миналото им ще ги преследват. В края на краищата именно това привлякло към тях и Вернер, журналиста.

Двамата се срещали с него на няколко пъти в хода на последните десет дни, споделяйки историите за приключения и дързост, които придобили в годините на борба срещу Русия. Сагата им на любов и насилие, казал им Вернер, звучала точно като филм. Искал да помогне да се направи документален филм, казал той, и преди да могат да премислят идеята по-обстойно, той вече имал и готов филмов проект. Сега оставали само няколко подробности, включително и това пътуване до френското посолство, където, така обяснил Вернер, двойката трябвало да се запознае с договора.

В този мрачен следобед през миналия юни, докато тримата чакали в колата, Вернер изглеждал наистина радостен да прекара известно време само с Адам и Амина. Бил започнал да ги харесва, казал той, и – докато чакали – имал и подарък за Амина. Искал да го отворят заедно и помолил Адам да седне при съпругата си на задната седалка. Церемониалността на момента изглеждала странна за Адам, но той бил свикнал с ексцентричните изблици на журналиста, а и бил любопитен да види какво ще се случи.

Когато двамата седнали заедно, журналистът сложил в скута си една чанта и издърпал от нея червена кутия с богати златни орнаменти. Но докато го правел, Адам забелязал нещо обезпокоително: по бузите на Вернер се събирали малки капчици пот. Сега, с лице към двойката, Вернер отворил червената кутия, откривайки черен полуавтоматичен пистолет Glock, който проблясвал матово върху легло от бяла хартия.

Само за миг, с очи, вперени в пистолета, Адам осъзнал всичко. Той се хвърлил напред, сграбчил дулото и натиснал оръжието нагоре. Но Вернер държал здраво ръкохватката и, докато Адам го дърпал, той натиснал спусъка. Един куршум се забил в гърдите на Адам. Той се почувствал вцепенен, но продължил да стиска пистолета.

Стреляй, изкрещял той слабо към жена си.

В тясното пространство зад пътническата седалка, Амина посегнала и разкопчала кобура на собствения си пистолет, отстрани на бедрото си. Стреляла бързо, от невероятно близко разстояние, и улучила Вернер в ръцете и рамото, отблъсквайки го назад към вратата на колата.

„Я сдаюсь“, извикал той и вдигнал ръце. Предавам се!

По някакъв начин Вернер се изтърколил от вратата на колата и се свлякъл в тревата. Амина също се измъкнала от колата, а пистолетът ѝ през цялото време бил насочен към Вернер. Без да мисли, тя стреляла по него, докато магазинът на оръжието се изпразнил. Стрелбата приключила също толкова бързо, колкото и започнала. Поне засега.

Амина Окуева е прекарала години като участничка в борбата срещу Русия, докато тя и съпругът ѝ се преместват в Киев.

Съпругът на Амина, Адам Осмаев, някога е лежал в затвора по обвинения в заговор за убийство на Владимир Путин.

* * *

Вернер се свлича в мръсотията пред колата. Адам лежи разперен по гръб и се бори за глътка въздух. И двамата мъже ще оживеят – Вернер, прострелян шест пъти в крайниците, рамото и врата, ще лежи в болница в продължение на месеци. Що се отнася до Адам, черният му дроб е пробит и лекарите ще трябва да отстранят една трета от белите му дробове, но му е казано, че ще се възстанови.

А междувременно полицията бързо потвърждава това, което двойката вече е разбрала, тоест че Алекс Вернер не е френски журналист и че предполагаемото пътуване до посолството изглежда е било щателно подготвен капан. Амина и Адам са сигурни, че е трябвало да бъдат убити – и също толкова сигурни, че знаят защо.

Въпреки че не са били в Киев дълго време, двамата вече са известни наоколо. Няколко години по-рано Адам е бил замесен в предполагаем заговор да се взриви автоколоната на тогавашния руски премиер-министър Владимир Путин. Макар че взривът никога не е бил извършен – а Адам отрича да е знаел за някакъв план – той е лежал в затвора. И докато бил там, Амина е получила подобно реноме като снайперистка в борбата срещу про-руските бунтовници в източната част на Украйна. Когато Адам е освободен от затвора, той се присъединява към своята жена-партизанка на изток, където е поел командването на бойна част, съставена от нередовни чеченски войници, и ги е водил през някои от най-кървавите месеци на тригодишната война.

Миналата пролет, изпълнени с нетърпение да намерят нови начини за разклащане режима на Путин – и да се включат в мрежа от активисти с подобно мислене – двамата решават да се преместят в Киев, украинската столица.

Не че градът предлага каквито и да е гаранции за безопасност. На повърхността Киев излъчва елегантния чар на градове като Прага и Будапеща. Но за жителите, които представляват една определена подгрупа от населението – руски емигранти, избягали от Кремъл, ангажирани и активни журналисти или политици, които не могат да останат в Русия, защото са развили комплекс на неудобна съвест – животът в Киев може да бъде ежедневно упражнение по страх. За хора като Амина и Адам, всяко ходене до магазина, всяко каране на кола, всяка среща с непознат човек, е скок в неизвестното. Под лустрото на високата славянска култура и съвременната изтънченост, за много хора градът днес изглежда далеч по-тъмен от онова, което се вижда на повърхността: това е една гангстерска метрополия. През последната година тук са били убити или тежко ранени половин дузина врагове на режима на Путин, в поредица от взривове и престрелки – изригвания на хаос и насилие, които хвърлят над града някаква зловеща отсянка.

Човек може да открие нещо почти мистериозно в тази заплаха, едно объркващо несъответствие между бомбените взривове и стрелбата по улици, окичени с коктейл-барове и художествени галерии. През миналия март например, в една обикновена сутрин в претъпкания център на града, Денис Вороненков, бивш руски прокурор и член на руския парламент, който си бе спечелил гнева на Путин след като го обвини в корупция, тъкмо вървял покрай луксозен хотел, когато мъж, облечен в яке с качулка, се приближил отзад. Мъжът застрелял първо бодигарда на Вороненков, а след това, пред очите на десетки зрители, забил четири куршума в лицето и гърба на Вороненков. Тогава пък бодигардът успял да се изправи на крака, извадил собствения си пистолет и застрелял убиеца.

Бруталността е прецизна, целенасочена и почти никога не причинява вреда на случайни хора – дори и при най-зрелищните нападения. През юли 2016 Павел Шеремет, 44-годишен разследващ журналист и критик на Путин от Минск, Беларус, напуснал дома си в центъра на Киев в червения Subaru на съпругата си и поел по обичайния си сутрешен маршрут. Докато се движел много бавно по една от препълнените улици близо до националната опера в Киев, била взривена бомба, предварително поставена под предната седалка. Записът на камерите за наблюдение показва как превозното средство – или по-скоро една димяща, черна развалина – се търкаля бавно назад. И докато полицаите ровят из останките от инцидента, ужасени пешеходци подминават бързо, отивайки на работа.

Бързото свличане на града към такъв вид мрак води началото си, по някакъв странен начин, от един момент на надежда. През 2014, след като необузданата корупция предизвика буйни улични протести, украинците свалиха тогавашния си президент Виктор Янукович. Падането на Янукович – поддръжник на Путин, който бе избран с помощта на Пол Манафорт, бъдещия мениджър на предизборната кампания на Тръмп – първоначално бе посрещнато от украинците като добра новина, тъй като те се надяваха, че страната им може би ще укрепи връзките си с Европейския съюз. Но само дни след падането на Янукович, когато той беше прогонен и се криеше в Русия, Путин изглежда вече беше започнал да крои собствени планове за Украйна.

В Крим, в южната част на Украйна, се появиха войски с немаркирани зелени униформи, носещи руско оръжие. Руската държавна телевизия излъчваше доклади за неонацистки бандити, обикалящи по улиците на Киев, а неуморната руска пропаганда помогна да се разпали още повече насилието в рускоезичната източна част на страната. Днес руски оръжия, разузнавачи и войници се движат свободно през една гранична зона, дестабилизирана от фалшиви новини и пропаганда.

А междувременно множество руски опозиционери – врагове на Кремъл, които търсят убежище от режима на Путин – се установиха и в Украйна, най-вече в Киев. Тяхното присъствие привлече и още един вид хора към града. Неясни, мътни фигури като Алекс Вернер.

Разбира се, както разкри полицията, Алекс Вернер не е истинското му име. В дните след престрелката полицията съобщи, че предполагаемият убиец, който е преследвал Амина и Адам, е бил Артур Денисултанов – гангстер, крадец и мошеник, който според руските вестници е използвал през последните години най-малко половин дузина идентичности, за да участва в поредица от конспирации и ударни акции.

Тайната на мисията му само се задълбочава. Някои казват, че Денисултанов има връзки с агенти на руското разузнаване. Други го свързват с Рамзан Кадиров, чеченския диктатор и ожесточен поддръжник на Путин. Някои дори се питат дали и самият Путин не е имал интерес от удара.

За украинските власти нямаше съмнение, че убийството е поръчано от Кремъл. „Руската кървава следа в това престъпление е толкова ясна, колкото и кръвта по дрехите на Амина“, заяви директорът по комуникациите на украинското Министерство на вътрешните работи, което пое контрола върху разследването.

Едва по-късно официалните лица започнаха да обмислят някаква по-странна възможност – че в тази екосистема на уловки и терор сега из града може би се разхожда и един нов вид убиец. Напълно възможно бе Вернер изобщо да не е бил санкциониран убиец, а някаква още по-опасна фигура: ловец на свободна практика, един вид самонасочващ се Джейсън Борн, който се надява по някакъв начин да спечели благодарността на Путин, като извърши удар, от който по-късно се надява да извлече някаква полза.

* * *

Макар че убийствата в Киев почти винаги са били насочени срещу враговете му, собствените пръстови отпечатъци на Путин никога не са откривани върху тях – и то с основателна причина. „Русия не работи по този начин“, казва Иля Пономарев, бивш руски депутат, който сега живее в изгнание в Киев, и който е един от последните хора, разговаряли с Денис Вороненков, преди да бъде застрелян на улицата. Според Пономарев, Путин управлява над един вид гнездо от конкуриращи се фракции, които се надпреварват да защитават собствените си интереси, докато търсят благосклонността на Путин, като се грижат за неговите [интереси]. С други думи, това са ‚самонасочващи се установки“, които първо вършат работата и едва след това се опитват да търсят някаква награда. „Не е като да отидете при Путин и да кажете: „Владимир, може ли да [убия този човек]?“, продължава Пономарев. „Вие идвате при Путин с главата на врага му и казвате: „Аз съм герой, аз го направих.“

Като пример, помислете за основния заподозрян в издаването на заповедта за убийството на Вороненков: човек на име Владимир Таурин, предполагаем престъпник и бивш партньор на съпругата на Вороненков. Сега прокурорите в Киев твърдят, че мотивацията му е двойна – както ревност, така и желание да „се затвори устата на ценен свидетел“, който е готов да говори открито за корупцията в Кремъл.

Водата се замътва още повече от факта, че физическият убиец – човекът, застрелян от телохранителя на Вороненков – се е борил срещу проруските сили във войната. Защо руснаците ще работят с човек, който се е борил срещу тях? Адвокатът на Таурин твърди, че украинците, а не неговият клиент, са убили Вороненков. Самите украинци пък настояват, че убиецът е бил използван от руските служби за сигурност, за да посее именно такъв вид объркване. Цялата объркана афера, казва Пономарев, е осеяна с онзи вид мрачности и неясноти, които приятелите на Путин обичат да създават, за да поддържат украинските си врагове в постоянно напрежение.

В този свят на димни ефекти и объркани идентичности, Денисултанов изглежда е видял някаква възможност за себе си, и някъде към 2015 е започнал да преследва враговете на руския президент. Какво точно е планирал, не е съвсем ясно; мотивите на самонаетите тайни агенти – ако това е нещото, което самият той е смятал, че е – са трудни за определяне. Днес все още е трудно да се стигне до 50-годишния Денисултанов: Той е в ареста, все още в очакване на процес. Но в серия от електронни писма, които разменихме, той ми разказа за произхода си и как е намерил пътя си до Киев.

Израснал в Чечения, след гимназията Денисултанов отпрашил за Санкт Петербург. Там, според руската преса, той попаднал на чеченски гангстери, които се опитвали да контролират някои от рекетите в града. Оженил се и приел фамилията на съпругата си – чрез което получил първия от половин дузина псевдоними, които по-късно ще използва, докато се мотае по цяла Европа, в една мътно проблясваща перипатетична пътека, очертаваща едно колоритно и сурово минало.

Фактите и фантазията тук се смесват постоянно: заедно с един журналист от Санкт Петербург той е написал роман, Клетва с ръка върху Корана: Съдбата на един чеченец – литературна халтура, пълна с престрелки и автомобилни преследвания, в която се описва съдбата на един бунтовник, въвлечен в първата чеченска война от началото на 1990-те години. В нашата кореспонденция Денисултанов описва някакъв кинетичен живот, пълен с експерименти и пре-изобретявания на самия себе си. „В живота си съм минал през голям брой професии“, пише той. „Преминах през всичко, през което човек може да мине, опитах всичко.“

През 2008 Денисултанов се появява на радара на австрийските власти, след като влиза в полицейски участък във Виена, за да търси политическо убежище. В изявление от октомври той обяснява, че е агент на Кадиров, жестокият чеченски диктатор, и се нуждае от помощ. Както изглежда, той е променил решението си доста бързо, защото скоро се е върнал в Русия – и през всички години след това отрича всякакви връзки с Кадиров.

През следващите няколко години продължава да се движи и оцелява с каквото може. Използвал е още един псевдоним, за да се ожени отново, след което е осъден, тъй като е откраднал 252 706 долара от новата си съпруга – обвинение, което той описва като „измислица“. Въпреки това е лежал в затвора. После отново се появява под името „Артур Бергер“, управляващ директор на компания, произвеждаща spasmig – устройство, подобно на броня, което се използва при спускане с въже от небостъргачи. Предприятието се сринало, казва той, когато Федералното бюро за разследвания предявило иск за собственост върху изобретението. В края на 2015 заминава за Киев, с убеждението, че там ще може да започне нов живот.

За един професионален измамник, който няма проблеми с насилието, Киев може и да е изглеждал като идеално място. Може би един такъв майстор по всичко би могъл да продава информации на Кремъл, или – ако би се наложило да се вършат и по-зловещи неща – то сигурно би могъл да се заеме и с такива.

* * *

През месеците след пристигането на Денисултанов, няколко политици и високопоставени фигури са имали странни срещи с него – срещи, в които той поемал съмнителни идентичности или изглеждал така, сякаш прикрива загадъчни мотиви. Във всеки от тези случаи човекът, към когото той се е приближавал, по някакъв начин е бил публичен враг на Путин.

Първият от тях може да е бил Иля Пономарев, бившият член на руския парламент, който се противопостави на анексирането на Крим и сега живее в неофициално изгнание в Киев. През януари 2016, докато Пономарев седял в луксозното фоайе на хотел Хайат, Денисултанов се приближил и го обгърнал с меча прегръдка. Пономарев го гледал без да разбира. Денисултанов казал, че се казва Алекс Бергер и се описал като австрийски търговец на медицинско оборудване. Казал, че са се запознали преди няколко години в Русия. Пономарев не си спомнял за такъв човек, но не бил разтревожен от него.

През следващите три седмици Пономарев провел още пет срещи с предполагаемия търговец, най-вече в Хайат. „Бергер“ казвал, че иска да обсъди поредица от бизнес планове. Но проектите звучали съмнително и Пономарев се отдръпнал.

Следващият път, когато Пономарев забелязал човека, когото познавал като Алекс Бергер, бил … във вестника, повече от година по-късно, когато четял за изстрелите срещу Амина и Адам. Това било достатъчно, за да го накара да се размисли отново върху мотивите на странния човек, който се опитвал да спечели доверието му.

Късно през 2016 Алекс Бергер отново се появил в едно популярно кафене в центъра на Киев. Бергер вече не бил търговец, сега той е сътрудник на германско списание – с визитна картичка, която казвала това и нищо повече.

Той се надявал да поговори с политик на име Олег Ляшко, критик на Русия и лидер на радикалната партия в Украйна. По онова време Ляшко фигурираше в новините заради кавгите, в които току-що се бе замесил в Парламента, където беше подхваната яростна борба, след като той беше нагрубил свой колега за близките му връзки с Путин.

След като Бергер се приближил до масата на Ляшко, той се представил. Сцената била странна още от самото начало, спомня си Игор Мосийчук, заместникът на Ляшко, който бил там и подозирал, че Бергер не е човекът, за когото се представя. Бергер подал картичката си на Ляшко и поискал интервю, но политикът отказал. „Той го взе за съмнителен характер“, ми каза Мосийчук. (Денисултанов, в електронната поща, отрече някога да се е срещал както с Ляшко, така и с Пономарев.)

Само няколко седмици след като разговаря с мен за опасностите, пред които са изправени руските дисиденти в Киев, самият Мосийчук стана най-новата цел на заговор за убийство. Двама души, включително и бодигардът му, бяха убити от бомба, предназначена за него. Ранен, но изпълнен с предизвикателност, на следващия ден Мосийчук се появи по социалните медии, за да обвини режима на Путин. „Инициаторите са в Москва“, писа той, „[само] изпълнителите са в Киев“.

Миналата есен, само няколко месеца след престрелката им, Амина Окуева и Адам Осмаев се съгласиха да се срещнат с мен. Исках да разбера не само как са оцелели в сблъсъка си с Денисултанов, но и какви са чувствата, които изпитват хората, преследвани по този начин.

Двамата влязоха енергично в почти пустия ресторант на странична улица в Киев и ме поздравиха. 34-годишната Амина, дребна жена с пронизващи бледосини очи, носеше розов хиджаб и слънчеви очила, вдигнати на челото ѝ. Адам, който ходеше без никакви признаци на нараняване и заяви, че е напълно възстановен, носеше лек мустак и брадичка, които засенчваха инак приятелското му лице. На 36, той изглеждаше по-скоро като завършил студент, отколкото командир на бойното поле. Трудно беше да съчетая скромните им поведения с онова, което знаех за миналото им.

Борбите им започнали в края на 90-те и началото на 2000-те в Чечения, където помагали на местните жители да се борят срещу руските сили. „Бунтовниците бяха в гората, а аз им доставях храна, първа помощ и разузнаване“, казва Амина, която е родена в Одеса, Украйна, от чеченски баща и полска майка. Израстването на Адам е било по-привилегировано: баща му бил директор на държавната петролна компания в Чечения, а той бил изпратен на училище в Англия. Но когато руските войски навлязоха в Чечения през 1999, той се прибрал вкъщи и започнал тайно да работи за бунтовниците. „Някои от [нещата, които съм вършил] не мога да обсъждам“, каза ми той.

През 2007 бил задържан по подозрение, че е организирал заговор за убийството на съюзника на Путин в Чечения, Рамзан Кадиров. Адам отрича всякакви подобни схеми, но признава, че е прекарал тези години в агитация срещу Русия и опити да се свърже с други хора от каузата: „Чух от братовчед ми, че имало някакво момиче, лудо като мен, което искало да отиде на война, името ѝ било Амина. Казах: ‚Можете ли да ми дадете номера ѝ?‘„

Оженили се през 2009, но не се установили някъде задълго. През 2012 апартаментът на Адам бил разрушен от голяма експлозия. Тежко обгорен, Адам успял да напусне сцената. По-късно украинската полиция открила сред развалините на апартамента останки от бомби, а на един лаптоп, принадлежащ на Адам, също и вдиео-кадри, проследяващи маршрутите на Путин. Адам бил арестуван за конспирация с цел убийство на руския премиер и хвърлен в затвора в Украйна – но само след като Европейският съд по правата на човека блокирал руското искане за екстрадиция – голям късмет за него, защото само шест месеца след като про-руското правителство в Украйна падна през 2014, той бил освободен. Веднага се присъединил към жена си на фронта.

Там, въпреки неопитността му, Адам получил командването на така наречения батальон Дудаев. Някои от бойците му мърморели против бързото му изкачване. Други разпространявали слухове – недоказани никога – че той и известната му съпруга си помагали с пари, всъщност дарени за чеченската съпротива.

През май миналата година, когато войната изпадна в застой, двамата се отправили към Киев, където бързо намерили солидарност сред братството на враговете на Кремъл. За критиците им не останало незабелязано, че освен това те се наслаждават и на удобен градски начин на живот – с хубав апартамент, няколко коли, новозакупена къща извън града. Очевидното благоденствие пробудило старите шепоти.

Но за Амина и Адам имало по-належащи притеснения от клюките. Знаели, че са потенциални цели и взели предпазни мерки. Често пътували с охранителен екип и странели от непознати. Така че Амина била вече доста подозрителна, когато един следобед телефонът ѝ иззвънял, и тя не разпознала номера.

Отсреща бил Денисултанов. Казал, че се казва Алекс Вернер от Льо Монд и че е получил номера им от журналист в някакво телевизионно шоу. Искал да се срещнат за интервю. Амина проверила при журналиста, който признал, че наистина е предал информацията. „Това ме успокои донякъде“, каза ми тя. „Намалихме малко предпазливостта си и се съгласихме на среща.“

Решили да се срещнат в суши бар. Както и преди, Денисултанов носел тъмен костюм, очила със златна рамка и златен часовник. В джоба си имал щампована визитка, която го идентифицирала като „Генерален мениджър, Льо Монд“.

Адам и Амина разказват, че имал лек френски акцент и ръсел щедро елементарни френски изрази в инак свободния си руски език. „Попитахме го как така говори толкова добре руски и той каза: ‚Учих дълго време в Санкт Петербург‘„, спомня си Адам. А след това им направил едно от обичайните си предложения: „Льо Монд иска да публикува повече истории за хората, които защитават Украйна от руската агресия. А освен това те били очаровани от Амина, която, казал той, „напомня на французите за Жана д’Арк“. Твърдял, че вестникът искал да плати полет на двойката до Франция за документален проект.

Адам, който все още е в списъка за наблюдение на Интерпол, заради предполагаемия заговор за убийство на Путин, отказал. Амина обяснила, че и за нея ще е трудно. „Казах: ‚Не мога да дойда във Франция, защото не мога да взема оръжието си там, а без него не се чувствам в безопасност‘„, казва ми тя, усмихвайки се.

Когато след срещата напуснали ресторанта, Адам започнал да се чуди за [идентичността на] журналиста. Проверил отново визитната картичка и забелязал, че на нея е изписан имейл адрес с разширение „ru“ – типичен за онези, използвани в Русия. Когато се прибрали вкъщи и той потърсил в мрежата „Alex Werner“ и „Le Monde“, не се появило нищо. Сметнал обаче, че журналистът трябва да е по-скоро администратор, отколкото репортер. Адам казва, че проверил при контактите си в украинските служби за сигурност и че те не виждали нищо подозрително в това журналист да иска двойката да подпише договор.

Съгласили се на втора среща, на която Денисултанов заявил, че вестникът планира да прехвърли пари в банковата им сметка. Офертата прозвучала странно за Адам. „Никога не сме получавали заплащане от журналисти“, каза ми той.

Все пак тримата се срещнали отново на 31 май, когато Денисултанов им казал, че трябва да отидат до френското посолство. Щял да им изпрати кола на следващия следобед, казал той. „Ще караме сами“, отговорила му Амина. „Нямаме доверие на никого.“

Добре, отговорил Денисултанов. Той щял да се качи с тях и да им даде адреса на посолството.

* * *

Сложната схема на Денисултанов, разбира се, не завършва така, както той я е планирал.

Седнал на задната седалка на колата, Адам сграбчил Глок-а. Докато той се борел, Амина се протегнала и бързо извадила от кобура собствения си Макаров.

„Единственото, от което се страхувах, беше да не улуча Адам, защото беше толкова близо“, казва ми Амина и нежно поставя ръка върху ръката на съпруга си. „Стрелях толкова пъти, колкото можех. Не помня колко точно, преди пистолетът да засече. Опитвах да се целя точно. Целият инцидент отне по-малко от една минута.“

Адам се преплъзнал от задната седалка и се срутил навън. „Нямах достатъчно кислород и загубих много кръв“, казва той. Денисултанов лежал на земята, в безсъзнание, може би мъртъв. Амина се втурнала към мястото, където Адам лежал на тревата, а после помолила за помощ случаен минувач. Докато минувачът разкъсвал ризата на Адам, Амина измъкнала от чантата си ролка със специален бинт, обработена с Celox, агент за съсирване, предназначен специално да спира кръвотечението от огнестрелни рани. Те го носели навсякъде със себе си, казва ми тя, като един вид постоянно напомняне, откъм чантата ѝ, за това как насилственото минало пронизвало животите им открай докрай.

„Блокирах едната дупка“, разказва тя, „а след това го обърнах и запуших другата дупка, на гърба му.“ Амина може би е спасила живота на съпруга си. „Изгубих три литра кръв“, казва той, „Но успяха да ми я прелеят обратно.“

През трите месеца след инцидента, Амина и Адам са премисляли срещите си с Денисултанов безброй много пъти, разказват те, и от дистанцията на времето предупредителните сигнали им изглеждат очевидни. „Беше глупаво от наша страна“, казва ми Адам. „Мислим си, ‚как само сме могли?‘ Но той беше много добър актьор и е заблудил много хора.“ Питам го дали смята, че Денисултанов е платен убиец или че е работел сам. „Може и да е работел самостоятелно, но съм убеден, че е действал по заповед на руснаците.“, отговаря Адам. „Събирал е информация, срещал се с политици, докато е съставял списъка на потенциалните цели. И ние сме се намирали в този списък…“

В интервю, публикувано на украински новинарски сайт, Денисултанов предлага обяснение, което звучи силно недостоверно. Той настоява, че престрелката е била недоразумение. Искал да интервюира Амина и Адам за една книга, казва той, и се представил като френски журналист от страх, че двамата ще го избегнат, ако открият, че е чеченец. Денисултанов казва, че бил невъоръжен и разглеждал пистолета на Адам, когато той случайно се задействал. И тогава Амина влязла в действие. „Амина крещеше, беше истерична, беше в паника“, казва той. „Тя твърдеше, че съм служител на ФСБ, че съм убиец, изпратен от Москва … Само заради параноята на тези хора съм тук [в ареста]. Това е всичко.“

След престрелката министерството на вътрешните работи предостави на двойката денонощна охрана, а Амина и Адам са предприели нови предпазни мерки. „Не ходим често не на едни и същи места, не работим на едно и също място, често сменяме графика“, каза ми Амина.

Такива предпазни мерки стават нещо обичайно. Говори се, че в Киев почти всеки изтъкнат руски изгнаник, журналист и политик, носи оръжие, и че много от тях променят постоянно маршрутите си, за да избегнат нападатели. Целевите експлозии и престрелките добавят още повече хаос в един град, който вече е достатъчно блокиран от честите протести. Нерядко демонстрантите превръщат центъра на града в разхвърлян конгломерат от барикади, открити огньове и палатки. Изпод веселието на кафенетата и нощните клубове в целия този хаос има нещо общо; има нещо нормално и в насилието. Нито едно от тези неща не е напълно обяснимо, но въпреки това те са толкова предсказуеми.

* * *

И, разбира се, само шест седмици след като се срещнах с Адам и Амина, получих съобщение от Киев. Бележката беше смразяващо кратка.

Амина е мъртва.

Трябваше да измине около едно денонощие, докато се изяснят всички подробности, но скоро картината на последните моменти на Амина щеше да се оформи напълно.

В следобеда на 30 октомври двойката тръгнала за дома си в Киев след уикенд, който прекарали в Одеса. Адам бил на волана и пътували без придружители. И двамата носели бронирани жилетки – стандартна предпазна мярка след атентата от юни. В девет часа вечерта, в пълна тъмнина, колата минала покрай Глеваха, село на юг от Киев. Прекосили няколко железопътни линии и след това завили зад идещия ъгъл.

А там, сред малка горичка, в засада ги очаквали група въоръжени мъже. Нападателите открили огън с автоматични оръжия. „Всичко около мен се взривяваше, наоколо летяха парчета, панелът на колата, всичко“, разказва Адам няколко часа по-късно пред репортери, от болничното си легло. Той бил ранен в крака. Амина получила поне един куршум в главата. „Карах колкото можех по-нататък, но колата спря. Може би са стреляли по двигателя“, разказва той с празен поглед. Пред болничната му стая стои охрана от войници от специалните части, оръжията им проснати на една носилка. „Когато спрях, мислех, че ще дойдат да ме довършат. Но никой не се приближи; те се оказаха страхливци и избягаха. Тогава започнах да се грижа за Амина.“

Тя била в безсъзнание и кървяла от главата. Адам се опитал да използва бинта Celox – вероятно от същия пакет, който ми беше показала Амина няколко седмици по-рано. „Държах я през цялото време, опитвах се да не оставя да изтече кръвта ѝ, но това беше невъзможно“, казва той. „Амина умря в ръцете ми.“

* * *

Вътрешното министерство на Украйна отново сочи към руските специални служби или Кадиров, чеченския лидер. От своя страна Кадиров отрича всякаква отговорност и твърди, че за убийството на местния народен герой е виновно украинското правителство. „Украинските тайни служби са решили … да се отърват от местната дама-гангстерка, за да отклонят вниманието на западните си господари от протестните митинги и да опитат още веднъж да обвинят Русия за собствените си проблеми“, заяви той.

Но тук се разпространява и една друга теория, която само подчертава за пореден път колко трудно е да се намерят ясни отговори при политическите престъпления в Украйна. Според тази версия целта на убийците е била не Амина, а Адам, чиито другари в батальона Дудаев искат той да умре. Както изглежда, той и Амина са живеели много нашироко в Киев, докато бойците все още страдат на полесражението. Откраднатите чеченски дарения, така се говори тук, възлизали на около 3 милиона долара. Адам нарича обвиненията глупости; той отрича да е откраднал каквото и да било, и обвинява Русия за убийството на Амина.

И докато въпросите около смъртта на Амина се носеха наоколо, тя беше погребана в традиционна мюсюлманска церемония. От опасения, че може да има ново нападение, погребалната церемония беше държана в тайна. „Войната продължава“, обяснил съпругът ѝ. „Врагът е близо. Не можем да поставяме в опасност животите на други хора.“ Когато всичко свършило, Адам напуснал гроба на патерици и се запътил към чакащото превозно средство, предназначено да го защитава – поне за момента – от опасностите, дебнещи наоколо.

Джошуа Хамър (род. 1957) е американски журналист и чуждестранен кореспондент на свободна практика, както и бюро-шеф на списание Newsweek по цял свят. В частност, бил е шеф на бюрото в Найроби (1993-96), в Южна Африка (1996-97), в Лос Анджелис (1997-2001), Берлин (2000-2001) и Ерусалим. негови статии са публикувани в множество престижни американски издания като например The New York Review of Books, The New Yorker, Smithsonian и много други.

Джим Симънс, царят на цифрите

Автор(и): Д. Т. Макс

Едно посещение в научно-изследователски център обикновено започва в лабораторията на някой професор-звезда, пълна с дузина млади учени, които работят над различни експерименти. Но когато наскоро посетих Института Флатайрън26, който официално беше открит през септември, в долния Манхатън, аз бях отведен направо в компютърна зала. Единственият звук идеше от тихо мъркащата климатична система. Бях заобиколен от редици черни метални клетки, подредени от пода до тавана, с черни метални рафтове, пълни с черни сървърни възли: кутии с малки, мигащи светлини и многоцветни жици. По някои от жиците висяха етикети – бележки, писани от хората от персонала до самите себе си. В един момент осъзнах, че съм виждал подобни съоръжения само във филмите. Наоколо ме развеждаше Ник Кариеро, един от директорите на нещото, което институтът нарича свое „научно-изчислително ядро“. Той посочи към една клетка с празни рафтове. „Чакаме хората на квантовата физика да започнат да се появяват“, каза той.

Институтът „Флатйрън“, който се намира в единадесететажна сграда в стил fin-de-siècle, на ъгъла между Двадесет и първа улица и Пето авеню, е посветен изключително на компютърните науки – разработването и прилагането на алгоритми за анализ на огромни масиви от научни данни. През последните десетилетия университетските изследователи са придобили особени умения за събиране на цифрова информация: билиони базови двойки от секвентирани [тоест, с вече известен порядък] човешки геноми; светлинни измервания от милиарди звезди. Но тъй като малцина от тези учени са професионални програмисти, те често са анализирали улова си с второкласни алгоритми, разработени от студенти. Целта на института е да помогне на най-добрите изследователи в целия научен спектър с алгоритми, които могат да открият дори най-слабата мелодия сред цифровата какофония.

За първи път посетих Института Флатайрън през юни. Въпреки че официалното откриване предстоеше след още няколко месеца, фоайето беше вече завършено. То имаше онзи стар-но-нов облик на скъп ремонтиран интериор; всяка драскотина в историята на сградата беше отстранена. Близо до входа виси картина, напомняща за Шагал, „Ева и създаването на Вселената“ от Авива Грийн. Синът на Грийн току-що прекарва една годината в института, като част от екипа по астрофизика. „Всеки ден той влиза във фоайето и вижда картината на майка си“, каза ми Джим Симънс, основателят на института.

Симънс, известен математик, е основател също и на Ренесанс Технологии, един от най-големите хедж-фондове в света. Доходът му през миналата година е бил 1,6 млрд. долара, най-високият в хедж фондовата индустрия. Може би ще предположите, че трябва да се появява всеки ден в „Ренесанс“, за да може да прави такива пари, но Симънс, който е на седемдесет и девет, се е оттеглил преди осем години от фирмата, която е стартирал в края на седемдесетте години. Неговата бробдингнагска[27] компенсация е резултат от съществен дял в компанията. Той ми каза, че макар да няма нищо общо с ежедневните дейности на Ренесанс, от време на време предлага идеи. „Дадох им една преди три месеца“, казва той – било предложение за опростяване на историческите данни зад един от търговските алгоритми на фирмата. Освен да обясни, че идеята не проработила, той не дискутира по-нататъшни детайли: методите на „Ренесанс“ са собствени и секретни. Все пак той споделя с мен тайната на инвеститорския си успех: никога не „претоварвал модела“. Щом веднъж успеел да установи какво ще се случи [на финансовите пазари], той се придържал към прогнозата, докато тя се сбъднела.

Институтът Флатайрън може да се разглежда като повтарящ структурата, създадена от Симънс в Ренесанс, където е наемал изследователи, за да анализира големи количества данни за акции и други финансови инструменти, с цел да открие невидимите преди това повторения в колебанията им. Тези открития са дали на Симънс убедително предимство. Във Флатайрън, предприятие с нестопанска цел, целта е да се прилагат аналитичните стратегии на Ренесанс за проекти, посветени на разширяване на знанието и подпомагане на човечеството. Институтът има три активни отдела – изчислителна биология, изчислителна астрономия и изчислителна квантова физика – и планира да добави още един, четвърти.

Симънс работи в офис на най-горния етаж от другата страна на улицата, в сграда, заемана от административната майка [на института], Фондация Симънс. Седнахме да говорим там, пред огромна картина на рис, който убива заек – метафора, предположих аз, за подхода му към пазарите. Сбъркал съм, поправи ме Симънс: той просто я харесвал, а съпругата му Мерилин, не, така че я махнал от имението си в Източен Сейтоукет на Лонг Айлънд. (Мерилин, която има докторска степен по икономика, ръководи бизнес-структурите на фондацията и института, два етажа по-долу.) На масата му, до полузапълнен пепелник, лежи модел на Архимедова помпа, с който обичал да си играе. Симънс пуши непрекъснато, дори в затворени зали за конференции. Във връзка с което обяснява, че, независимо от размера на потенциалната глоба, той най-вероятно ще може да я плати.

Симънс има вид на човек, доволен от себе си и готов да бъде доволен от другите. Облечен е в небрежно-скъпи дрехи [cabana wear]: деликатни памучни ризи, в комбинация с леки летни панталони, запасани високо, поддържани от колан от индийски мъниста. Израснал е в предградията на Бостън и говори със същия лек масачузетски акцент като Майкъл Блумбърг, с чести паузи и неточности. Понякога използва думите „et cetera“ вместо да завърши мисълта си, може би защото мисълта му е някъде другаде или защото е научил, че сложностите на съзнанието му не винаги са интересни за другите, или просто защото, когато сте толкова богат като Симънс, хората винаги чакат да завършите онова, което казвате.

На стената му е закачен рамкиран слайд от презентация на теорията на Чърн-Симънс. Той е помогнал при създаването на тази математическа теория, когато е бил в началото на тридесетте си години, в сътрудничество с известния математик Шиинг-Шен Чърн. Теорията улавя някои от фините свойства на триизмерните пространства – например формата, която остава, ако изрежете [в мислено пространство] някакъв сложен възел. Тя се е превърнала в градивен елемент на стринговата теория, квантовото изчисление и физиката на кондензираната материя. „Трябва да отбележа, че нито едно от тези приложения не ми беше минавало през ума“, каза ми той. „Аз правя математиката, те правят физиката.“

Висшата математика е игра за млади хора – онези, които я практикуват, обикновено свършват най-добрите си работи, преди да са навършили четирийсет – но Симънс е продължил да прави амбициозна математика вече и в значително по-зряла възраст. През шейсетте си години, след смъртта на сина му Ник, който се удавил в Бали през 2003, той се върнал към математиката. „Когато наистина мислите интензивно за математиката, вие сте в собствен свят“, казва той. „И сте донякъде предпазени от други неща“ (Симънс е изгубил и още син, Пол, при пътнотранспортно произшествие през 1996). През тези години Симънс е публикувал една широко цитирана статия („Аксиоматична характеризация на обикновената диференциална ко-хомология“), в Journal of Topology. За последния си проект казва: „Въпросът е дали съществува някаква сложна структура в една шест-измерна сфера? Това е голям проблем, много стар и никой не знае отговора.“ Мерилин пък ми казва, че може да познае кога съпругът ѝ мисли за математика – в такива случаи очите му се замъгляват и той започва да скърца със зъби.

Дискусията ни преминава към Флатайрън. Компютърната инфраструктура на Ренесанс, казва той, била централна част от неговия успех. В университетите, казва Симънс, кодирането обикновено е хаотичен процес. За завършилите студенти и пост-докторантите, които се занимават с такава работа, той казва: „Някои от тях са доста добри програмисти, други – не чак толкова. Но след това те си заминават и няма кой да поддържа този код.“ За собствения си институт той е наел двама уважавани програмисти от академичните среди: Кариеро, който водеше обиколката ми, е дошъл от Йейл, където е разработил сложните и успешни изчислителни капацитети за изследване на науките за живота[28] на този университет. Другият, Ян Фиск, е работил в CERN29, лабораторията за физика на микрочастиците близо до Женева. Симънс им предложил по-голяма независимост и по-високи заплати. „Те са най-добрите от тази порода“, казва той. Кариеро и Фиск понякога се консултират с колегите си от Ренесанс по технически въпроси.

Акцентът на Симънс върху онова, което повечето от нас схващат като „обслужващи функции“, е в пълен унисон с отличителния фокус на института – изчислителният. Флатайрън не провежда никакви нови експерименти. Повечето от сътрудниците му работят с различни университети, които генерират нови данни от „мокри“ лаборатории – онези с автоклави, генетично модифицирани мишки и всякакви други съоръжения. Алгоритмите и компютърните модели на института имат за цел да помагат на колегите от други институции да откриват информация, скрита из дебрите от данни, които вече са събрани: изчисляване мястото на нови планети чрез отчитане на изкривеното пространство-време, което ги заобикаля; идентифициране на връзките с различни мутации сред инак „безплодните“ части на хромозомите. В резултат на това интериорът на института изглежда не толкова като лаборатория, колкото като обикновен общински офис на [квартала] Флатайрън: небрежно облечени хора, които седят цял ден на бюра и гледат към екрани под високи тавани.

Симънс е събрал тук приблизително същия капацитет за обработка, какъвто обикновено бихме открили в компютърния център на средно голям изследователски университет – еквивалентен на шест хиляди лаптопа от висок клас. Това е определена мощност, да, но не извънредна. И, както признава Кариеро, той „не може да се сравнява с корпоративните ресурси на Амазон или Гугъл“. Но тъй като в института Флатайрън има много по-малко хора, всеки изследовател има незабавен достъп до огромна компютърна мощ. Кариеро казва, че като доставя на учените най-модерно „алгоритмично ръководство“ и „софтуерно ръководство“, той може да им помогне да поддържат изключително прецизен фокус върху най-новите развития в [съответната] наука.

Симънс е направил голям залог върху убеждението си, че базисната наука ще доведе до резултати чрез използване на същия подход, който го е направил богат. През последните две години е наел деветдесет и един души – и очаква да наеме повече от двеста, което ще направи Флатайрън почти толкова голям, колкото Института за напреднали изследвания в Принстън, Ню Джърси. И не се притеснява за цената. „Първоначално мислех за седемдесет и пет милиона годишно, но сега мисля, че вероятно ще е около осемдесет,“ казва той. Като се има предвид, че Форбс оценява нетната стойност на Симънс на 18,5 млрд. долара, подкрепата за Института Флатайрън е, от финансова гледна точка, дреболия. „Ренесанс беше много забавна [работа]“, казва ми той. „И това тук също е забавно.“

Институтът Флатайрън е част от тенденцията към частно финансирани изследвания в науката. В Съединените щати базисната наука традиционно е била заплащана от университетите или от правителството, но частните институти често са по-бързи и по-фокусирани, а и светът е наводнен от нови богатства. От 90-те години насам, когато Силициевата долина започна да бълва милиардери, частни институти са се появили из цялата страна. През 1997 Лари Елисън, съосновател на Oracle, стартира Ellison Medical Foundation в района на залива [Сан Франсиско], за да изучава биологията на застаряването. Шест години по-късно Институтът „Алън“ за изучаване на мозъка беше основан в Сиатъл от Пол Алън, съоснователят на Microsoft. През 2010 Ерик Шмид, изпълнителен президент на Google, основа Института „Шмидт„за изследване на океаните, в Пало Алто.

Тези институти са постигнали много, отчасти чрез предоставяне на алтернативи срещу склеротизираните системи: Институтът „Алън“ помогна да се промени неврологията, като я ускори чрез въвеждането на инструменти като автоматизирана микроскопия. Но частните фондации също имат слабости. Богатите благодетели неизбежно насочват финансирането си към личните си ентусиазми. „Страхът относно тези милиардери-донори е, че ще финансират дребномащабна наука, ще пилеят пари и време“, казва Дейвид Калахан, редактор на онлайн списанието Inside Philanthropy. Фондациите не се облагат с данъци, така че голяма част от парите, които ги подкрепят, са пари, които иначе биха отишли при правителството. Научните мега-донори не дават отчет на никого освен на самите себе си. Частните институти обикновено имат научни съвети, избрани от създателите им, и са предназначени да подкрепят желанията на основателите, дори и след смъртта им. Роб Райх, професор по политология в университета в Станфорд и експерт по филантропията, ми каза: „Частните фондации са плутократично упражняване на власт, което е неконтролируемо, непрозрачно, насочвано от донори и щедро освободено от данъци. Това изглежда като прекалено странна институционална и организационна форма, за да бъде нещо широко подкрепяно в едно демократично общество.“

Симънс, който според Форбс е двадесет и петият най-богат човек в Америка, може лесно да се превърне в най-големия частен спонсор на базисната наука. Той плаща за института чрез онова, което нарича „своя местен офис с нестопанска цел“, който разполага с бюджет от близо три милиарда долара. Освен това той поддържа много по-голяма благотворителна организация на Бермудските острови, международната фондация „Симънс“. Самият той спомена тази фондация в разговора ни, но тя няма уеб страница или някакъв друг вид публично присъствие. Подробности за Бермудския обект бяха наскоро представени от Международния консорциум на разследващите журналисти и станаха част от проекта „Райски досиета“. Разследването разкри, че фондацията „Симънс“ има приблизително 8 милиарда долара активи, и нито един от тях не е облаган с данъци. Освен това тя има и доста особен произход: в края на седемдесетте години, точно преди Симънс да стартира Ренесанс, един приятел на родителите му е вложил сто хиляди долара в тръст на негово име. Симънс свива рамене и казва просто „Той ме харесваше.“

Симънс възнамерява да използва състоянието на Бермудските острови, за да финансира благотворителните си проекти в хода на времето. „Ние харчим около четиристотин и петдесет милиона годишно“, казва той. „Постепенно фондацията ‚Симънс Интернешънъл‘ ще поеме голяма част от разходите.“

Докато аз се срещах с него през ноември, историята на „Райските досиета“ тъкмо се разчуваше и той беше принуден да отговаря на въпроси от два от вестниците, които работеха по темата, Таймс и Гардиън. Не беше особено очарован от намека, направен в докладите – че егоистично е избягвал плащането на данъци – и ми предложи вместо това едно друго заглавие: „Блестящ математик прави милиарди и дава всичко за благотворителност.“

(Гардиън описва офшорните тръстове като „идеални средства за прикриване огромни богатства.“)

Попитах го дали смята, че е обложен справедливо. „Плащам страхотно много данъци“, каза той. „Дали мисля, че това е моят [справедлив] дял? Да.“ Той защитава бермудската си фондация като не по-различна от който и да е друг актив. „Да предположим, че сте стартирали компания, излезли сте на борсата, но никога не сте продавали акциите си и тези акции са се увеличили по брой и са нараснали по стойност. Няма да плащате никакви данъци, докато не продадете част от тези акции. Не се възползвах от него, докато не започнах да черпя от парите. Мисля, че това е абсолютно разумно нещо.“ Онова, което той не споменава, е размерът на активите на Бермуда.

Говорихме и за едно скорошно разследване на подкомитета на Сената: Ренесанс беше обвинен, че е използвал в дейността си неетични търговски трикове, които са намалили данъците му върху капиталовите печалби с около 6,8 млрд. долара. (Ренесанс твърди, че работи напълно в рамките на закона.) Симънс, който през онзи период е бил главен изпълнителен директор на фирмата, ми каза, че не се е опитвал да избягва плащането на корпоративни данъци; опитвал се най-вече да изолира инвестициите на фонда от всякакви възможни рискове. За счетоводната тактика на компанията той казва: „Това беше начин да се ограничат загубите и беше нещо страхотно, а освен това ни даде и множество лостове за оказване на влияние.“ След което добавя: „И когато чух, че може да бъде окачествено и като дългосрочна инвестиция, аз си казах, ‚Добре, но това не ме интересува‘.“ Сенаторът Рон Уайдън от Орегон, водещият демократ в Комитета по финанси, ми каза по електронната поща: „В тази област законът е много ясен. Ренесанс е злоупотребил с възможностите за постигане на данъчни отстъпки и в резултат на това е прибрал в собствените си джобове милиарди долари.“

Въпросът за размера на капиталовите печалби сега е в процес на арбитраж и аз попитах Симънс доколко всичко това може да засегне нетната му стойност. „Скромно“, каза той. След което бързо промени отговора си: „Повече от скромно. Искам да кажа, това без съмнение ще ме засегне.“

Едуард Маккафъри, професор по право и експерт по данъчните политика от университета в Южна Калифорния, заяви в електронната поща: „Може би наистина ще се окаже, че демократи като Симънс, Бил Гейтс и Уорън Бъфет някой ден ще са раздали цялото или повечето от богатството си на благотворителни организации по свой избор, но те и семействата им все още водят живот на голяма власт и привилегии, с малко данъци. И благотворителността им отразява собствените им ценности, без непременно да помага на обикновените данъкоплатци и граждани.“ Данъците върху състояние от осем милиарда долара могат да финансират доста много училища.

Симънс е далеч по-склонен да се извинява за парите, които печели, отколкото за данъците, които избягва да плаща. „Смятам, че разделението на богатството, което имаме в Съединените щати, е прекалено голямо и мисля, че би било по-добре, ако то е по-малко изкривено“, казва той. От тази несправедливост имало обаче поне един положителен резултат. „Аз съм един от печелившите от всичко това, но що се отнася до филантропията и науката, мисля, че това е нещо много хубаво, точно толкова просто и ясно“, казва той. „Можем да преследваме неща [и цели], които другите хора не могат.“ След което добавя, с лека отсянка на отбранителност: „Първоначално цялата наука е била подкрепяна от благотворителност. Галилей е имал своите покровители.“

„Е, qué más [какво друго]?“, пита добродушно Симънс.

Беше юли, и някои от учените от института му предаваха докладите за напредъка по дейността си. Този ден беше ред на астрофизиците и биолозите; скоро щяха да дойдат квантовите физици. (Групата им е толкова нова, че лидерът ѝ все още се намира в Париж). Срещите се провеждаха очи в очи, в малка конферентна зала, където задачата на Симънс е да хвали, да подбутва и да пуши. Трима астрономи разясниха последните си работи по суперновите, гравитационните вълни и галактиките-джуджета. Симънс ги отрупваше с въпроси от рода на: „Разполага ли една черна дупка, в нормалния случай, с магнитно поле? (Материалът, който заобикаля черната дупка, генерира такова, беше отговорът.) Беше изненадан да научи, че на практика астрономите не могат да потвърдят точността на най-сложните си модели. Две различни компютърни програми, решаващи едно и също лабиринтно [изключително сложно] уравнение, често излизат с доста различни отговори. Симънс възразява: „Е, ако на първо място става дума за една и съща физика, то човек би мислил, че кодът ще прилага законите на физиката и няма да се променя от програма на програма!“ При целия му интерес към кодирането, самият Симънс не е програмист. Той мисли алгоритмично, но на бяла дъска [тоест без експертни познания].

„В идеалния случай, да“, съгласява се един от астрономите. „Но на практика не е съвсем така“. Друг учен изяснява: „Подлежащите алгоритми извършват определени опростявания. Ние никога не решаваме фундаменталните уравнения, винаги работим с приближения. А различните приближения се правят от различни алгоритми.“ Симънс, обучен в идеалния свят на математиката, е видимо развълнуван.

След астрономите докладите си предават и биолозите. Олга Троянская, родена в Русия генетичка и компютърна специалистка, която освен това е и професорка в Принстън, разказва на Симънс за алгоритъма, над който работи, и който трябва да предвижда ефектите от специфични мутации вътре в рамките на дадена клетка. Тя се надява, че в крайна сметка програмата ще предложи възможности за медицинско лечение, съобразено с конкретната ДНК на пациента. След това Троянская преминава през списък от други проекти, със скоростта на вихрушка. Тя планира да извади ДНК от [останките на] неандерталци, за да предвиди по какъв начин биха намерили израз техните гени. Освен това групата ѝ работи върху алгоритъм, който е свързал симптомите на аутизъм с части от генома, които не кодират протеини.

„И това ли е всичко, което сте направили?“, шегува се Симънс.

Следващият разговор е с Дмитрий Чкловский, невролог, когото Симънс е привлякъл от Медицинския институт Хауърд Хюз, където той е специализирал в областта на конектомите, или мрежите от неврони. Той описва как е направил картата на конектома на една италианска миниатюрна оса – паразит, който се излюпва в яйцата на други насекоми. Такива изследвания на прости видове могат да помогнат при разкриването на сложностите около това как функционира човешкият мозък. Симънс наостря уши, когато чува историята на миниатюрните оси. „И колко време живеят?“, пита той. Когато му казват „само пет дни“, той отговаря: „Но пък пет добри дни.“

Един приложен математик на име Алекс Барнет обсъжда няколко програми, които групата му е разработила, за да анализира невронните процеси. Един от най-многообещаващите сред тях, MountainSort, подобрява анализа на записите на мозъчна активност, направени с помощта на електроди, отчасти чрез автоматизиране на интерпретацията на данните. Програмата може да ви каже, още преди плъхът да се е задвижил, дали той смята да завие надясно или наляво. Алгоритъмът, използван при нея, може да даде представа за това как мозъкът контролира поведението. Институтът е направил софтуера достъпен за други лаборатории, без заплащане. Симънс се усмихва, когато чува, че MountainSort се приема от важни изследователски групи. „Това е доста добре.“ казва той. (Чонг Ши, невронен инженер от Университета на Тексас, ми изпрати електронна поща, в която казва, че MountainSort е „най-добрият инструмент за сортиране на такъв вид записи“, който сме тествали“, и че скоростта на анализа междувременно се е увеличила стократно.)

Част от идеалната цел на Флатайрън е да пуска възможно най-бързо в обръщение програмни проекти като MountainSort. Стипендиите се раздават с подобни бързи темпове: само за няколко години изследователите на Флатайрън са създали или са били съавтори на повече от двеста и осемдесет научни статии. „Те са заети момчета!“, писа ми Симънс в електронна поща. (От деветдесет и един души в института, двадесет са жени, седем от деветте лидери на групи са мъже).

Мерилин Симънс ми каза, че съпругът ѝ е „информационен процесор“, добавяйки: „Каквото и да е, той ще го сдъвче“. Джим Симънс пък ми казва, че му е по-удобно да обсъжда астрономията отколкото биологията, защото разбира по-добре презентациите в първата област, но в следващите необичайни дискусии той изглеждаше вещ и в двете области. Ясно беше, че той предпочита приложните области пред теорията, а дискусиите, които ме впечатляваха като убийствено подробни, изглежда често го вълнуваха най-много. Той и астрономите разговаряха подробно как може да се проектира софтуер, който може да описва орбитите на един милиард звезди, използвайки най-малкото възможни редове. Разговорът за ефективността на компютърните езици доведе до обсъждане на хавайския език, който работи с далеч по-малко букви от английския.

Според Симънс неговата управленска стратегия е да наема брилянтни, мотивирани хора, а след това да им дава свобода. „Учените не искат да им се казва какво да работят“, казва той. Ролята му изглежда по-близка до онази на редактор на вестници или спортен треньор – той убеждава, възбужда и понякога смъмря екипа си да работи по-добре. Прекарал е кариерата си в усъвършенстване на един определен алгоритъм: как да управлява талантливи изследователи по начин, който е едновременно и приятен, и творчески. „Аз обичам да наемам“, казва ми той. „Моят стил на мениджмънт винаги е бил да намирам изключителни хора и да ги пускам да бягат с топката“. В Ренесанс, казва той, понякога е работил сам по алгоритмите („От тях има зилиони“), а във Флатайрън понякога е правел съществени предложения. Когато Олга Троянская започнала да работи върху връзката между гените и симптомите на аутизъм, Симънс предложил специфична промяна на алгоритъма, който тя развивала, за да може да се картографира по-ефективно информацията. „Така и стана“, казва ми той. Троянская предложила да го впише като съавтор на статията, която се получила в резултат, но Симънс предпочита да стои настрана от светлината на прожекторите. Той учтиво отказал.

За Симънс идеите и парите винаги са били взаимно свързани. Братовчед му Ричард Лури, писател, ми разказва история за дядо им, който ръководел фабрика за обувки: в дните за изплащане на заплати той оставял двете момчета да се грижат за купчини пари „високи колкото самите нас.“ Лури си спомня: „И двамата обичахме [тези дни]!“ Но в други моменти Симънс можел бъде толкова затворен, че Лури се тревожел, че братовчед му е болен. „Просто ще ви каже, ‚Мислех си за нещо‘„, казва Лури. През 1955, когато Симънс е на седемнадесет, той се записва в МИТ и се влюбва в математиката. Получил е докторска степен в университета Бъркли, когато бил на двадесет и три. Скоро работел във федерално финансирания Институт за отбранителни анализи (ИОА), в елитната му криптографска група, която се намира в Принстън. „Работата ни беше да разбиваме шифрите на други страни и да проектираме собствените си“, казва Симънс. „Имах достатъчно късмет да правя отчасти много добра математика, докато бях там, и се радвах, че измислих алгоритъм, а после го видях тестван на компютър. Не можех да програмирам и за две стотинки, но реших да се справя с един отдавнашен проблем в тази област.“ (Той не може да обсъжда тази работа, защото тя си остава високо секретна.) Бил уволнен от ИОА през 1968, след като разказал на репортер на Нюзуик, че е против войната във Виетнам и че докато тя не свърши, ще работи само по лични проекти.

След заминаването си, Симънс е назначен за ръководител на математическия факултет в Държавния университет в Ню Йорк в Стони Брук. Председателството му съвпада с ерата на Нелсън Рокфелер, амбициозният губернатор на Ню Йорк, който иска университетът да стане „Бъркли на Изтока“. Под ръководството на Симънс факултетът се разширява и придобива престиж. „Той вече беше някакъв вид комбинация от водач и церемониалмайстор, а също и източник на енергия“, спомня си Тони Филипс, математик, работил със Симънс. Докато Симънс е в Стони Брук, той печели наградата „Веблен“, едно от най-големите американски отличия по математика, за работа в областта на диференциалната геометрия, изследванията на повърхности и техните форми в множество измерения. Освен това работи заедно с Шиинг-Шен Чърн по теорията на Чърн-Симънс. „Да, аз бях добър математик“, казва той. „Не бях най-добрият на света, но бях доста добър.“

И през цялото време Симънс мисли как да стане богат. Докато е в Бъркли, купува ценни книжа за търговия със соя [soybean futures] и отива на борсата в Сан Франциско, за да гледа как се котират. („Първо се качиха“, казва той. „А след това паднаха.“) В края на седемдесетте, не дълго след като печели наградата „Веблен“, Симънс основава малка инвестиционна фирма в офис парк близо до Стони Брук. По това време той се чувствал зашеметен от един математически проблем, който включва симплекс (симплекс е полигонът с най-малък брой върхове във всяко дадено измерение), и имал нужда от почивка. Опитал ръката си в търговията с валута, а след това и стоки, но не му харесало. За него това е инвестиционният еквивалент на работа в изследователска лаборатория [много труд, малко резултати]. „Това беше фундаментална, а не систематична търговия“, казва той. „Беше много уморително.“ Усещал, че трябва да има и по-статистически начин да се правят пари на пазара. „Разгледах и анализирах картите на цените, и те не ми изглеждаха случайни“, казва той. – Изглеждаха привидно случайни, но не съвсем. Чувствах, че в тези данни трябва да има някои аномалии, които биха могли да бъдат използвани.“

Той наел друг математик, когото срещнал в ИОА, и двамата започнали да създават модели, които прогнозирали посоката на валутните цени. Симънс ми каза, че е наемал за своя „луд хедж фонд“ – компанията, която по-късно ще стане Ренесанс Технологии – не финансисти, а физици, астрономи и математици. Освен това инвестирал силно в компютри и хора, които ги разбират. „Ако ще анализирате данните, това наистина трябва да става чисто“, казва той. „Да предположим, че това е серия от цени на акции. 31¼, 62½. Момент, но акциите не се удвояват за един ден – значи трябва да има грешка в данните! Има различни начини за премахване на грешки от данните и това е важно, защото те наистина могат да ви погубят.“

Насърчавал взаимодействието и дебатите между изследователите. „Всичко, или поне голяма част от работата в Ренесанс, беше сътрудничество“, казва той. „Атмосферата беше много отворена.“ Бившите му колеги са съгласни, че Симънс е изключителен мениджър. Той разбира на какво се радват учените и често е организирал странни упражнения за установяване на връзки между тях: в някакъв момент служителите на Ренесанс се състезавали, за да видят кой от тях може да кара велосипед по определен път с най-ниска скорост, без да падне.

Ренесанс има безпрецедентен успех. Bloomberg Markets, в статия от миналата година, нарича основния фирмен продукт, Medallion Fund, „може би най-голямата на света машина за правене на пари“. В продължение на почти три десетилетия той се е увеличавал средно с осемдесет процента годишно, преди данъците. Другите, по-големи фондове на Ренесанс са се справяли по-малко добре. Симънс казва, че това е следствие от размерите им: големи суми пари не могат да бъдат търгувани толкова бързо, а по-дългосрочната търговия прави алгоритмите по-малко полезни. „Това е като времето“, казва той. „Колкото по-близо е, толкова по-голяма е сигурността на прогнозата.“

Симънс направил първия си милион долари в началото на четиридесетте си години, а първия милиард към шейсетте си. „Беше забавно да се печелят такива пари“, казва той. На седемдесет и една се оттеглил, като предал управлението на фонда на двама експерти по разпознаване на речта, които въвел в управителния съвет през 1993, Питър Браун и Робърт Мърсър. Симънс казва, че „езикът е много предсказуем“ и той предвиждал, че Браун и Мърсър могат да приложат уменията си на пазарите. Браун, който сега е главен изпълнителен директор на Ренесанс, ми каза в един имейл: „Геният на Джим е не само в осъзнаването на възможностите за количествена търговия много преди да го направят другите, но и в създаването на компания, в която той предоставя на отлични учени [съответните] ресурси, околна среда и стимули за производство.“ Освен това той отбелязва: „Неговата роля беше повече в определянето на общата посока на компанията, отколкото в развитието на технологията“.

Едно от нещата, които Симънс не е успял да предвиди е, че Мърсър ще се превърне в една от най-разделящите фигури в американската политика. По време на избирателния цикъл през 2016 Мърсър, който е крайнодесен консерватор, е похарчил повече от двадесет милиона долара, и в крайна сметка е поставил цялата си тежест си зад кандидатурата на Доналд Тръмп. Той вероятно е най-големият единичен дарител за крайната десница, който е дал милиони долари на Breitbart, подстрекателския уеб сайт, управляван от Стив Банън[30]. Симънс описва настоящата политика на Мърсър като трансформация, която го е изненадала. „Говорих с него на няколко пъти, но той е много различен от мен и не мога да го променя“, казва Симънс. След което добавя: „Харесвам го.“

През октомври Симънс, който е не-изпълнителен председател на управителния съвет на Ренесанс, подканил Мърсър да се откаже от ръководството си в компанията. Мърсър го направи. Симънс казва, че решението е практическо, а не политическо. Нарастващата известност на Мърсър е „не особено добра за морала [на фирмата]“, обяснява той. „Един от най-добрите ни хора току-що беше казал, че е напуснал“, отбелязва той, а „друг от най-добрите изглеждаше вече на прага“. Симънс разговарял наскоро с членовете на фирмата и смята, че е получил обратната информация, която желаел: моралът се е подобрил. „Мисля, че съм прав“, казва той.

Самият Симънс е допринесъл с двайсет и шест милиона долара за изборния цикъл от 2016 – за различни либерални каузи. Той ми казва, че винаги е бил демократ, поради ангажимента на партията към бедните. Не вижда противоречие в това, че плаща възможно най-малко данъци, докато подкрепя партия, която би искала той да плаща повече. „Радвам се, че съм един от богатите хора, но мисля, че правителството трябва да направи всичко възможно, за да помогне на обикновените хора да имат нормален живот“, казва той. Колкото и вещ да е в математиката, той казва, че е удивен от начина, по който богатите американци са насъбрали такива огромни богатства през последните десетилетия. „Не знам защо точно е имало подобно изкривяване“, казва той. „Не съм икономист и не съм проучвал въпроса, но не ми се струва правилно да има точно такъв баланс – а всъщност дисбаланс“. След известен размисъл той казва, че би подкрепил евентуално повишаване на горната данъчна ставка. Почти чувах как в главата му се прехвърляха цифри, изчисляващи нетната му стойност. „Едно покачване от четиридесет на петдесет процента няма да е трагедия“, казва той. „В зависимост от това как правителството харчи парите.“

Въпреки че Симънс изглежда решен да отдаде огромна част от богатството си, той не се смущава и да харчи разточително. Има апартамент за четиридесет и осем милиона долара, който гледа към Сентръл парк, и притежава реактивен самолет за шестдесет и пет милиона долара, който дава под наем на други, когато не го използва. (Пушенето е разрешено на борда.) Освен това има и седемдесетметрова яхта, наречена „Архимед“, която понякога използва, за да води старите си приятели по екзотични места. Наскоро обиколил френска Полинезия с двама от колегите си от Стони Брук, Джеф Чийгър и Тони Филипс. „Джеф имаше някаква откачена идея за класовете на Понтрягин[31]„, припомня си Филипс с усмивка. „Това стана досадно. Непрекъснато искаше да говори за това.“ Симънс ми казва, че сам е мислил доста много по време на пътуванията си с яхтата, като отбелязва: „Веднъж доказах една хубава теорема на лодката.“

Джим и Мерилин Симънс са станали големи благотворители през 1990-те, когато са създали фондацията си. Финансирали са математически център в Стони Брук и център за компютърни науки в Бъркли. Фондацията е предоставила субсидии и за изследване на аутизма, за гигантски телескоп в Чили, който ще търси следи от гравитационните вълни, идещи от времената на Големия взрив [началото на познатата вселена] – дарения за общо два и половина милиарда долара. Но ролята на Симънс в тези проекти е относително ограничена и когато се пенсионирал, той започнал да прекарва по-голямата част от времето си в мениджмънт на благотворителните си активи, както и преценки на кандидатури за безвъзмездни средства. През този период близките му усещали, че е по-малко щастлив. „Той обича да работи“, казва Мерилин. Лури, братовчед му, ми казва: „Той ще каже, че има много проекти, но не и един проект.“

Симънс казва, че е добре, благодаря: бил много зает и не търсел нова работа. Но наистина искал да засили влиянието на фондацията върху науките. През 2012 той и Мерилин свикали неофициална конференция в хотел Батърмилк Фолс, в Ню Йорк. Участниците били помолени да идентифицират съвместни, целеви проекти, които не са финансирани от други източници. Това е техника, която той често е използвал: изслушване мненията на добре информирани хора, а след това вземане на решение по интуиция. „Вкусът е много важен в науката“, казва ми Симънс. „За да разграничиш кой проблем е добър и кой е проблемът, от чийто отговор няма да се заинтересува никой – ето това е вкусът. И мисля, че имам добър вкус.“

Интелектуалната репутация на Симънс привлякла на срещата само най-добри умове. Той не е просто „оня милиардер,“ казва Чийгър. „Той е легенда в математическата общност“. Председател на конференцията бил Дейвид Балтимор, носител на Нобелова награда и бивш президент на Калтек [Калифорнийския институт по технология]. Генетикът Ерик Ландър също присъствал, заедно с множество физици, математици, биолози и астрономи.

За някои от участниците събирането дало възможност да се представят амбициозни проекти пред един потенциален патрон. Това представлява връщане към един стар начин за правене на наука. В годините преди Втората световна война, частни институции като Рокфелеровия университет в Манхатън и Института за напреднали изследвания, финансирани от наследниците на магазините Bamberger, са в разцвета си. Но от петдесетте години насам Националните здравни институти, Националната научна фондация, заедно с други правителствени организации, плащат за огромното мнозинство научни изследвания в Америка. В продължение на половин век правителството си остава доминиращата финансираща институция. Но в ранните 2000 години федералната подкрепа започна да намалява и филантропията отново се върна на предно място, водена от милиардерите от Силиконовата долина. През 2015, за пръв път от Втората световна война насам, частните дарения, включително и корпоративните вноски, осигуряват по-голямата част от средствата за изследвания в областта на базисната наука.

Правителствените организации, предоставящи финансиране, като Националната научна фондация, са склонни да дават пари за постепенни изследвания. Предпочитат се хора с утвърдена репутация; средната възраст на учените с докторска степен, които получават първата си субсидия от Националните институти по здравеопазване, е четиридесет и три. Обикновено се избягват спекулативни проекти. На събранието на Симънс участниците били насърчени да предлагат проекти, чиито резултати може да не са незабавни. Балтимор предложил изследване на манипулации на имунната система; един от астрономите предложил изследване на тъмната материя във вселената; един палеогенетик пък предложил идея за картографиране на еволюцията на човешкия геном във времето.

Една от присъстващите учени, Ингрид Даубешис, професорка по математика в университета Дюк, дори направила изчисления с цел да предвиди какъв вид проект може да бъде особено привлекателен за Симънс. Тя знае как той е направил богатството си; знае също, че количеството данни в научния свят се е увеличило взривно. Може би, предложила на срещата Даубешис, фондацията трябва да финансира не нови изследвания, а да търси по-добри механизми за тълкуване на съществуващите данни. Един нов изследователски център може да „издирва интересни набори от данни, за които хората предполагат, че [в тях] има повече структура, отколкото може да се извлече сега, но това не е чак толкова сложно, че да е безнадеждно“.

Учените, както самият Симънс знае, просто се давят в данни. Нови технологии, като например оптогенетиката (използване на светлина за активиране на клетки в жива тъкан) – са генерирали цял потоп от информация за човешкия мозък. Инфрачервените изображения, устройствата за откриване на гравитационни вълни и радиотелескопите предават постоянен поток от данни за космоса. Изследователите често придобиват стотици терабайти данни в хода на само един експеримент. Но въпреки тези революционно развития, казва Даубешис, са направени относително малко усилия, за да се усъвършенстват нашите методи за изчисляване [търсене на структури в] самите данни.

Предложението ѝ впечатлило Симънс. Той се върнал в Ню Йорк и продължил да обмисля идеята. „Колкото повече мислех за това, толкова повече ми харесваше“, казва той. „И Мерилин също харесваше идеята.“ Дейвид Балтимор не бил никак изненадан, когато Симънс избрал проекта на Даубешис. „Аз съм учен в областта на науките на живота, но Джим е математик“, казва той. Даубешис предложила центърът да се намира в Дюк, но Симънсови имали по-различна идея: да създадат център близо до фондацията си в Манхатън. Попитали се един друг: „Защо да не го направим у дома?“

Симънс се надява, че институтът Флатайрън ще има експанзивно творческата атмосфера на Bell Labs, легендарната лаборатория на телефонния монополист, чийто разцвет е продължил от средата на 1940-те до 1980-те години. Тамошните изследователи били помолени да следват собствените си страсти и резултатът от това са осем Нобелови награди, както и изобретяването на транзистора. Симънс е имал подобен идиличен опит в Института за отбранителни анализи, където е прекарвал половината от времето си в дешифриране на кодове, а другата половина в занимания, свързани със собствените му математически интереси. Когато е създавал Ренесанс, казва ми той, е направил всичко възможно фирмата му да бъде приятно и стимулиращо място за работа, въпреки извънредно голямото напрежение. Питър Браун, сегашният главен изпълнителен директор на Ренесанс, си припомня: „Когато човек работеше за Джим, той имаше чувството, че е по-продуктивен, защото Джим беше премахнал почти всяко извинение за непродуктивна работа.“

Споделянето винаги е било важна част от културата на Ренесанс. „Всеки знаеше какво правят всички останали“, казва Симънс. „По всяко време сътрудниците можеха да се срещнат и да кажат: „Опитай ето това!“ Той иска информацията да се разпространява по същия начин и между групите в Института Флатайрън, така че в коридорите има множество черни дъски, както и общи помещения – кътчета за пиене на кафе, столове, подредени в редици – където учените могат да „седят наоколо и да си бърборят“. Симънс отблязва, „Един алгоритъм, който е добър за сортиране на данни от наблюдения – някаква негова версия може да се окаже добра и за сортиране на звезди или за откриване на неща в друго научно поле.“ Един ден през юни минах покрай черна дъска, покрита с уравнение, написано от Дейвид Шпергел, ръководителя на отдела по астрономия. То показва, че начинът, по който експлозията на една свръхнова подкарва галактическите ветрове, улавя също така и движенията на вълните в океаните и, по подразбиране, движението на течности в клетките.

Когато посетих института тази есен, видях много визуализации на информация на компютърни екрани и те подчертаваха общите черти сред наборите от данни на различните сътрудници. Визуалният интерфейс на един биологичен алгоритъм показва подобните на балони аминокиселини на някакъв протеин, но те биха могли да се намират и на компютъра на някой астроном: изображението ми напомня раждането на планети. Една елегантна въртележка, предназначена да картографира връзките между генетичните мутации, приличаше на старомодно представяне на орбитите в планетарна система. Програмата ви позволява да въведете името на гена, след което подрежда по йерархичен ред болестите, които са най-тясно свързани с този ген. Проектът, който работи чрез машинно обучение, се основава на петнадесет хиляди генни проби от пациенти и лабораторни култури. Надеждата е да се разшири наборът до милиони такива генни проби.

Седях на разговор с Кристофър Хейуърд, млад астроном с докторска степен от Харвард. Той работи върху симулация на един решаващ космологичен момент, един милиард години след създаването на Вселената, когато по-малките галактики са започнали да се обединяват в по-големи. Показа ми визуализация, изобразяваща този момент, която включваше и онзи вид въртящи се газообразни кълба, познати от всеки планетариум. След това щракна върху алгоритъма зад визуалните графики: [оказа се, че това е] поток от неразбираеми цифри в простия шрифт на Linux. Симулацията на галактиките, каза ми Хейуърд, била започната два месеца по-рано и щяла да продължи още два месеца, докато той и други изследователи се опитват да разберат обратната връзка между създаването на звезди и образуването на черни дупки. „Уникалното нещо, което Флатайрън ми предоставя е, че мога да започна нова симулация по всяко време, и да я започна веднага“, казва той. „Дори в Харвард за такова нещо обикновено се чака на опашка.“

Симънс ми казва, че през 2013, скоро след конференцията в Батърмилк Фолс, той решил да стартира малка „вътрешна група“, за да проучва „научния анализ на данните“. Скоро намерил и човек, който е „удивително квалифициран“ да води такава група: Лесли Грийнгард, който е бил шеф на Института по математически науки Courant в Нюйоркския университет. Грийнгард имал медицинска степен, която никога не е използвал, и искал да се хвърли в проблемите на биологията. Но как би могъл да направи това в математически институт? Симънс му направил много привлекателно предложение и Грийнгард го приел. Той бързо събрал група, включваща системен биолог, експерт по геномиката, невролог, плюс двамата [вече познати ни] програмисти – Кариеро и Фиск.

Групата е разработила серия от софтуерни програми, сред тях и MountainSort – алгоритъмът, който автоматизира описанието на резултатите от многоелектродните записи, както и CaImAn, алгоритъм за машинно обучение, който открива отделянето на калций в невроните. Симънс бил толкова доволен от тези резултати, че решил да продължи с института. За да се увери, че има възможно най-добрите таланти, той предложил на сътрудниците си увеличение на заплатите с петдесет процента и възможност да работят само три дни в седмицата, което ще им помогне да поддържат връзка със собствените си институции, където се върши лабораторната работа. Шпергел, астрономът, който има доживотна професура в Принстън (и е бил на второ място при последните избори за ректор), веднага започнал да набира кандидати за отдел от двадесет души. Казвал им: „[Тук] можете да оформите посоката, в която ще се движи изчислителната астрофизика. Ще придвижвате цялата област, ако дойдете тук.“ От дванадесетте предложения, които отправил към кандидатите-докторанти, осем били приети. „А нямахме даже и уеб страница!“, казва той.

В един от началните си проекти, астрономическата група е използвала мощни статистически анализи, за да оспори съществуващите модели на Вселената. Един проект за картографиране на звездите в Млечния път е установил изненадващ брой звезди-близнаци. Това откритие показва, че противно на утвърдените сред мнозина астрономи вярвания, тъмната материя се състои не основно от черни дупки, тъй като гравитационната сила на черните дупки би принудила много от двойните звезди да се разделят.

Когато трябвало Симънс да намери лидер за отдела по квантова физика, той избрал същия подход (като в „Бандата на Оушън“). Провел семинар по темата и внимателно наблюдавал участниците. Един от тях, френски физик, когото бил срещнал няколко години по-рано, го впечатлил особено силно. „Когато отвори уста да говори, всички млъкват, за да чуят какво има да каже“, казва той. „Бях много впечатлен от това.“ Човекът е Антоан Жорж, от Колеж дьо Франс. Симънс бил още по-развълнуван, когато научил за един от проектите на Жорж: изследване на свойствата на свръхпроводни материали. Учените отдавна мечтаят да създадат свръхпроводник, който да работи при стайна температура. Това може и да не звучи като изчислителен проблем, но всъщност е такъв. Анализирането на електронните свойства на материалите, особено синтезираните такива, „може да изисква изключително сложни алгоритми и много изчисления“, обяснява Симънс. Ако този пробив бъде постигнат, много от ограниченията в инженерството ще изчезнат: електричеството ще може да се пренася без загуби, а влакове, които левитират, вместо да се движат по релси, ще станат нещо обичайно. „Това би донесло билиони и билиони долари в различни приложения“, казва Симънс.

Симънс обича да казва, че институтът Флатайрън „раздава всички свои резултати безплатно“, но понякога това твърдение изглежда леко неуверено, като [жест на] алкохолик, който отказва питие. „Не, не сме в това заради парите“, казва той в един момент. „Е, парите не могат да навредят. Но не, ние сме в него не за пари.“ Свръхпроводимостта, признава той, е пробудила определени изкушения. „Ако разбирате достатъчно от материалните науки, бихте могли да решите този проблем и вероятно да направите много пари за фондацията“, казва той. Жорж, от своя страна, изглежда притеснен, че Симънс е прекалено съсредоточен върху такъв изключително труден проблем. „Такава свръхпроводимост не е нещото, което бих искал да обещая“, казва ми Жорж, като обяснява, че би бил щастлив, ако изчисленията му биха помогнали на учените да създадат по-добър магнит. Преди да се съгласи да се премести в Съединените щати, той помолил Симънс да направи ясен ангажимент към компютърните науки. Симънс накарал управителния съвет на Флатайрън да прокара резолюция, чрез която се гарантира финансирането на института в продължение на поне петдесет години. Жорж приел предложението.

Изследователите от института Флатайрън не се нуждаят от преподавателска практика, нито пък трябва да кандидатстват за стипендии – все неща които могат да консумират голяма част от времето на учените. Почти всички старши служители на института идват от университети, а повечето от тези университети са наблизо, което води до известно недоволство. „Хората смятат, че разполагаме с толкова много ресурси, че ще завоюваме целия свят,“ каза Шпергел. В един имейл, един от конкурентите му се оплакал, че Флатайрън е „500-килограмовата горила [в света на научното финансиране]“, след което добавил, че сред хората, които наскоро се опитвал да наеме, всички вече са имали „оферта от вас“. Друг учен посочил, че, колкото и мощна да е станала изчислителната наука, тя все още разчита на онзи вид експериментална наука, която институтът не финансира. В имейла си изследователят отбелязал, „Прогнозите от изчисленията могат да бъдат само толкова добри, колкото са и данните, въз основа на които те се правят. (Така поне мисля!)“

Желанието на Симънс да плаща повече от най-елитните академични институции прави много хора да се чувстват неудобно. Рей Мадоф, който ръководи Форума за филантропия и обществено благо към юридическия факултет на Бостънския колеж, казва: „Това потвърждава подозренията на много хора, а именно, че богатите играят по свои собствени правила. Те управляват нещата, а ние сме просто посетители в техния свят.“ До не съвсем отдавна частните фондации са можели да се установяват само чрез постановления на Конгреса, отчасти и защото са били смятани за толкова несъвместими с демокрацията. През 1913 г. Конгресът е отхвърлил искането на Джон Д. Рокфелер да създаде своя собствена фондация. За получаването на такава харта той е трябвало да се обърне към Нюйоркския щатски законодателен орган.

Урос Селджак, който ръководи катедрата по астрономия и физика на калифорнийския университет в Бъркли, предупреждава, че частните фондации могат да бъдат капризни. „Да, разбира се, те имат много пари и могат да вложат много пари, но също така могат и да ги отнемат, и да ги вложат някъде другаде“. Том Инсел, който повече от десет години ръководи Националния институт по психично здраве, изказва друг вид тревога. „Загрижеността ми е, че щедростта на Джим Симънс ще направи от всички останали учени от втора класа“, казва той. „[А и] дали няма да решим, че науката може да бъде правена най-вече като частно начинание и да се откажем от използването на доларите на данъкоплатците за наука? Дали няма да забравим, че науката е инвестиция, а не разход?“

Фондацията „Симънс“ е предоставила стотици милиони долари за изследване на аутизма – седемдесет и пет милиона долара само тази година. Едва ли е случайно това, че Симънсови имат член на семейството, който е в спектъра [на аутизма]. И, независимо от важността на такъв тип изследване, дали не е възможно тези милиони да бъдат похарчени по-добре за [изследването на] някакъв друг синдром, примерно защото той засяга още повече хора, или защото може да бъде по-лесно решен? Симънс не мисли така. Той вярва във вкуса си. „Ние наистина променихме тази област“, казва той. Част от работата, която е финансирал, отбелязва той, „използва много математически подход за откриването на нови гени“.

Един следобед тази есен ръководителите на трите отдела на института седят заедно със Симънс на конферентна маса близо до офиса му. Всички участници са плешиви мъже с очила, разговорът е бърз, леко шеговит и забележително добре осведомен. Неволно придобивате чувството, че се намирате в присъствието на изключителни умове. Симънс изглежда така, сякаш се намира в елемента си: все едно се е върнал в Стони Брук или в Ренесанс.

Целта на събирането, отчасти, е да се обсъди добавяне на четвърти отдел. Симънс моли помощниците си за предложения. Шпергел предлага [областта на] изчислителната епидемиология и общественото здраве. Но дали тази област, пита Грийнгард, вече е „готова за Флатайрън“? Шпергел контрира, че това е област, в която „някои интелигентни хора наистина могат да окажат въздействие [върху хода на науката изобщо]“. Симънс се намесва, за да каже, че ако не успеят да намерят някой, който е достатъчно голям за да може да „командва“ работилница по тази тема, засега тя би трябвало да се остави настрана.

Втора възможност е изчислителната невронаука. Известен изследовател от Нюйоркския университет вече е планирал да направи презентация в института през зимата, но Симънс има определени съмнения. „Невронауката е такова огромно поле“, казва той. „Не знам дали ще можем да направим нещо важно в тази област. ‚Как функционира мозъкът‘, като въпрос, е долу-горе на едно и също ниво с ‚Как се е формирала Вселената‘?“ Това предложението също се отхвърля.

После идват геологическите науки. Симънс се оживява. Харесва му сложността на проблемите, които трябва да се решават. Институтът би могъл да изпробва идеята по време на някакъв семинар, а освен това може да се включат и атмосферните науки, както и науките за океаните, така че да има връзка с изследванията в областта на изменението на климата. „Предполагам, че има доста място за вършене на добра работа там“, казва той. Останалите предупреждават, че по въпросите на изменението на климата вече работят хиляди изследователи. Симънс все пак настоява: „Е, ако добавите един човек, който е истински атмосферен изследовател, това няма да навреди, нали?“ Другите се съгласяват. Симънс е доволен, ако и не особено изненадан, че е надделял. При цялата си човешка привлекателност, той все пак има решаващия глас.

На 3 ноември от Калтек идва един „био-геолог“, Джон Гротцингер, за да разговаря със Симънсови, двама от тримата ръководители на отдели, шефовете на компютърните отдели и още няколко други. Той коментира трудностите, пред които са изправени академичните среди при изграждането на нови телескопи. „Не е само Калтек“, казва той. „Навсякъде е така.“

Симънс споменава телескопа в Чили, при чието финансиране е помогнал; това ще му струва около четиридесет милиона долара. „Строим тази голяма обсерватория в пустинята Атакама. Ще бъде много красива“, казва той. „Ще проучваме космическия микровълнов фон.“

„Уау“, казва Гротцингер.

Гротцингер, който е дошъл тук в качеството на съветник, а не за да търси работа, елегантно ръководи групата през предизвикателствата на моделирането на климата. Много от проблемите вече са познати на персонала на Флатайрън. „Повечето данни всъщност се пренебрегват“, обяснява Гротцингер. А освен това има проблеми със сътрудничеството. Той е специалист по историческите промени в климата – и по-точно, какво всъщност е причинило големия Пермски катаклизъм, през който са умрели почти всички видове. За да се оцени правилно този катаклизъм е необходимо да се разбере както скалния запис[32], така и композицията на океаните, но Гротцингер казва, че „геолозите нямат опит на сътрудничество с физическите океанографи“. Той говори за това как най-доброто му сътрудничество е било резултат просто от това, че е имал обяд с един океанограф, и колко рядко се случвало това. Климатичното моделиране, казва той, е несъмнено труден проблем, влошен от структурните разделения сред академичните среди. „Най-вероятно ще успеят да напипат някакво решение през следващите петдесет години“, казва Гротцингер. „Но ако бихте имали всичко под един чадър, това може да доведе до голям пробив.“

Симънс и екипът му са заинтересувани. Нещата изглеждат готови за Флатайрън. Учените питат Гротцингер от колко хора и колко изчислителна сила би се нуждаела една такава група. Гротцингер смята, че подобен отдел ще изисква поне петдесет изследователи, за да бъде ефективен.

„Ще включа някои програмисти“, вмята Симънс.

След срещата Симънс казва, че се надява да има четвъртия си отдел готов до следващия септември. „Но защо да спрем дотам?“, питам го аз. Защо не осем отдела? Защо не цял университет Симънс? В края на краищата той има парите. Но той настоява, че четирите отдела са всичко, с което може да се справи, ако би искал да се върши първокласна работа и да се поддържа атмосфера на сътрудничество. После добавя, че трябва да управлява всичко сам, със своя „лек допир“.

Симънс естествено разбира, че, каквато и да е структурата, която ще създаде, в крайна сметка тя ще трябва да функционира добре и без неговия надзор. Фондацията е подписала тридесет и пет годишен лизинг за сградата на института, с възможност за удължаване с още петнадесет. Ако данъчните закони не се променят драматично, състоянието на Симънс може да поддържа института вечно. Но хората, осъзнава той, не са машини. „Надявам се това да продължи сто години“, казва ми той. „Но няма да го видя“

Д. Т. Макс е американски автор и журналист, сътрудник на множество реномирани американски издания, сред тях New Yorker and The New York Times Magazine. Негови статии са избирани за антологии като Най-доброто от американската научна журналистика“ (2006) и други. Живее близо до Вашингтон заедно със съпругата и двете си деца.

Бунтът на Италия срещу ЕС

Автор(и): Ерик Джоунс

Популизмът достигна Рим

Преди тридесет години двама италиански икономисти, Франческо Джавази и Марко Пагано, публикуваха студия, в която се обяснява защо [италианските] правителства трябва да се обвързват с международните икономически споразумения, които ограничават политическите им опции. Външните ограничения, твърдят те, са цената за доверието. Като вързват собствените си ръце, политиците съобщават на пазарите, че са се ангажирали с отговорни, но болезнени и потенциално непопулярни политики. А като оформят пазарните очаквания, политиците правят по-лесно и по-малко скъпо постигането на собствените си вътрешни цели.

В продължение на две десетилетия, започвайки от края на 80-те години до началото на световната финансова криза през 2008-2009, италианските политици използваха тази идея за външни ограничения (на италиански, vincolo esterno) – за да въвеждат значителни реформи в пенсиите, трудовите пазари и държавните финанси. Като министър-председател, Романо Проди дори използва vincolo esterno, за да помогне на Италия да изпълни изискванията за присъединяване към еврото.

Но новото правителство на Италия – което представлява съюз между лявото популистко движение „Пет звезди“ (M5S) и дясната популистка „[Северна] Лига“, обяви края на този вид доброволно приети ограничения. Тяхната цел, очертана в документ от 58 страници, който обхваща всичко от селскостопанската политика до университетското образование, е да се правят реформи без поемане на международни ангажименти. Ръцете на Италия вече няма да са вързани.

Проблемът е, че международните ограничения, договорени от предишните правителства, не са се изпарили във въздуха. Рим си остава включен в процедурите на ЕС за координация на макроикономическите политики, които изискват от него да намали дълга и дефицита си, и да реформира други икономически институции. Освен това Италия е по-зависима от пазарите сега, отколкото преди. Ако пазарите внезапно променят очакванията си за Италия – ако сметнат, че новото правителство няма да спази ангажиментите на предишните – то държавните заеми ще станат по-скъпи и политиката ще бъде по-сложна. Джавази и Пагано са били много прави в това отношение.

Но, както изглежда, на новите коалиционни партньори не им пука. Напротив – те очевидно са изпълнени с нетърпение да докажат, че са готови да платят цената на по-голямата свобода на маневриране. Това желание да се отхвърли vincolo esterno е от решаващо значение за разбирането на това как правителството ще подхожда към ЕС, а и към собствената си програма за вътрешни реформи. То обяснява и защо толкова много от реформите, които коалицията предлага – включително тези, свързани с пенсиите, подкрепата за доходите, държавните финанси, данъчната реформа и банковия надзор – изглежда вървят директно срещу духа на европейските ангажименти на Италия, и защо лидерите на M5S и Лигата реагират така остро срещу всякакви европейски заявления относно важността на придържането към правилата (във вторник шефът на лигата Матео Салвини предупреди Франция „да ни си пъха носа в чужди работи“).

Най-важно е, че това желание за освобождаване от външни ограничения обяснява защо съставът на министерския екип е по-малко важен от общите ангажименти, заложени в коалиционното споразумение. Независимо дали новото правителство ще назначи икономист или политик като финансов министър, то ще отблъсква всеки опит на външни сили, които биха се опитали да го накарат да смали амбициите си, включващи революционна промяна на начина на облагане на домакинствата и бизнеса, на отношението към нелегалните имигранти и хората, търсещи убежище, а също и как италианската социална държава ще работи за подпомагане на възрастните, бедните, търсещите работа и онези, които не могат да се издържат сами.

Лудо харчене

В сряда, след като италианският президент Серджио Матарела най-накрая одобри назначаването на Джузепе Конте за нов министър-председател, Салвини бързо обяви приоритетите на правителството за първите три месеца – намаляване на данъците и отхвърляне на непопулярните пенсионни реформи, прокарани през 2011 от кризисното правителство начело с Марио Монти. Някои от тези неща ще са сравнително ясни. Новата коалиция не може радикално да промени италианския данъчен кодекс през първите си сто дни, но може да премахне част от акцизите върху бензина и да започне да променя критериите за встъпване в пенсия, например чрез заменяне на възрастовите изисквания с изработени години, а също и като позволява на жените напускат работната сила по-рано от мъжете.

Всичко това може и да звучи като скромни промени, но те ще бъдат скъпи. Според изчисленията на Карло Котарели, бившият директор по фискалните въпроси на Международния валутен фонд, елиминирането само на акцизите ще доведе до повече от 7 млрд. долара загубени приходи, а промяната в пенсиите ще добави около 9,4 млрд. долара разходи. Освен това, в по-дългосрочен план, разходите за пенсионните реформи ще се увеличат, тъй като все повече хора попадат в границите на възрастта за ранно пенсиониране.

А междувременно ЕС очаква Италия да намери още 5,8 милиарда долара спестявания, за да постигне фискалните си цели за тази година, плюс други 11,7 милиарда, за да избегне автоматично увеличение на данъците върху добавената стойност, което инак ще се извърши през януари 2019 като част от ангажиментите към ЕС. Ето защо не е достатъчно да се гледа само какво прави новото правителство през първите сто дни; онова, което то НЕ прави, също е много важно.

Предизвикателно поведение

Пропастта между политиките на новото правителство и очакванията на ЕС ще бъде очевидна в изменения икономически и финансов документ, който правителството трябва да предостави на Европейската комисия през септември. Този документ описва очакваното въздействие на правителствените политики върху фискалните му резултати, така че комисията да може да прецени дали Италия ще изпълни европейските правила за ограничаване на дълговете и дефицитите. Ще бъде трудно да се избегне определен сблъсък, ако италианското представяне се отклонява значително от европейските норми.

Изглежда обаче, че новото правителство желае подобен сблъсък. Макар Матарела да настоява отново и отново, че всеки министър-председател, когото той номинира, ще трябва да зачита мястото на Италия в Европа, влиянието му ще намалее значително, след като новото правителство получи мнозинство в двете камари на италианския парламент. А това трябва да се случи в началото на следващата седмица. Когато това стане, министър-председателят, а не президентът, ще бъде отговорен за общата програма на правителството. Мнозина се притесняват, че Конте, слабо известен професор по право, който няма много опит в политиката, ще разполага със само малко автономия спрямо Салвини или Луиджи Ди Майо, водачът на M5S. Най-важните ограничения за Конте обаче произтичат от подробните политики, утвърдени в коалиционния договор, който определя програмата на новото правителство.

В сегашния си вид тази програма включва редица позиции, които изглеждат предназначени да предизвикат някакъв отговор от страна на Европа. Например коалиционният договор включва дълъг пасаж за болката, претърпяна от обикновените семейства, когато италианските банки бяха преструктурирани или поставени в състояние на банкрут през 2015 и 2016, когато премиер беше лидерът на Демократическата партия Матео Ренци. Договорът обещава да намери начини да гарантира, че в бъдеще семействата ще бъдат компенсирани за всички загуби, които евентуално претърпят в резултат от обезценяването на банкови облигации и собствен капитал.

Един подобен ангажимент върви към директен сблъсък с постоянните холандски и германски настоявания, че банковите инвеститори трябва да споделят последствията, когато банковите мениджъри поемат ненужни рискове. И въпреки че северноевропейците твърдят, че банките не трябва да участват прекалено директно при оформянето на държавния дълг на съответните им страни (поради страха, че държавните финанси и финансовата стабилност биха могли да станат прекалено тясно обвързани), италианският коалиционен договор настоява, че цялостното третиране на държавния дълг, държан на международно равнище от банки, трябва да бъде преразгледано.

Има и други примери, които показват, че в коалиционния договор има готовност за мислене извън общоевропейските рамки. Например в него се предлага да се разработят много малки държавни дългови облигации, които да могат да се използват като средство за разплащане при просрочени правителствени задължения, а след това да се търгуват от получателите на вторични пазари. Това е нещо, от което се очаква да помогне на Италия да плати за амбициозната си политическа програма. На свой ред тези облигации могат да бъдат връщани на правителството като средство за изплащане на данъчни задължения. Това е интересен начин да се мисли за държавните финанси. Проблемът е там, че създаването на малки, търгуеми дългови ценни книжа, които могат да бъдат използвани като средство за разплащане, звучи много като просто печатане на пари, което пък е анатема за Европейската централна банка. Трудно е да се види как ЕЦБ или Европейската комисия биха могли да останат спокойни пред лицето на подобно новаторство.

Освобождение

Като се има предвид, че много от предложенията в правителствения договор вероятно ще бъдат отхвърлени от ЕС, то е налице ясно изкушение да го считаме просто за някакъв вид временно изсилване, което ще бъде смекчено в хода на времето, тъй като Италия ще бъде принудена да се изправи пред реалността. Много хора сравняват новото правителство с популисткото правителство, което дойде на власт в Гърция през 2015. Водено от радикално-лявата партия Сириза, това правителство отхвърли мерките за строги икономии на ЕС, а неговият нетрадиционен финансов министър Янис Варуфакис изглежда целенасочено търсеше сблъсък с европейски си колеги. В крайна сметка обаче Сириза прие обвързващия характер на наложените от ЕС ограничения (както го направи и народът на Гърция). Надеждата е, че новото италианско правителство ще се поучи от гръцкия опит, вместо да търси конфронтация с Европа.

Реалността е по-сложна. Новата коалиция в Италия не е първото италианско правителство, което изоставя идеята, че vincolo esterno е нещо необходимо за постигане на стабилност на пазара. Между 2008 и 2011 правителството, водено от Силвио Берлускони, отблъсна настояванията на ЕС за пенсионни реформи, както и други мерки за фискална консолидация, като в същото време се противопостави на натиска за всякакъв вид спасяване в международен мащаб. Когато накрая Берлускони се поддаде на исканията на европейските лидери за по-решителни политически действия, той беше заменен от Монти. Следващите две правителства бяха по-малко бунтовнически, но от 2014 до 2016 Ренци започна да изглежда все по-твърдо решен да вдигне европейските ограничения по много от точно същите въпроси, които повдига новото коалиционно правителство – като например защита на кредиторите на малките банки и отказване на ограничения върху това колко голяма част от италианския държавен дълг може да бъде държан в ръцете на италиански банки.

Разликата този път е въпрос не на тон, а на публика. Правителството на Ренци вярваше в значението на доверието в пазара и желаеше да предприеме определени реформи, като например „акта за работните места“, който трябваше да осигури по-голяма гъвкавост на пазара на труда, за да демонстрира компетентността си. Новата коалиция се безпокои по-малко от неща като доверието в [италианските] пазари, отколкото от доверието на своя собствен електорат. Италианските популисти са преминали отвъд vincolo esterno не защото смятат, че външните ограничения са ненужни, а защото вярват, че това е вече без значение. Въпросът е колко ще струва [на всички ни] тази увереност.

Ерик Джоунс е директор на Центъра за европейски и евразийски изследвания към университета Джон Хопкинс, Балтимор, и старши научен сътрудник в колежа Nuffield, Оксфорд. Той е редактор, заедно с Джанфранко Паскино, на The Oxford Handbook of Italian Politics (Oxford University Press, 2015).

7 по стил от Чарлз Буковски

Автор(и): Чарлз Буковски

нирвана

без особена надежда,

без никаква

цел,

един млад човек,

поел с автобуса

през Северна Каролина

на път за някъде.

заваля сняг,

автобусът спря

до крайпътна закусвалня

в планината

и пътниците слязоха

да хапнат.

той седна на тезгяха

с другите,

поръча и

му донесоха.

храната бе

наистина

вкусна,

кафето

също.

сервитьорката

не приличаше на жените,

с които

бе общувал.

тя бе някак

непринудена и

много

сърдечна.

готвачът мяташе

шеги,

миячът

зад шубера

се смееше

с приятен

звучен

смях.

младият човек

гледаше снега през

прозорците.

щеше му се да

остане на това място

завинаги.

заля го

странното чувство,

че всичко

тук

е

прекрасно

и че

винаги

ще бъде

прекрасно.

тогава шофьорът

извика на пътниците,

че е време

да се качват.

младият мъж

си каза

ще остана тук,

просто ще остана

тук.

но после

се изправи и последва

другите

в автобуса.

намери си мястото

и погледна към закусвалнята

през страничното

стъкло.

после автобусът потегли,

зави

по шосето

и продължи

надолу.

младият човек

гледаше право

напред.

чуваше как другите

пътници

говорят

за разни неща,

или четат,

или

се опитват да

спят.

те не бяха

забелязали

вълшебството.

младият човек

обърна глава

настрани,

затвори очи

и се престори,

че спи.

нямаше какво

друго да прави,

освен да слуша

звука на

мотора

и звука

на

колелата

в снега.

(Ориг. загл. „Nirvana“, превод Вергил Немчев)

отбой

виждал ли си кон

със счупен крак,

който се опитва да се изправи

на този крак?

аз нямам смелостта да гледам

и отклонявам поглед нагоре към

централната трибуна, където ме очаква друга

ужасна гледка, всички онези човешки лица,

и аз отново отвръщам очи, докато

мракът се спуска и започват

да се обаждат сърцето, гърлото,

отчаянието, съвестта и

остатъците от духа.

тогава идва копнежът по смъртта,

тогава осъзнаваш, че не си постигнал

нищо – и така,

изнесете коня, изпепелете хората и градовете

с атомни бомби, изметете историята,

оставете само неразвързаните ми обувки,

лявата стъпила, дясната

полегнала, ей тъй,

замръзнали във времето, завинаги празни.

(Ориг. загл. „Concession“, превод Явор Немчев)

ура казват розите

ура казват розите, днес е укоренден

и ние сме кървавочервени.

ура казват розите, днес е сряда

и ние цъфтим тук, където са падали войници,

и любовници,

и змията под словото.

ура казват розите, мракът се спуска

изведнъж, както при изгасване на лампите,

слънцето обръща гръб на тъмни континенти

и редици от камък.

ура казват розите, оръдия и шипове,

птици, пчели, бомбардировачи, днес е петък,

ръката, протегната през прозореца, държи медал,

прелита нощна пеперуда, с половин миля в час,

ура ура

ура казват розите,

по стъблата си имаме империи,

слънцето движи устата:

ура ура ура

ето защо ни обичате.

(ориг. загл. „Hooray Say The Roses“, превод Калоян Игнатовски)

Хемингуей не е правил това

четох, че загубил куфар, пълен с ръкописи, в

един влак, и те никога не се намерили.

аз не съм чак толкова злочест,

но онази вечер написах поема от 3 страници

на този компютър

и понеже ми липсва старание и

опит,

и нещо си играех с командите

в менюто, та

успях да изтрия поемата

завинаги.

повярвай ми, такова нещо трудно би направил

даже и новак,

обаче при мен някак

се получи.

е, не че поемата беше безсмъртна,

но в нея имаше няколко откачени, щури реда,

изпарили се завинаги.

пука ми и още как; това е като да събориш

бутилка хубаво

вино.

от писането за това едва ли ще излезе добро

стихотворение.

но си помислих, че може би ще искаш

да го чуеш?

ако не, поне си го прочел дотук, а

по-нататък

може да измисля нещо по-добро.

да се надяваме, заради теб,

пък и

заради мен.

(Ориг. загл. „Hemingway Never Did This“, превод Калоян Игнатовски)

нощта, в която щях да умра

нощта, в която щях да умра,

се потях на леглото,

отвън се чуваха само щурците

и някъде стана котешки бой.

усетих как душата ми пропада през

матрака

и миг преди да стигне пода, скочих от леглото.

едва се движех от слабост,

но вървях и вървях, докато включих всички лампи,

и тогава си легнах.

и тя пропадна отново

и аз скочих от леглото,

за да включа всички лампи.

имах 7-годишна дъщеря,

знаех, че тя не би искала да умра,

иначе не би имало

значение.

но през цялата онази нощ

никой не се обади по телефона,

никой не се отби за по бира,

любимата не се обади,

чуваха се само щурците и бе адски

горещо.

продължих да се боря,

да ставам и лягам,

докато слънцето се показа през прозореца

през дърветата

и тогава се отпуснах на леглото

и душата остана

вътре в мен и най-после

заспах.

сега минават разни хора,

тропат по вратите и прозорците,

телефонът звъни,

телефонът звъни та се къса,

с пощата пристигат писма,

пълни с омраза и с любов.

всичко е както преди.

(Ориг. загл. „The Night I Was Going To Die“, превод Вергил Немчев)

о, да

има и по-лоши неща от това

да бъдеш сам,

но обикновено отнема десетилетия

да го осъзнаеш

и най-често,

когато това стане,

е вече твърде късно,

а няма нищо по-лошо от

твърде късно.

(Ориг. загл. „Oh Yes“, превод Явор Немчев)

геният на тълпата

едно средно човешко същество произвежда достатъчно

предателство, омраза, насилие и безумие за цяла една армия

и най-изкусни в убийствата са онези които проповядват срещу тях

и най-изкусни в омразата са онези които проповядват любов

и най-изкусни във войната се оказват онези които проповядват мир

онези които проповядват бог, сами се нуждаят от бог

онези които проповядват мир, нямат у себе си мир

онези които проповядват мир, нямат у себе си любов

пази се от проповедниците

пази се от разбирачите

пази се от хората които непрекъснато четат

пази се от хората които презират бедността

или парадират с нея

пази се от хората които бързат да похвалят

защото те очакват на свой ред да бъдат похвалени

пази се от хората които бързат да разкритикуват

защото те се страхуват от онова което не знаят

пази се от хората които постоянно търсят тълпата

те са нищо сами

пази се от посредствения мъж, от посредствената жена

пази се от любовта им, тяхната любов е посредствена

тя търси посредствеността

но в тяхната омраза има нещо гениално

нещо достатъчно гениално да убие теб

или когото и да е;

понеже не искат самота

понеже не разбират самотата

те се опитват да унищожат всичко

различно от самите тях;

неспособни да създават изкуство,

те не разбират изкуството;

своя провал като творци

те приписват на света около себе си;

понеже не могат да обичат напълно

твоята любов ще им се стори непълна

и те ще те намразят

и омразата им ще бъде съвършена

като блестящ елмаз

като нож

като планина

като тигър

като бучиниш

тяхното най-изящно изкуство

(Ориг. загл. „The Genius Of The Crowd“, превод Явор Немчев)

Чарлз Буковски е един от именитите американски писатели на ХХ век, влиятелен и подражаван поет, герой на културния ъндърграунд в Лос Анджелис в продължение на няколко десетилетия. Роден през 1920 г. в Андернах, Германия, от майка германка и баща американски войник, той пристига в Съединените щати на тригодишна възраст. Публикува първия си разказ, когато е на 24, а поезия прописва на 35. Умира на 9 март, 1994 г. в Сан Педро, Калифорния, малко след като завършва последния си роман. Приживе издава над 45 книги с поезия и проза, преведени на много езици.

Коментари (7)

- 29-05-2018 |Златко

Хора специалисти, просветете ме! Пратиха ми няколко стихотворения на Буковски, които публикувам тук. Сега, нямам понятие от материята, и все пак: По каква точно причина името Чарлз в тоя случай е транскрибирано на български със „с“ (Чарлс)? Мнооо гъзарско, не ще и дума, само че аз винаги се ядосвам на подобни произволи. Може ли някой да ми обясни защо така, аджеба?

И понеже никой не ще, пък и аз обичам да се демонстрирам като инатесто копеле, какво да си кривя душата, да направя тук заявленийцето си:

В „Либерален преглед“ Чарлз Буковски ще се изписва със „з“, пък ако ще всичкото българско култур-гъзар да се нареди на опашка да ме хули. Аман!

- 29-05-2018 |Златко

Откъм Фейсбук, набързичката:

Татяна Матей Същото е с Луиз и Луис. Ако приемем, че важи не само за географски имена, а и за лични, може би тук е заровено кучето.? www.cadastre.bg/naredba-%E2%84%96-6-ot-12061995-g…

Manage

Наредба № 6 от 12.06.1995 г. за транскрипция и правопис на чужди…

CADASTRE.BG

Zlatko Enev О, сигурно. Но по някаква тъпа и абсолютно субективна причина „Чарлс“ ми звучи толкова грозно, че просто няма как да го приема. Не че настоявам на някаква логика, просто ме дразни…

Zlatko Enev Като оставим настрана това, че на френски Louis не се произнася нито „Луиз“ (което всъщност е женският род на това име, тоест на български – „Луиза“), нито пък „Луис“, а просто „Луи“. Инак, да живеят наредбите, разбира се…

- 29-05-2018 |Петров

Чета с удоволствие Буковски. Даже се снех пред пощата в Сан Педро с плочата с неговото име не далеч от океана. В Сан Педро търсих къщата където е живял с последната си жена, но не я намерих. Търсих също книжарница, където да се продават неговите книги и такава нямаше. Споменах името му тук и там и никой не го знаеше. Но хора от Хамбург и Ню Йорк го познават много по добре отколкото в Сан Педро. Ако има барометър, който да мери силата на думите, Буковски сигурно ще се качи високо, безразлично дали е с „з“ или „с“.

- 29-05-2018 |Kay Kay

Въпрос:

Златко със З

Или

Слатко със С

- 30-05-2018 |Златко

Вярно, вярно. Обикновено се занимавам с по-сериозни неща от това, заслужих си присмехчето…

- 30-05-2018 |Петров

Браво на преводачите, които са успели да ни накарат до голяма степен да почувстваме какво е Буковски на български. Трудна литературна задача. И Буковски е много повече от тези няколко стиха. И може би милиони го знаят. И милиони не го знаят, даже и в Сан Педро.

- 02-06-2018 |Мария

Присъединявам се към похвалата към преводачите.

Колкото до изписването на името Charles на български, произношението на английски със звука С е стандартно. Второ, най-авторитетният справочник за английската транскрипция на български – „Българска транскрипция на английски имена“ от проф. Андрей Данчев (светла му памет!) – посочва за правилно единствено „Чарлс“. „Чарлз“ започна да се появява напоследък и вероятно също не е неприемливо, но все пак утвърденото изписване е със „с“.

Животът, смъртта и възкресението

на руския опозиционен журналист Аркадий Бабченко

Автор(и): Маша Гисън

Във вторник написах кратък материал, в който възпоменавах Аркадий Бабченко, руският журналист, за когото по-рано същия ден беше съобщено, че е бил убит в Киев. Текстът започваше така: „Вече изгубих броя на политическите убийства, за които трябваше да пиша през последните двадесет години. Колкото и шокиращи да ми се струват самите убийства, те почти престанаха да бъдат новини… [Бабченко] не е първият руски журналист, който е бил убит. Той не беше и първият руски изгнаник, който е трябвало да бъде убит. Той дори не беше първият руски опозиционен журналист, живеещ в изгнание в Киев, убит там посред бял ден. Нито пък беше първият руски опозиционен журналист, който е бил застрелян, докато се е прибирал от покупки в магазин.“

Точно когато материалът трябваше да бъде публикуван, пристигна новината, че Бабченко е жив. Той се яви на пресконференция в Киев, заявявайки, че е фалшифицирал смъртта си като част от операция за залавяне на собствените му убийци. Тук най-после имаше руска история за убийство с изненадващ край. В Москва табелка в памет на Бабченко бе отстранена от фасадата на Дома на журналистите. В редакцията на Новая газета, за която Бабченко пишеше, беше отстранен паметен букет цветя и всяка от жените в офиса получи роза. Възпоменателните събития в Москва и Киев се превърнаха в тържества. От Бабченко, който вече е имал възможност да чете десетки свои некролози, се очаква да присъства на собствения си мемориален празник на централния площад в Киев.

За да се разбере тази странна и объркана история, трябва да се разберат три неща: какво направи от Бабченко мишена [за руските тайни служби], защо опитът за убийство се провали и какво се случва сега.

Бабченко, който е на четиридесет и една години, идва в журналистиката от армията. Бил е изпратен да се бие в руската война в Чечения като деветнадесетгодишен новобранец през 1995; когато Москва започна втората си офанзива срещу бунтовническия регион, през 1999, Бабченко отново се записва да се бие. Когато се завръща в Москва, започва да пише, работейки като военен кореспондент за различни московски публикации. Следи руските войни в Чечения, Грузия и в крайна сметка в Украйна. Пише и проза за войната в Чечения. В един момент започва да се идентифицира като пацифист и се заклева, че никога повече няма да хване оръжие. Писал е също за природни бедствия в Русия и въстания в чужбина. През 2013 г. е задържан и бит от турската полиция, докато е заснемал протести в Истанбул.

По време на масовите демонстрации срещу фалшифицираните избори в Русия през 2011 и 2012, Бабченко, който беше активен и шумен участник в тях, написа блог пост, в който призова протестиращите да се противопоставят на полицията и да направят лагер на палатки, вместо да се разпръснат. За този пост той е изправен пред обвинения в опит за подбуждане на бунт, но в крайна сметка те са оттеглени. По време на политическите атаки, започнали след официалното встъпване в длъжност на президента Владимир Путин през май 2012, много от активистите, свързани с протестите, бяха принудени да напуснат страната, докато няколко други бяха задържани, а един от тях – Борис Немцов – беше убит. Бабченко се оплакваше, че вече няма с кого да говори, нито каквито и да било публикации, в които да публикува статиите си, но въпреки това остана в Москва.

Едва през февруари 2017 една комбинация от заплахи – за законово преследване и смърт – принудиха Бабченко да напусне Русия. Той отиде първо в Прага, после в Тел Авив, където го видях през юни миналата година. Бях на журналистическо пътуване в Израел, прекарвах повечето от вечерите си в едно кафене, наскоро открито от нови политически изгнаници от Русия. Малка тълпа от други новопристигнали се събираше там всяка вечер, а Бабченко винаги беше сред тях, пушейки цигара след цигара, понякога в разкази за безплодните си преговори с местните власти. Подобно на много хора в тази тълпа той изглеждаше военно-травматизиран и несигурен кой точно е или къде се намира. Журналистическата му работа тогава беше ограничена до собствения му блог. Той наричаше това „журналистика без посредници“ и умоляваше читателите си да плащат каквото намерят за добре. Всеки пост беше придружен от информация за това как да се направи принос. Една вечер не го намерих в кафенето и собственикът ми каза, че е напуснал страната. По-късно научихме, че е решил да се премести в Киев, където продължи да пише за руската политика и особено за руската война срещу Украйна, като от всеки пост ставаше ясно, че сегашните му симпатии и лоялности са на страната на Украйна. Понякога споменаваше, че получава смъртни заплахи, които според него са свързани директно с администрацията на Путин.

Във вторник Бабченко публикува в блога си снимка на хеликоптер. Надписът отдолу обясняваше, че на този ден, преди много години, командирът на частта [в Чечения] му отказал място в този хеликоптер, който бил свален само около час по-късно. „Оттогава броя 29 май за мой втори рожден ден“, пишеше той. А след още няколко часа пристигна новината, че Бабченко е мъртъв, след като бил застрелян три пъти в гърба, докато се връщал в апартамента си в Киев от покупки в магазина.

Според официални лица, които говориха в Киев в сряда, руската тайна полиция е наела украински гражданин, който да намери човек, готов да убие Бабченко. Този посредник, който беше идентифициран само с буквата „Г“, се свързал с няколко ветерани от руско-украинската война, като предлагал тридесет хиляди долара за убийството, а един от тези мъже съобщил за разговора на правоохранителните органи. Преди около месец службите за сигурност се свързали с Бабченко, за да започнат подготовката на специална операция.

Детайлите около операцията не са съвсем ясни, но изглежда, че човекът, който съдействал на разследването, се е съгласил да изиграе ролята на убиеца. Съпругата на Бабченко информирала нейна приятелка-журналистка, че Бабченко е бил застрелян и бил обявен за мъртъв в линейката. Тя разказала, че чула нещо като три силни удара и излязла от банята, само за да намери съпруга си в облян кръв; не е ясно дали операцията на е включвала действително разиграване на убийството, или само съобщение, че то е било извършено, въпреки че в мрежата циркулираше снимка на предполагаемия труп на Бабченко. (Също така не е ясно дали съпругата му е знаела за операцията.) На следващия ден говорителите на правоохранителните органи съобщиха, че Бабченко е жив и че посредникът вече е арестуван. Изглежда, че 29 май е станал не само втори, но и трети рожден ден на Бабченко.

Украинските служби за сигурност твърдят, че разполагат с доказателства, че посредникът е бил нает от руските им колеги, ФСБ. Бабченко предлага следното доказателство: на предполагаемия убиец, казва той, била показана фотография на Бабченко, направена преди двадесет и пет години, за първия му вътрешен паспорт. (По онова време такъв документ, нещо като универсална национална идентификация, се издаваше на три пъти в живота на всички руски граждани: на шестнадесет, двадесет и пет и четиридесет и пет години.) Бабченко твърди, че тази снимка може да бъде получена само от охранително-служебни файлове. Ако той е прав, това е доказателство и за очевидна некомпетентност от страна на ФСБ: една снимка с двайсет и пет годишна давност не би била особено полезна за убиец, опитващ се да идентифицира мишената си. Нито пък това е необходимо, като се има предвид, че има множество далеч по-нови снимки на Бабченко и те са лесни за намиране.

Официалната руска реакция към възкресението на Бабченко и обвиненията на Киев досега се ограничава до изявление на говорителката на външното министерство Мария Захарова, която каза: „Това, че Бабченко е жив, е най-добрата новина. Ето това трябва да се случва винаги. Жалко, че в други случаи не ставаше дума за маскарад“. Тонът на Захарова, както обикновено на границата на една обобщена подигравка, дава представа за бъдещите реакции на Русия по случая. Московските официални лица със сигурност ще отрекат всякаква намеса, като в същото време се хвалят, че ако биха искали да убият Бабченко, биха намерили други начини, а също и да подчертаят, че Киев подкопава собствената си достоверност чрез фалшифицирането на това убийство.

Двете най-големи журналистически организации за безопасност са гневни. От „Репортери без граници“ осъдиха операцията, защото според тях тя подвежда обществеността. Комитетът за защита на журналистите поиска от Киев да обясни защо една такава измама е била необходима и неизбежна. Бабченко каза в сряда, „нямаше други възможности“.

Независимо от това дали наистина е имало други възможности или не, историята на разиграното убийство на журналист със сигурност ще улесни диктаторите при представянето на бъдещи убийства на репортери като „фалшиви новини“. Но това не прави по-малко реални заплахите, пред които е изправен Бабченко.

Маша Гисън е руска и американска журналистка, авторка, преводачка и активистка. Тя е открита и директна критичка на руския президент Владимир Путин, както и на американския президент Доналд Тръмп.

Никаква смърт и подобрен живот:

принадлежи ли бъдещето на трансхуманизма?

Автор(и): Робин Маки

Целите на движението за трансхуманизъм са обобщени от Марк О’Конъл в книгата му Да бъдеш машина, която преди няколко седмици спечели наградата Wellcome Book. „Това е тяхното убеждение, че можем и трябва да премахнем стареенето като причина за смъртта; че можем и трябва да използваме технологиите, за да подобрим [способностите на] телата и умовете си; че можем и трябва да се слеем с машини, при което в края на краищата да преобразуваме себе си, в образа на висшите ни идеали.“

Идеята за технологично усъвършенстване на телата ни не е нова. Но степента, в която трансхуманистите възприемат тази концепция, вече е. В миналото сме създавали различни протезни устройства като дървени крака, слухови апарати, очила и фалшиви зъби. В бъдеще можем да използваме присаждания, за да подобрим сетивата си, така че [например] да можем да разпознаваме инфрачервената или ултравиолетовата светлина директно, или да стимулираме когнитивните си процеси, като се свързваме директно с компютърни чипове. В крайна сметка, сливайки в едно цяло човека и машината, науката ще произведе хора, които притежават значително увеличена интелигентност, сила и продължителност на живота; те биха били почти въплъщение на боговете.

Но дали тази цел е желателна? Защитниците на трансхуманизма смятат, че от излизането отвъд естествените бариери и ограничения, които съставляват обикновеното човешко същество, могат да се получат вълнуващи възнаграждения, които трябва да се използват. Но това би предизвикало редица етични проблеми и дилеми. Както показва книгата на О’Конъл, амбициите на трансхуманизма сега повишават цялата интелектуална програма [на човечеството]. Но това е дебат, който едва започва.

Няма съмнение, че подобряването на човешките ресурси [тяло и интелект] става нещо все по-изтънчено и сложно – както се вижда от изложбата „Бъдещето започва тук“, която се открива в музея „Виктория и Алберт“ в Лондон тази седмица. Елементите, които се представят там, ще включват неща като „подсилено облекло“, направено от американската компания Seismic. Носени под нормалните дрехи, тези костюми имитират биомеханиката на човешкото тяло и придават на потребителите – обикновено възрастни хора – допълнителна сила, когато се изправят от стол, качват по стълби или стоят дълго време.

В много случаи тези технологични или медицински постижения са направени, за да помагат на ранени, болни или възрастни хора, но след това се възприемат и от здравите или младите, за да подобрят и техния начин на живот или постижения. Лекарственото средство еритропоетин (ЕРО) увеличава производството на червени кръвни клетки при пациенти с тежка анемия, но освен това е било вземано и като средство за незаконно повишаване на постиженията от някои спортисти, за да подобряват способността на кръвообращението да пренася кислород в мускулите им.

И това е само началото, казват експертите. „Сега наближаваме времето, когато за някои видове лекоатлетични спортове, като например 100-метровия спринт, спортистите, които бягат с протези от въглеродни влакна, ще могат да надминават онези, които бягат с естествени крака“, казва Блейт Уитби – експерт по изкуствения интелект от университета в Съсекс.

Въпросът тук е: когато технологиите достигнат това ниво, ще бъде ли етично да се позволява на хирурзите да заменят нечии естествени крайници с въглеродни протези, само за да може съответната личност да спечели златни медали? Уитби е сигурен, че много спортисти ще се съгласят на такава хирургическа намеса. „Но ако такава операция бъде поставена като проблем пред някоя етична комисия, в която бих участвал, не бих се съгласил в никакъв случай. Това е отблъскваща идея – да се премахне здрав крайник за една толкова преходна печалба.“

Не всички експерти в тази област обаче са съгласни с това мнение. Експертът по кибернетика Кевин Уоруик от университета в Ковънтри не вижда проблем при одобряването на замяната на естествените крайници с [въглеродни] протези. „Къде е проблемът при подмяната на несъвършените части от тялото ви с изкуствени, които ще ви позволят достигане на по-високи постижения – или по-дълъг живот?“, казва той.

Уоруик е кибернетичен ентусиаст, който през годините е имплантирал в тялото си няколко различни електронни устройства,. „Едно от тях ми позволяваше да долавям ултразвукови дразнители. Това ми даде сетивата на прилеп, или нещо такова. Освен това свързах нервната си система с компютъра си, за да мога да контролирам една роботска ръка и да чувствам нещата, които тя докосваше. Правех го докато бях в Ню Йорк, но ръката беше в лаборатория в Англия.

Такива интервенции подобряват човешкото състояние, настоява Уоруик и посочва какъв вид бъдеще биха могли да имат хората, когато производителността и сетивата им бъдат подобрени с помощта на технологиите. Някои може да смятат това за неетично. Но дори онези, които се съмняват, като Уитби, признават, че проблемите са сложни. „Етично ли е да вземем две момичета на възраст под пет години и да ги тренираме в игра на тенис всеки ден, докато придобият мускулатурата и скелетите на световните шампиони?“, пита той. От тази гледна точка използването на имплантати или наркотици за постигане на същата цел не изглежда като нещо чак толкова лошо.

Тази последна точка е особен въпрос за хората, които се занимават с трансхуманисткото движение. Те вярват, че съвременната технология в крайна сметка предлага на хората шанс да живеят в продължение на вечности, без да бъдат ограничавани – както биха били в противен случай – от слабостите на човешкото тяло. Несъвършените органи ще бъдат заменени с по-дълготрайни високотехнологични техни версии, точно както протезите от въглеродни влакна могат да заменят плътта, кръвта и костите на естествените крайници. По този начин ние ще сложим край на зависимостта на човечеството от „нашите несъвършени тела (от версия 1.0) и ще ги заменим с много по-издръжливи и способни 2.0 версии“, както формулира нещата една група.

Но технологиите, необходими за постигането на тези цели, разчитат на все още нереализирани развития из областите на генното инженерство, нанотехнологиите и много други науки – и може да отнемат още много десетилетия, докато се постигне успех. В резултат на това много от защитниците [на трансхуманизма] – като например изобретателят и предприемач от САЩ Рей Курцвайл, пионерът на нанотехнологиите Ерик Дрекслер и основателят на PayPal и рисков капиталист Питър Тийл – са приели идеята [след смъртта] телата им да бъдат потопени в течен азот и съхранявани криогенно, докато медицинската наука не достигне нивото, на което те биха могли да бъдат съживени, а възкресените им тела – подсилени и усъвършенствани.

Вече са изградени четири такива криогенни съоръжения: три в САЩ и едно в Русия. Най-голямото от тях е Фондацията Alcor Life Extension в Аризона, чиито хладилници съхраняват повече от 100 тела (от персонала те се наричат “пациенти“), с надеждата за последващо размразяване и физиологическо възкресение. Това е „място, предназначено да съхранява труповете на оптимистите“, казва О’Конъл в Да бъдеш машина.

Не всички са убедени в осъществимостта на една такава технология – или дори в желателността ѝ. „Веднъж бях интервюиран от група криогенични ентусиасти от Калифорния, които наричаха себе си ‚Общество за премахване на принудителната смърт‘,“ припомня си астрономът Роял Мартин Рийс. „Казах им, че предпочитам да завърша дните си в двора на някоя английска църква, отколкото в калифорнийски хладилник. Те ме подиграха като ‚смъртник‘ [deathist] – истински старомоден човек.“

От своя страна Рийс вярва, че хората, които решат да се замразят с надеждата, че в крайна сметка ще бъдат размразени, ще се окажат бреме за бъдещите поколения, от които се очаква да се грижат за тези наскоро размразени индивиди. „Не е ясно колко внимание биха заслужавали“, добавя Рийс.

В крайна сметка привържениците на трансхуманизма предвиждат някакво време, в което хората ще се освободят от всички материални ограничения. Курцвайл и неговите последователи вярват, че тази повратна точка ще бъде достигната някъде около 2030 г., когато биотехнологията ще даде възможност за обединение между хората и истински интелигентни компютри и системи за изкуствен интелект. Полученият в резултат на това ум на човека-машина ще бъде свободен да обитава една вселена, която е сътворил сам, като по желание се прехвърля от един на друг „подходящо мощен изчислителен субстрат“. [Според тази версия на трансхуманизма] ние ще станем богове, или по-скоро „звездни деца“, подобни на мистичната фигура от края на [филма на Стенли Кубрик] 2001: една космическа одисея.

Това са далечни и – за много хора – силно фантастични цели. И фактът, че голяма част от импулса за създаване на такива екстремни форми на трансхуманната технология идва откъм Калифорния и Силициевата долина, не е останал скрит за критиците. Елон Маск, създател на фирмите Тесла и SpaceX и предприемач, който иска да изпрати човешката раса на Марс, също вярва, че за да избегнат възможността да се окажат излишни пред лицето на развитието на изкуствения интелект, хората ще трябва да се слеят с машини, за да подобрят собствения си интелект.

Това е една част от света, в която културата на младостта се изповядва с фанатична интензивност и където страхът пред стареенето се изпитва по-остро от всякъде другаде. Оттук и непреодолимото желание за използване на технологиите, за да се преодолеят последиците от него.

Освен това Калифорния е един от най-богатите региони в света и много от хората, които поставят под въпрос ценностите на трансхуманисткото движение, предупреждават, че то рискува да създаде технологии, които само ще издълбаят още по-дълбоки пропасти в едно и без това вече силно разделено общество, тоест, че само някои хора ще могат да си позволят да бъдат подобрени, докато много други ще губят.

Тази позиция се обобщава от Уитби по следния начин: „Историята е пълна с тежките последици от делата на групи от хора, които са вярвали, че са по-добри от други групи хора“, казва той. „За съжаление в случая с бъдещите подобрени хора те наистина ще бъдат по-добри. Трябва да помислим за последиците, преди да е станало твърде късно.“

От своя страна, трансхуманистите твърдят, че разходите за подобряване неизбежно ще се понижат. Като пример те сочат към мобилния телефон, който някога е бил толкова скъп, че да си го позволят са можели само най-богатите, а днес е универсална притурка, собственост на буквално всеки член на обществото. Една такава вездесъщност ще бъде и основната определяща черта на технологиите за подобряване на мъжете и жените, настояват застъпниците на идеята.

Много от тези въпроси изглеждат отдалечени, но експертите предупреждават, че свързаните с тях последици трябва да бъдат обсъдени спешно. Един пример за това е изкуствената ръка, разработена от Нюкасълския университет. Настоящите крайници-протези са ограничени от скоростта им на реакция. Но ръководителят на проекта Киануш Назарпур вярва, че скоро ще бъде възможно да се създадат бионични ръце, които ще могат да оценяват обектите и незабавно да решават какъв вид сцепление би трябвало да предприемат.

„Нещо такова ще бъде от огромна полза, но използването му повдига всякакви въпроси. Кой ще го притежава: носителят или националната система за здравеопазване? И ако евентуално то бъде използвано за извършване на престъпление, кой в крайна сметка ще бъде отговорен за неговия контрол? Ние не мислим за такива неща, а те са потенциална тревога.“

Позицията се обобщава от професора-биоетик Анди Миа от университета в Салфорд:

„Трансхуманизмът е ценен и интересен от философска гледна точка, защото ни кара да мислим по-различно за обхвата на нещата, които хората могат да правят – а и защото ни кара да мислим критично за някои от ограниченията, за които вярваме, че са налице, а всъщност могат да бъдат преодолени“, казва той. „В края на краищата говорим за бъдещето на вида ни.“

Робин Маки е британски журналист, научен редактор на лондонския Observer. Автор е на няколко научнопопулярни книги, сред които The Book of Man (в съавторство със Сър Уолтър Боудман). Носител е на годишната награда на Асоциацията на британските научни автори (на три пъти). Освен това през 2014 е бил избран за „Журналист на годината в областите на науката и технологиите“ от Асоциацията на британските ежедневници.

Сексуалните промени в Турция

Автор(и): Кая Гендж

В нощта на 27 септември 2017 Дерин Ойлум, двадесетгодишен турски студент по графичен дизайн, който е в ранните етапи на прехода си от женска към мъжка идентичност, се среща с приятелката си Емине в малкия град на Егейско море в Турция, където и двамата живеят. Те се изкачват на близкия хълм, наслаждават се на гледките от зелени полета и говорят за връзката си. Петнайсет минути по-късно братът на Емине се появява на мотоциклет. Дерин казва, че момчето го съборило с удари на земята и го ритнало няколко пъти в лицето. На два пъти е получил удари с глава в лицето; дясната му скула е счупена.

„Вие любовници ли сте?“, пита нападателят, докато души Дерин, нарича го лесбийка, и се обажда на бащата на Емине за помощ. Половин час по-късно бащата пристига. Той също започва да удря Дерин в лицето, заплашва го с изнасилване и го бута към една скала, зад която следва стръмен спад. За щастие храстите на скалата предотвратяват падането. Атаката е брутална, но не и изолирана. В една страна, където мъжете и жените често са подложени на строги правила по отношение на половите роли, хората с полова идентичност, противоположна на зададения им от детството пол, или преминаващи от един пол в друг, могат скоро да установят, че животът им се намира в голяма опасност.

Турция, според организацията Transgender Europe, има най-висок процент на убийства на транссексуални хора в Европа. От 2008 насам са докладвани четиридесет и четири. Съществува и широко разпространена дискриминация: през последните три години на транссексуалните хора е било отказвано влизане в хотел по подозрение в проституция, също и в университетско общежитие; отказ за обслужване в канцеларията на нотариус в Анкара, а също и в чайна; на транссексуални хора не е било позволено да се качат на градски автобус в Истанбул. Наемодателите често налагат на транссексуалните наематели два пъти повече от нормалния наем. Седемдесет и един процента от интервюираните са били арестувани поне веднъж, според проучване от 2015-2016 г. Друга тревожна тенденция са самоубийствата сред турските хора, които сменят пола си. Неотдавнашните смъртни случаи на седемнайсетгодишен транс-кикбоксьор и двайсет и три годишен транс-сексуален-работник – и двамата се самоубиха след публикуване на съобщения в социалните мрежи за предстоящите им самоубийства – разтревожиха Турция. Много турци започват да осъзнават тежкото положение на транс-хората, след като са видели публикации в Туитър и Фейсбук; някои от тях протестираха в знак на солидарност.

Още от основаването на турската република през 1923 г. турското отношение към гейовете, трансвестите и хората с колеблива полова идентичност е определяно от една специфична [за тукашните културни условия] двусмисленост. Османците толерират хомосексуалността в обществените пространства въпреки заповедта на Корана: „Как може да пожелаваш мъже, от всички създания по света, и да оставяш онези, които Бог е създал за теб като твои ешове. Ти наистина излизаш отвъд всички граници“ (26: 165-6). По времето на османското владичество само един човек в Алепо е бил изправен пред съда на шериата за „содомия“. Бил е принуден да напусне квартала си, но не е бил наказан по никакъв друг начин. През деветнадесети век секуларизираната версия на шериата се превръща в граждански код, а през 1858 османците декриминализират содомията [хомосексуалността].

В турския език няма родови местоимения. Когато светилата на османската поезия са писали стихове за красиви момчета, читателите са били оставяни в неяснота относно половете на субектите в поетичните творби и по този начин дешифриращите препратки към самите мъже-любими се превръщат в характеристика на тази поезия. През шестнадесети век стихотворенията, наречени шернджиз (градски истории), описват красиви момчета в различни градове. Класовите отличия нямат значение – синове на месари, халваджии, мюезини и други – всички те са били изобразявани в хомоеротични стихове. Баните и ислямските ложи [училища] са популярни хомосексуални места за срещи.

Междувременно османският двор, който е забранявал на жените да танцуват на сцена, е бил оживяван от мъже-трансвестити, известни като кьочек, които са били отглеждани да танцуват в женско облекло, докато не изгубят младежката си красота. Султаните са ги подкрепяли. Пътуващи трупи разпространяват тази традиция в други градове, и сред по-малко привилегированите. В началото на 1800-те танцьорите-трансвестити са били атракция в таверните на Истанбул. Според Решат Екрем Кочу, популярен историк от Истанбул, всяка механа в града е имала свой собствен кьочек: „Някои кьочеци идваха от гръцките острови, особено от Хиос; други бяха цигански момчета, отгледани в истанбулските ложи. Имената на тези момчета са забравени днес, но прякорите им са оцелели.“ Един от най-известните сред тях е циганско момче, Исмаил, известен в Истанбул като „Луничавия“. Други известни кьочеци са „Египетската красавица“, „Канарчето“ и „Лунната светлина“. Кьочеците, според историка Метин Анд, „са носели поли и са имитирали момичета както по външен вид, така и по поведение, но понякога са се появявали и като мъже, облечени в панталони и конусовидни шапки.“ Еничарите, елитни пехотинци от личните войски на султана, са се радвали много да гледат кьочеци в кафенетата и понякога са се борели помежду си за техните сексуални услуги.

Османският закон прави ясно разграничение между половете, но сред истанбулските истории се срещат и препратки към сурови мъже, добре оформени и мъжествени, които са прониквани от по-малко мъжествени любовници. Сексуалните ориентации са могли да се променят за няколко часа удоволствие, а колебливостта на пола не е била нещо необичайно. Но в края на деветнадесети век озападняването на османската култура се ускорява, а хомосексуалността и половата флуктуация сред турските мъже се превръщат в проблем за модернизаторите. Озападняването в неговата националистическа, мускулеста, германска форма, се инфилтрира в Турция чрез османската армия, подобно на японската милитаристка модернизация. Volk in Waffen (Народ на оръжие), един трактат, в който се застъпва идеята за повишено участие на военните в обществения живот, става популярен в Императорската военна академия, след като авторът му, Колмар Фрайхер фон дер Голц, обучава османските офицери там между 1883 и 1895 г. Той повлиява върху мисленето на младите професионални военни, включително и Енвер Паша, един от лидерите на Младотурската революция от 1908 г., която поставя основите на турската република.[33] Под европейско влияние турците започват да вярват, че са позволявали да се стига до дегенеративни, дори престъпни действия в техните владения и хомофобията започва да се утвърждава.

Основателите на съвременна Турция и техният лидер-модернизатор, Мустафа Кемал Ататюрк, не харесват сексуалната толерантност на османците, която считат за регресивна и неевропейска. В Нови желания, нови идентичности, Гюл Озийгин, доцентка по социология и въпроси на пола в Колежа на Уилям и Мери, изследва промяната в отношението на турците към пола в началото на ХХ век и цитира кемалистки историци, които описват Османската империя като „управлявана от удоволствия и извращения; един свят, който не признава никакви морални граници … извратено пространство, където ненаситните и покварени султани извършват всякакви гнусни действия, включително и хомосексуалност“[34].

Турските модернизатори създават Републиката като място, където половите идентичности са строги и недвусмислени: [от една страна] силната жена, която посвещава живота си на семейството, [а от друга] атлетичният мъж, който работи за доброто на нацията. Редакторите на Gendered Identities [Социално-полови идентичности] – колекция от статии за пола и сексуалността в Турция – твърдят, че патриархалността и рязко определените полове са оформяли съвременната Турция и са дефинирали нейните основополагащи принципи. Те пишат, че „режимът на социално-полово [gendered] гражданство“ на Турция е отговорен за поставянето на „транссексуалните хора на дъното на обществената структура в контекста на един социално-дарвинистки манталитет“[35]

От гледната точка на републиканските идеолози в Турция, преобличането в дрехи на другия пол е остатък от една мъртва култура, и в началото на ХХ век кьочеците вече започват да се крият. Те са застрашени не толкова от идеализираното турско семейство, което е стриктно разделено по полове, националистично и хетеросексуално, колкото от решението на Републиката да обърне гръб на традиционната османска култура. През целия двадесети век танцьорите на кьочек продължават да дават представления за малки аудитории в апартаменти в източните турски градове.

Публично-личната двойственост при сексуалностите в съвременната Турция, твърди Озийгин в Нови желания, нови идентичности, е била въведена от ранните републикански идеолози, които са изисквали от жените да бъдат просветени майки у дома, но и мъжествени защитници на турската държава и нейните патриархални институции – на публичните места. Междувременно от мъжете се изисква да бъдат примерни граждани, със западни облекла и европейски нрави. Само чрез изкореняване на женствеността и дегенерацията турците могат да станат мъжествени, независими и западни. При тези обстоятелства всякакви признаци на полова флуктуация трябва да се потискат, за доброто на нацията. През ХХ век турската патриархалност, наситена с патернализъм, се втвърдява и превръща в „консенсус между половете“.

Транссексуалните и гей-идентичностите са преминали през три етапа в турската история. При османците разграниченията между половете са били сравнително течливи; при милитаристите-националисти, половете е трябвало да бъдат строго определени, по модерния западен модел; при президента Реджеп Тайип Ердоган, премиер от 2003 до 2014, а сега президент, стана широкоразпространена една комбинация от консерватизъм и нео-османска толерантност към флуктуацията на половете.

В това, което Ердоган често нарича „Новата Турция“, транс и гей хората станаха по-видими – LGBTI News Turkey, един уебсайт, който предоставя английски преводи и източници на информация за ЛГБТИ турците – посочва четиридесет и осем организации, посветени на тях; в [градското списание] Time Out Istanbul има оживена секция за LGBTI, в която са изброени ежеседмични събития – и като следствие от това те се чувстват по-уязвими. Транс и гей-турците понякога са демонизирани директно от политици, както в путинова Русия: бившата министърка на жените и семейните дела Алие Каваф нарече през 2010 хомосексуалността „болест“; бившият министър-председател Ахмет Давутоглу заяви през 2015, че хомосексуалните „са причинили разрушаването на племето на Лот“.

В същото време отношението на Ердоган към транс и гей-турците е любопитно двусмислено. Преди да дойде на власт, той обеща либерализъм и равенство между половете, а също и да прекрати дискриминацията срещу турците с ЛГБТИ-ориентация. Всъщност, ерата на Ердоган започна многообещаващо през 2003 г. През първите си години на работа той беше гласовит критик на по-ранната турска модернизация. След като обеща да преобърне националистическите основи на страната, много турски либерали му повярваха и го подкрепиха. Според тях, в сравнение със съвременните милитаристи Ердоган беше вид желана промяна: той би могъл евентуално да трансформира патриархалната републиканска идентичност, която не допускаше флуктуация на половете и нераздвоена сексуална идентичност, а заедно с това и други ценности, разглеждани от ранните републикански идеолози като заплахи за турския национален характер.

През 2003 Ердоган разреши провеждането на гей-парад в Истанбул, който за пръв път беше опитван, но отхвърлен, през 1993. През март 2003 на парада присъстваха само тридесет души, но след това броят им нарасна: 5 000 през 2010, 10 000 през 2011, 20 000 през 2012, 50 000 през 2013, а през 2014 – вече 90 000.

Използвайки реториката за борба срещу хомогенната турска идентичност, Ердоган омекоти и част от патриархалния характер на Турската република. Той премахна церемониите за клетва, при които учениците от началните и средните училища бяха принудени да се обявяват за „честни, трудолюбиви турци“. Премахна и забраната на кюрдския език, и започна процес на мирни преговори с въоръжените кюрдски бунтовници.

Но през лятото на 2013 три и половина милиона турци, значителен брой от които обвиниха Ердоган, че е предал републиканските идеали, участваха в антиправителствени протести и той осъзна, че критиката срещу съвременната турска национална идентичност му струва гласове. През същата есен турската държава започна да потиска спонтанните обществени маршове и Ердоган започна бавно да променя политиката си. В няколко речи той представи един наново формулиран турски национализъм и това му помогна да си върне гласовете на националистите, които бяха раздразнени от опитите му да промени турската идентичност. Турците и от двете страни на републиканско-ислямското разделение често са социално консервативни, но новият патерналистки тон на Ердоган помогна значително за увеличаване на популярната подкрепа за политиката му.

Тази нова политика имаше тревожни последици за транссексуалните хора в Турция. На 19 юни 2015 парадът Trans Pride беше забранен и специалните полицейски части атакуваха LGBTI активистите с лютиви спрейове. На 28 юни същата година кметът на Истанбул използва ислямския месец Рамадан като извинение за анулиране на Gay Pride. В Анкара и Измир (един от най-либералните градове в Турция) бяха наложени забранени върху парадите за гордост.

Живея в центъра на Истанбул, където се провеждат парадите за гордост и забелязах, че потискането им е част от един определен модел. Когато през последните две години беше забранено празнуването на Първи май, полицията блокираше достъпа към площад „Таксим“, наоколо патрулираха бронетранспортьори и всяка улица беше охранявана от десетки полицаи. На 26 юни 2016 правителството отново забрани парада на гордостта. Деветнадесет дни по-късно части от турската армия организираха неуспешен преврат срещу Ердоган и с обявяването на извънредно положение на 21 юли 2016 турското правителство спечели допълнителни правомощия да потиска не само парадите на гордостта, но и всички публични шествия.

До 2014 операциите за промяна на пола бяха привилегия, която само заможните турци можеха да си позволят. Най-известната в Турция транссексуална знаменитост, Бюлент Ерсой, се е оперирала на двадесет и осем години, след като вече се е превърнала в суперзвезда на турската фолклорна музика, както и филмов актьор. Родена през 1952, тя започва хормонално-заместителна терапия още през 1970-те. През 1980-те е арестувана и затворена за четиридесет и пет дни след операция за увеличаване на гърдите и показването им по време на представление. Веднъж освободена, Ерсой се подлага на операция за смяна на пола, от мъжки към женски, в Лондон.

Девет месеца след военния преврат от 1980, хунтата забранява на всички транссексуални хора да се появяват по места за забавление и по телевизията, но Ерсой твърди, че забраната не се отнася до нея като жена. Когато съдът отхвърля молбата ѝ, Ерсой довежда случая до Върховния съд, който отхвърля жалбата ѝ. Тя се изселва в Германия, където започва да работи заедно с кюрдски и комунистически жертви на хунтата, участва в турско-немски филми и се превръща в широко известна бунтовничка. След делото на Ерсой повечето транссексуални турци, но особено онези, които работят в сферата на развлеченията, губят работата си; мнозина от тях са принудени да проституират, за да изкарват прехраната си; изтезанията и изнасилванията на транссексуални лица в полицейските участъци се превръщат в ежедневни новини.

През 1988 неолибералната Отечествена партия на Тургут Йозал променя гражданския кодекс на Турция, за да позволи на турците, които са претърпели операция за смяна на пола, да променят законно обозначението на пола си в свидетелството за раждане.[36] Транссексуалните хора отпразнуват новината и Ерсой се прибира у дома. През 1990-те славата ѝ нараства и операцията ѝ става общоизвестна.

През февруари 2014 Институцията за социално осигуряване на Турция изпрати писмо до всички държавни болници, с което им разпореди да предлагат безплатни операции за промяна на пола. Психотерапията и хормонално-заместителната терапия също се предлагат безплатно, но все още има проблеми. Една транс жена, интервюирана в „Транссексуалните в Турция“ – статия от сборника Gendered Identities – се оплаква: „Вратите на публичните институции и на частния сектор са затворени за нас“. На 25 януари 2018 Дирен Кошкън, турска транс-жена, задържана по обвинение в „пропаганда на терористична организация“, започна гладна стачка за правото си на лазерна епилация в затвора. В резолюция, приета на 5 февруари 2018, Европейският парламент заяви, че е „дълбоко обезпокоен от случая“ и призова „компетентните институции да осигурят здравето и благосъстоянието ѝ.“ В същия месец двама турски транс-активисти се присъединиха към гладната ѝ стачка в знак на подкрепа и #LetDirenLive се превърна в специална тема [trending topic] в турския Туитър.

Kaos GL, която предлага на много транссексуални турци безплатна правна помощ, е най-старата организация на ЛГБТИ в Турция. Юмут Гюнер, един от основателите му, заявява, че се гордее с видимостта на движението, особено в сравнение с 1994, когато Kaos GL се е появила, и когато гей и транс-турците не са имали достъп до правна помощ. Гюнер е весел мъж, брадат, пухкав и често се усмихва. И все пак той се тревожи за бъдещето, особено като се има предвид онова, което той нарича „новата политика на репресии“, която започна през 2015, първата година, в която парадите на гордостта бяха отново криминализирани. „Опасявам се не само за ЛГБТИ правата в Турция, но и за турските права на човека като цяло“, казва Гюнер.

В доклад на Amnesty International като основни пречки, пред които са изправени турците от ЛГБТИ, се изброяват правителственото безразличие към предотвратяването на дискриминацията въз основа на пол, липсата на правна защита за жилищното настаняване и дискриминацията по отношение на заетостта. Убийствата на транссексуални хора, като онова на Ханде Кадер, двайсет и три годишна транс-активистка, която беше намерена изнасилена, осакатена и изгорена на крайпътна улица през август 2016, продължават да предизвиква публично недоволство.[37] Ограниченията върху публичните събирания и протестни шествия са днес по-скоро правило, отколкото изключение. През ноември 2017 един от губернаторите забрани фестивала за ЛГБТИ филми в Турция; забраната беше разширена до всички LGBTI събития в страната – филмови прожекции, изложби, форуми, публични дискусии, срещи – за неопределен период от време. Турското правителство заявява, че е загрижено за сигурността и безопасността на LGBTI активистите и че забраните не са хомофобски.

И все пак има и поводи за оптимизъм. В Истанбул се наблюдава нарастващо присъствие на транссексуални служители в малки бизнеси, като например във фризьорски салони и бутици. Правителственото потискане на парадите на гордостта засили солидарността и единството сред транс и гей-турците, а упоритостта им вдъхновява различни природозащитници, феминисти, политически дисиденти и други хора, които се движат из граничните сфери на турското общество. През последните три години опозиционните партии номинираха открито кандидати-гейове, а основната опозиционна партия определи квота при изборите за съседски комисии, според която се изисква един на всеки пет кандидати да бъде гей. Бюлент Ерсой е чест гост на Президентския дворец в Анкара; има дори и една про-Ердоган LGBTI организация, наречена AK-LGBTI (по името на неговата AK-партия). А на 29 ноември 2017 правителството на Ердоган премахна изискването за принудителна стерилизация при операциите за смяна на пола. В близко бъдеще Турция би могла да се превърне в дестинация за медицински туристи, които биха искали да преминат през процедури за промяна на пола.

Животът си остава труден за турците, които все още не са променили пола си, но се надяват да го направят. Хората, които са полово-флуидни или се намират в ранните етапи на прехода от един пол към друг, изглеждат особено застрашаващи установените понятия за пола. „Турското правителство е готово да помогне на хората, които искат да променят пола си; това, което то не харесва, е междинното състояние,“ ми каза един турски активист.[38]

През седмиците след нападението срещу него, Дерин Ойлум бил експулсиран от общежитието на колежа. Майка му загубила работата си като детегледачка. Стипендията му е спряна. Наложило му се да прекрати образованието си и отново да се изправи пред нападателя си – брат на приятелката му – който го преследва на мотоциклета си, за да го унижава и плаши.

Дерин все още се надява да си направи операция за смяна на пола и да заживее с Емине, която сега живее в далечен град, но докато преходът му не бъде завършен, междинното му положение ще продължава да го поставя в опасно положение. Разбираемо е тогава, че той изглеждаше доста напрегнат, докато вървяхме по главната улица на малкото му егейско градче. Около огромна статуя на Ататюрк младите мъже пушеха цигари и наблюдаваха минувачите. Аз също осъзнавах тежестта на погледите им – може и да не означаваха нищо лошо, а може би да. Дерин ме заведе до автогарата и аз се поколебах дали да го оставя сам. Докато автобусът напускаше терминала, аз го видях да изчезва в тълпата.

Кая Гендж е романист и есеист от Истанбул. Негови работи са се появявали в Paris Review Daily, the Guardian, the Financial Times, the London Review of Books blog, Salon, Sight & Sound, The Millions, the White Review, Index on Censorship и др. Първият му роман, L’Avventura (Macera) се появи през 2008 г.

Какво се случва, когато един гневлив,

неспособен на концентрация малоумник управлява империя?

Автор(и): Миранда Картър

Едно от малкото неща, за които кайзер Вилхелм II – управникът на Германия от 1888 до 1918 – е имал талант, било предизвикването на възмущение. Тясната му специалност пък била да обижда други монарси. Нарекъл дребничкия италиански крал Виктор Емануел III „джуджето“, пред собствената свита на краля. Българският принц (по-късно цар) Фердинанд пък бил наречен „Фернандо Назо“ заради гърбавия му нос, а и кайзерът разпространявал слухове, че Фердинанд е хермафродит. Тъй като Вилхелм бил особено недискретен, хората винаги знаели какво казва зад гърба им. Фердинанд си имал своето малко отмъщение. След посещение в Германия през 1909, когато кайзерът го плеснал по задника на публично място, а след това отказал да се извини, Фердинанд дал на френска компания една голяма оръжейна поръчка, която преди това била обещана на германците.

Не че това е възпирало кайзера. Едно от многото неща, в които Вилхелм е бил убеден, че е страхотен, въпреки всички доказателства за противното, е „личната дипломация“, определянето на външната политика чрез срещи лице в лице с други европейски монарси и държавници. Всъщност Вилхелм не е бил добър нито в личното, нито в дипломацията, и тези срещи рядко са минавали добре. Кайзерът е гледал на останалите хора като на инструменти, бил е натрапчив лъжец и изглежда е имал доста ограничени разбирания за неща като причини и следствия. През 1890 той допуска да изтече дългогодишното споразумение за взаимна отбрана с Русия – огромната и понякога застрашителна източна съседка на германската империя. Погрешно смятал, че Русия е толкова отчаяно решена да търси немската добра воля, че може да я остави да „виси на куката“. Вместо това Русия веднага прави съюз със западната немска съседка и стар враг, Франция. Тогава пък Вилхелм решава, че ще успее да очарова и манипулира цар Николай II (когото наричал зад гърба му „мухльо“ и „клюкар“, а също и способен само „да отглежда ряпа“), за да го накара да се откаже от алианса. През 1897 Николай казва на Вилхелм да се маха от очите му; немско-руският съюз изчезва.

Преди около десет години публикувах „Джордж, Николай и Вилхелм: Трима кралски братовчеди и пътят към Първата световна война„– книга, която е отчасти и за кайзер Вилхелм, вероятно най-известен [във Великобритания] с това, че е първи внук на кралица Виктория, както и че е въвлякъл Германия в Първата световна война. Откакто Доналд Тръмп започна президентската си кампания, кайзерът отново започна да ме занимава – или, по-точно, личните му недостатъци и глобалната криза, до която те са довели.

Туийтите на Тръмп бяха първото нещо, което ми напомни за кайзера. Вилхелм е бил натрапчив говорител, който постоянно се отклонявал от сценария. Дори персоналът му не може да го възпре, въпреки че се опитва, чрез разпространяване на копия от речите му в германската преса, още преди да са произнесени. За тяхно съжаление, австрийската преса печата речите точно така, както са произнесени, а гафовете и обидите скоро се разпространяват из цяла Европа. „Има само един човек, който е господар в тази империя и друг няма да толерирам“, обичал да казва Вилхелм, въпреки че Германия има демократичен парламент и политически партии. („Аз съм единственият, който има значение“, казва Тръм.) Кайзерът си запазва най-грубите обиди за политическите партии, които са гласували против неговите политики. „Считам всеки социалдемократ за враг на отечеството“, казва той, и обявява германската социалистическа партия за „банда предатели“. Август Бебел, лидерът на социалистите, казва, че всеки път, когато кайзерът отвори устата си, социалистическата партия печели още сто хиляди гласа.

Когато Вилхелм става император през 1888, на двадесет и девет години, той е твърдо решен да се представя като особено корав и могъщ. Фетишизира армията, заобикаля се с генерали (въпреки че, също като Тръмп, не обича да ги слуша), притежава сто и двадесет военни униформи и не носи нищо друго. Култивира специална сурова физиономия за публични поводи и фотографии – от тях и до днес има много, тъй като Вилхелм е изпращал подписани снимки и портретни бюстове на всеки, който би ги поискал – а също и силно напомадени, усукани нагоре мустаци, които са толкова известни, че си имат собствено название „Er ist Erreicht!“ („Той е постигнат!“)[39]

Всъщност Вилхелм не постига особено много. В Генералния щаб на германската армия цари мнението, че кайзерът не може да „води трима войници през канавка“. Той не притежава нито обхвата на внимание, нито способностите [за военно ръководство]. „Развлеченията, независимо дали става дума за малки игри с армията или флота му, пътувания или лов, са всичко за него“, пише разочарованият му бивш наставник. „Той не чете почти нищо друго освен изрезки от вестници, едва ли пише нещо друго освен забележки по полетата на докладите и смята за най-добри разговорите, които са приключили бързо и лесно.“ Обкръжението на кайзера събира извадки от пресата, най-вече касаещи самия него, които той чете също толкова маниакално, колкото Тръмп гледа телевизия. Една критична статия е можела да го доведе до пароксизми на ярост.

По време на управлението на Вилхелм, горните ешелони на германското правителство се превръщат в място за свободна борба и плячкаджийство, с непрестанни борби за власт между отделните длъжностни лица. „Най-противоречивите мнения сега се изтикват на високо и най-високо ниво“, оплаква се един германски дипломат. Усилвайки още повече объркването, Вилхелм променя мненията си на всеки пет минути. Той е силно податлив на впечатления и непрекъснато се позовава на последния човек, с когото е разговарял или изрезка от вестник, която е прочел – поне докато не е поговорил със следващия човек. „Това е невъзможно“, пише един външен министър през 1894, „Днес едно, утре друго, а след няколко дни нещо съвсем различно.“ Персоналът и министрите на Вилхелм непрекъснато прибягват до манипулации, разсейвания и ласкателства, за да го управляват. „За да го накараш да приеме някоя идея трябва да се държиш така, все едно е негова“, съветва колегите си най-близкият приятел на кайзера, Филип цу Ойзенбург. След което добавя, „И не забравяйте захарта“. (В „Огън и ярост„, Майкъл Улф пише, че за да се накара Тръмп да предприеме някакво действие, екипът от Белия дом трябва да го убеди, че „самият той го е измислил“).

И, което е още по-зловещо, покровителството на Вилхелм за агресивната, националистическа десница, го оставя заобиколен от министри, които са колективно убедени, че една европейска война е неизбежна и дори желателна. Алфред фон Тирпиц, главнокомандващият на Военноморския флот на Германия, който на първата си среща с кайзера осъзнава, че той „не живее в реалния свят“ – съзнателно използва завистта и гнева на Вилхелм, за да получава астрономическите суми, необходими за изграждането на немски флот, способен да се конкурира с британския: проект, който довежда до луда надпревара във въоръжаването и се превръща в непосилна пречка за мирните преговори.

Кайзерът е податлив на влияния, но никога изцяло контролируем. Той утвърждава властта си по най-непредсказуеми начини, сякаш за да докаже, че все още има командата, като инсценира най-груби интервенции в политиките на собствените си съветници и безразборно уволнява министри без предупреждение. „Не можете да имате дори и най-слаба представа за нещата, които съм възпрепятствал“, оплаква се до приятел Бернхард фон Бюлов, най-сервилният му помощник, „и колко голяма част от времето си трябва да посвещавам на възстановяването на реда там, където нашият Върховен Учител е посеял хаос.“

Най-мрачната тайна на кайзера е, че на всеки няколко години, след като намесите и грешките му са изложили в пълна светлина некомпетентността му или са довели до криза – той изпада в пълни сривове. Свитата го събира от пода и той се оттегля в някой от дворците си, където, проснат, ще хленчи и ще се оплаква, че е станал жертва на нечии интриги. След хленченето винаги следва крачене напред-назад, в нетипично мълчание. Понякога кайзерът избухва в сълзи. Постепенно той пренастройва чувството си за реалност – или нереалност – и след няколко седмици отново се появява, буен и необуздан както винаги.

Прекарах шест години в писането на книгата за Вилхелм и неговите братовчеди, крал Джордж V и цар Николай II, а егоизмът и ексцентричността на кайзера го направиха далеч най-забавен от тримата. Но след известно време, прекарано в живот с Вилхелм – както се случва, когато пишете за някой човек в продължение на дълго време – той стана обременителен. Беше обезкуражаващо, дори потискащо, да се прекарва толкова много време около един човек, който никога не е успял да се поучи от грешките си или да се промени дори малко.

Кайзерът не е единственият човек, отговорен за Първата световна война, но действията и решенията му са помогнали в немалка степен за нейното избухване. Ако живеете във времена, в които международният конфликт изглежда зад следващия ъгъл, то изглежда не би трябвало да желаете глобалната власт да се контролира от някой Нарцис. Докачливостта на Вилхелм, непредсказуемостта му, непрестанната му потребност да получава потвърждения за собствената си значимост: всички тези неща са в унисон с настроенията на някои елементи в тогавашна Германия, самата тя преминаваща през един вид юношески спазъм – лесно обидчива, възбудена от идеята да напряга мускулите си, изпълнена с чувство за собствено право. В същото време перченията на Вилхелм пораждат напрежения в Европа. Тромавата му лична дипломация създава подозрения. Съюзът му с крайната десница и сервилното му възхищение пред армията придвижват страната все по-близо до война. Но щом само войната действително се започва, правителството и военните на практика изтласкват кайзера настрана. И най-сериозните щети настъпват едва след като Вилхелм абдикира през ноември 1918 г. (Той прекарва остатъка от живота си – до 1941 – в централна Холандия.) Победената Германия потъва в години на икономическа депресия, всевъзможните омрази само се изострят, в националното съзнание се утвърждава токсичната лъжа, че Германия е била „ограбена“ от победата, която по право е заслужавала. Останалото, както се казва, е история.

Не искам да намеквам, че Тръмп ще започне Третата световна война. Но последните развития във външните му политики – дивите люшкания в преговорите със Северна Корея, зарязването на ядрената сделка с Иран, заплахата от търговска война с Китай[40] – всичко това говори за резки промени, които бързо могат да излязат от американския контрол. Някои от критиците на Тръмп предполагат, че тези ескалиращи кризи биха могли да го накарат да разхлаби или дори да изгуби хватката си върху президентството. Но истинският урок от историята на кайзер Вилхелм II може би е, че заминаването на Тръмп може и да не сложи край на проблемите, които той евентуално е причинил или изострил. Може би това е само началото.

Миранда Картър (род. 1965) е британска историчка и авторка, която публикува под името MJ Carter. Освен историческа документалистика (Anthony Blunt: His Lives, The Three Emperors: Three Cousins, Three Empires and the Road to World War One) тя пише и развлекателна проза (The Strangler Vine, The Infidel Stain)

Политиката на преименуване – набор от идеи

Автор(и): Даниел Смилов

Политиката на преименуването е древна като света. Този, който владее словото, създава реалност. Като смениш името, унищожаваш старото и раждаш ново от нищото. Последният патриотичен акт на преименуване у нас беше извършен в Старозагорско, където бяха сменени 838 турско-арабски имена с български. „Сред тях са например местността Чаплака, която вече ще се казва Голото, Халваджи бунар ще е Халваджийски кладенец, Калпазан баир ще бъде Ялов рид, Бейска кория ще бъде Чорбаджийска гора, Ахмед баир – Антонов рид. Карталско дърво ще е вече Орлово дърво, Сърдаревото ще е Пъдаревото.“[41]

При превода за съжаление винаги има загуба на смисъл: едно е Калпазан баир, друго е Ялов рид. С такава подмяна за историята ще остане загадка дали на този баир са се събирали селските калпазани или просто на него нищо никога не е виреело. Вярно, това не е голям въпрос, но за краеведите всеки детайл е важен. Също така понякога се стига до парадокси – заменя се една турска дума с друга турска дума: като „чорбаджия“ на мястото на „бей“. Патриотичният ефект от подобна подмяна е скромен, но остава доброто намерение.

Географски преименувания са ставали в България и преди, и Старозагорско винаги е било лидер. Най-голямото преименуване е национално и се случва през 1934 г.:

„От август до декември 1934 г. с девет заповеди на министъра на вътрешните работи и народното здраве (ВРНЗ) Петър Мидилев са променени имената на 1875 населени места в нашата страна.

Големи преименувания на селищата в България има през 1906 г., когато са сменени имената на 347 населени места, предимно в тогавашния Старозагорски окръг, през 1942 г., когато са променени имената на 360 населени места в Южна Добруджа и през 1966 г. когато е уточнено изписването или са променени имената на 211 селища в цялата страна. Но никога преди и след 1934 г. промяната на имената на населените места в България не е толкова мащабна. През годината са сменени названията на 32,6 % от всички селища.“[42]

След толкова масово покръстване на околната среда човек би помислил, че Кимон Георгиев и „звенарите“ са изчерпали патриотичния потенциал на политиката на географско преименуване. Затова комунистическият режим през 80-те години на миналия век започна да преименува не географията, а направо хора, което доведе до трагедията с т.нар. Възродителен процес. В резултат на нея България започна прехода като международен парий, който тежко нарушава правата на човека, и бяха необходими гигантски усилия това отношение на света към нас да се промени.

Дано днешните патриотида са си взели поука от тези събития! Поне засега те се връщат не към политиката на Тодор Живков (хора), а към тази на Кимон Георгиев (селища). Поради това Сидеров, Джамбазки и Каракачанов може да бъдат спокойни, че техните имена няма да бъдат сменени с нещо по-славянско. (Чудно пък как най-големите патриоти се оказаха с турски имена!)

В сравнение с Кимон Георгиев обаче днес имаме сериозна радикализация на политиката – от селища вече се преминава към местности и географски понятия. Тази радикализация отваря гигантска възможност за сходни актове по цялата страна, след което тя може да се окаже напълно неузнаваема и с непотребни карти.

Политиката на преименуването обаче трябва да бъде систематизирана и принципите ѝ да се изчистят. Засега тя се провежда стихийно и никой не знае какъв ще е крайният резултат и докъде ще стигне тя. Затова следните въпроси трябва се обмислят и патриотите да излязат с решение по тях:

1. Само география или и предметен свят?

По времето на Възродителния процес преименуването на хора върви паралелно с опити за преименуване на предмети. Под ръководството на Георги Джагаров и други комунистически дейци заседават комисии, които сериозно обмислят радикална смяна на имената на храни и предмети от бита. Думата „сарми“ например е с определено непатриотичен произход и предложенията са били да бъде заместена с родните думи „гушки“ или „свитки“. Аз лично бих предпочел „гушки“, но рискът да изядеш сериозен шамар от сервитьорката, когато си ги поръчаш, е много голям.

Трудностите настрана, патриотите трябва да решат какво правим с предметите – например с халвата. Защото се стига до парадокса, че заменяме Халваджи бунар с Халваджийски кладенец, което дава само 50% патриотичен ефект.

2. Големият въпрос – България

Да речем, че патриотичните намерения се концентрират основно върху географията, от която се изхвърлят всички наименования с тюркски и арабски произход. Тук възниква рискът от изхвърляне и на името България, защото има вероятност то да е с тюркси произход и да обозначава „смесен народ“. Тюркският произход на българите беше това, което всички учихме в училище през 80-те години на миналия век, макар че етимологията на България от „булгамак“ – смесвам – определено е спорна (а пък си е и направо обидна). Както някои правилно отбелязват, защо пък точно нас ще ни кръстят „смесени“, като всички преселващи се народи са били на нашия хал?[43]

Днес по-модерна е теорията за иранския произход на името, но това беше преди изострянето на отношенията ни с тази държава по ядреното споразумение и ситуацията в Сирия по-общо. Слабост на тази теория е, че липсват сериозни доказателства за нея, освен звуковото сходство между Балхара и България. Но хубавото е, че според нея вместо от „смесен“, името ни произлиза от „бала“ – „висок, велик, главен“.

Така или иначе, ако теорията за тюркския произход все пак се окаже вярна, политиката на преименуване ще се изправи пред голям проблем. Ще излезе, че сме сменили „Куру баглар“ с „Лозенец“, а името на цялата държава не е сменено. Вярно е, че славянизацията на „България“ също няма да е лесен процес – Сплавия или Смесия са имена, които не всеки би преглътнал. Да не говорим за латинизация на името – например, Хибридия, което ще ни вкара направо в окото на геополитически циклон.

3. Другият голям въпрос – Балканите

Ако патриотичната политика по географско преименуване остане само на национално ниво, тя ще е определено незавършена. Думата „Балкани“, както Мария Тодорова блестящо показа, бездруго е придобила пейоративно значение. Затова може да бъде смесенена с нещо по-славянско. Бихме могли да поставим смяната на името като условие за приемането на Западните Балкани в ЕС. Но можем да срещнем и опозиция от страна на Гърция. Компромис може да се постигне с тях чрез наименование на региона от рода на Бивша Византия или Европейска Византия. Но пък това ще е твърде голям реверанс към гърците. Изобщо – заплетена работа, която може да създаде напрежения за векове напред.

4. Партиите

И накрая, пред политиката на преименуването стои и един философски проблем. Дори и да е вярно, че Бог е създал света чрез словото, от това не следва, че и човекът може да създава свят по този начин. Да предположим, че такъв креационизъм е възможен – сменяйки името, сменяте и нещото. Например, кръщавате партия „Обединени патриоти“ и тя става патриотична партия. Ако това е възможно, не е ли редно да кръстим по закон всичките български партии „патриотични“, за да сме сигурни, че са патриоти?

Най-лесно би било с ПП „ГЕРБ“, която ще стане Патриотична партия „ГЕРБ“. Без друго „Политическа партия“ е тафтология, защото партиите не могат да са неполитически, а пък очевидно не става дума за партия шах в случая. При ДПС и Демократична България ще се прибави по още една буква и ще станат ПДПС и ПДБ, което не е трудно. „БСП за България“ може да бъде извинено да не добавя „патриотична“ отпред, доколкото си е сложило пояснението отзад. (Макар че с това „за България“ може би се има предвид друго – че БСП не е само за Русия.) Най-губещи ще се окажат „Обединените патриоти“, които няма да са вече уникални. Но и те могат да добавят още един предикат и да станат Патриотични обединени патриоти (ПОП).

Двоен дикиш по-здраво хваща. Пардон, двоен шев по-здраво хваща!

Даниел Смилов е политолог и специалист по сравнително конституционно право. Програмен директор на Центъра за либерални стратегии, София, ежегоден гост-преподавател в Централно европейския университет, Будапеща и доцент по теория на политиката в катедра „Политология“ на СУ „Св. Климент Охридски“. Той има докторати от Централно европейския университет в Будапеща (SJD, Summa cum laude, 1999) и Оксфордския университет (DPhil, 2003). Специализирал е в University of California, Berkeley, Boalt Hall School of Law и European University Institute, Florence. Автор е на редица академични публикации на английски език в областта на конституционното право, финансирането на политическите партии и антикорупционната политика. Публикувал е и множество статии в българския печат и периодични издания.

Коментари (3)

- 24-06-2018 |Гост

Даниел Смилов дълбоко познава проблемите с имената. Към това искам да прибавя добре познатото от автора име Македония.

„Протестиращите“ сега разумно „забравят“ да предложат по добро решение от постигнатото. ПРОТЕСТИ БЕЗ ДОБРО РЕШЕНИЕ ги имаме прекалено дълго време.

Какви са сега алтернативите от миналото. Ето част от акробатичните усилия на пропагандата. „Протестиращите“ умело се правят, че „забравят“, как за известно време Македония се наричаше воеводина „Южна Сърбия“. После пак „забравят“, че когато Югославия се присъедени към Оста Хитлер щедро бе дал Солун на Югославия. После когато се отметнаха и ги прегази за кратко време, той ги даде временно под българско управление за сметка на Германия. После когато Тито и Димитров сметнаха да добавят България към Югославия Сталин с фалшив процес прати Трайчо Костов в гроба, а за Димитров изглежда заповяда мавзолей.

И проблемите с имената съвсем не са леки. Хитлер превърна в пепел хиляди хора с евреиски имена. Караджич и сие поставиха в земата хиляди с албански имена в Сребреница, а Лев Главинчев и други като него направиха

същото с хиляди българи с епитета „фашисти“. А за турските имена у нас и тези на кюрди и арменци в Търция да не смоменаваме.

Една широка смъртоносна практика с имената, която често се забулва и забравя.

Третирането на имената иска много внимание и отговорност и Смилов го подчертава добре.

- 05-07-2018 |Лина

Смилов е изключително слаб анализатор и коментатор, и всъщност нищо не разбира от политика. Има късмет, че живее в страна, в която никой не разбира от политика, и може да мине дори за учен и да получава пари за своята бъбрива некомпетентност. Не може да си толкова политически коректен и същевременно да си изследовател. Няма как да стане. Един изследовател първо изследва, а след това не си затваря очите за резултатите (истината). Неговите позиции и предположенията, от които изхожда, дори не са базирани на непосредствени наблюдения. Не знам как са му присъдили всички тези степени – вероятно е бил нечие протеже, от онези с точните политически препоръки, изпращани от разни български институции – защото разсъждава като второкурсник. А може и да е попреписвал – преди 15 години го нямаше този софтуер за установяване на плагиатство, който вече е въведен във всички уважавани университети.

- 07-07-2018 |Гост

Хубаво е, че Златко не изтрива думите на Лина. Един великолепен пример за смъртоносната практика с имената. Представете си Лина да решава съдбата на тези на които лепи имена, епитети, оценки. Колко глави ще хвръкнат и тя пак няма да е доволна. Света никога няма да престане да храни такива като Лина. Въпреки, че са способни колкото мръсни парцали, те понякога стигат и до високи постове.

Тайните служби на Путин

Автор(и): Андрей Солдатов

Как Кремъл „вкарва в пътя“ ФСБ

През април в района на Москва беше проведена серия от протести. Те не бяха нито открито политически – гражданите протестираха срещу токсичните сметища в техните квартали – нито пък особено многобройни (участваха само няколко хиляди души, в район от над седем милиона). В разгара им на улиците излязоха хора от девет града, които заобикалят столицата.

Протестите обаче изглеждаха добре координирани, а в някои градове местните власти подкрепиха хората и им дадоха разрешение да протестират. Дори за длъжностните лица беше трудно да се пренебрегнат ужасните миризми, излъчвани от сметищата, или гневните майки и бащи на отровени деца. Един от тези градове беше Серпухов, на около 80 километра южно от Москва.

Една седмица след началото на протестите в Кремъл е бил поканен Александър Шестун – служител от района на Серпухов. Там той се среща с Иван Ткачев, генерал от Федералната служба за сигурност (ФСБ), руската мощна разузнавателна агенция и наследничка на тайната полиция от съветската епоха, КГБ. Загрижен от срещата, Шестун решава да запише тайно разговора, който по-късно публикува в YouTube.

В записа Ткачев заплашва Шестун. „Ако не подадете оставка, ще бъдете премазан“, казва той. „Ще отидете в затвора. Подобно на мнозина преди вас, вие не разбирате, това е голяма [чистка].“ Намеквайки, че получава нареждания от Кремъл, Ткачев изброява няколко високопоставени служители, които вече са били задържани, включително генерал от вътрешното министерство и двама губернатори. Ткачев дори предполага, че Андрей Воробьов, губернатор на района на Москва и бивш председател на управляващата партия Обединена Русия, може да бъде следващата мишена.

Тромавият опит на ФСБ да заглуши Шестун не е изолиран инцидент. По-скоро, със своите сплашвания и избирателни репресии – ръководени от Кремъл и извършвани от ФСБ – епизодът е показателен пример за новия управленски модел, разработен от руския президент Владимир Путин през последните три години, както и ролята на разузнавателните служби в него.

Новата аристокрация

От идването на Путин на власт през 2000 г. до съвсем наскоро, ФСБ се радваше на статуса на „нова аристокрация“, по думите на бившия ѝ директор Николай Патрушев. Агенцията беше финансирана щедро, не подложена на наблюдение и свободна да действа както намери за добре срещу реалните и възприемани като такива врагове на Кремъл. Освен това тя осигуряваше човешките ресурси – генерали и полковници – които щяха да заемат важни постове в държавните и държавно-притежаваните корпорации. За известно време ФСБ се превърна, както Ирина Бороган и аз описахме през 2010, в истинския елит на страната.

През ранните си години Путин, бивш офицер на КГБ, беше се опитвал да преобърне децентрализацията на руските разузнавателни служби, която се случи през 1990-те години – задача, която до голяма степен включваше концентриране на власт в рамките на ФСБ и позволяване на персонала ѝ да натрупва богатства и политическо влияние. Така Путин се надяваше да превърне разузнавателните служби в нещо като нова класа – лоялна към Кремъл, със собствен залог в стабилността на режима и способна да служи като балансираща сила срещу амбициите на могъщите руски олигарси.

И все пак за много от тези новопоявили се аристократи, изкушенията на властта и липсата на надзор бяха твърде силни, за да могат да им се противопоставят. Към средата на 2000-те години, тайните служби на Путин – включително ФСБ, Федералната служба за контрол на наркотиците (ФСКН) и Президентската служба за сигурност – вече се бяха хванали гърло за гърло, в непрестанна борба, взаимно шпиониране и хвърляне в затвора, в конкуренцията за облаги. Мнозина всъщност се бяха превърнали в наемници на олигарсите, които трябваше да контролират. През 2007 г. Виктор Черкесов, ръководителят на ФСКН и близък приятел на Путин, се оплака, че „воините“ на разузнавателните служби са „се превърнали в търговци“, след като негов заместник, генерал Александър Булбов, бе вкаран в затвора от ФСБ за незаконно подслушване. Но тъй като Черкесов се беше оплакал публично, той изгуби работата си.

Освен това доверието на Путин във ФСБ се оказа не на място. Агенцията не успя да предскаже масовите протести, които се проведоха в Москва през 2011, а след като протестите започнаха, тя беше безсилна да реагира адекватно на използването на социалните медии от страна на демонстрантите, за да се мобилизират и организират. Когато ФСБ изпрати искане до най-популярната социална мрежа в Русия, „В контакте„, да отстрани страниците, използвани от протестиращите, тя го направи по факс. По време на началните етапи на кризата в Украйна от периода 2013-2014, Москва изпрати екип на ФСБ да помогне на нейния съюзник, тогавашния украински президент Виктор Янукович. За Кремъл Украйна беше най-важната страна сред бившите съветски републики и задържането ѝ в сферата на влияние на Русия беше от първостепенно значение. Но служителите на ФСБ не само не успяха да помогнат на Янукович да се задържи на власт, те дори не успяха да видят, че той губи контрол над нервите си и бяха изненадани, когато избяга от столицата през февруари 2014.

Трудова дисциплина

След тези все по-увеличаващи се неуспехи, някъде около 2015 Путин започна да променя схемата. Той се отърва от някои стари приятели, които бяха поддръжници и печеливши от разширената роля на тайните служби. През август 2015 Путин изгони предишния си съюзник Владимир Якунин, бивш офицер от КГБ, от позицията му на ръководител на руския държавен железопътен монопол. След това, през 2016, той се зае с двамата Иванови, като уволни Виктор и разпусна агенцията му, ФСКН, през май, и понижи Сергей, началник-щаба, през август. Някъде по това време Путин престана и да използва ФСБ като база за набиране на важни постове в правителството и икономиката.

Целта на тези промени беше не да се направят разузнавателните служби по-малко важни; тя беше да се намали автономията им. Путин се отказваше от търсенето на стабилна постсъветска система на управление, в която новата аристокрация трябваше да играе решаваща роля. Вместо това той показваше ясно, че онова, от което се нуждае, е инструмент, прост и очевиден, за защита на режима му.

Новият модел е познат от края на Съветския съюз, когато Политбюро определяше всичко и държеше разузнавателните служби на къса каишка, с минимално поле за независими действия. КГБ, от своя страна, поддържаше елитите в състояние на неравновесие (и плашеше населението) чрез избирателни репресии – една стратегия, която най-цененият от Путин съветски лидер, Юрий Андропов, беше нарекъл „подобряване на трудовата дисциплина.“ И подобряването на дисциплината е точно нещото, което Путин започна да прави. Мнозина губернатори и държавни служители се озоваха в затвора за корупция; филмови режисьори, учени и обикновени хора бяха също хвърляни в затвора по обвинения, че са помагали на Украйна. ФСБ играе важна роля в тези репресии, но никога по своя собствена инициатива. Сега Путин, който управлява чрез Президентската администрация, определя всичко, по примера на съветското Политбюро.

Съществена част от този нов модел е да се държат в състояние на неравновесие всички, включително правоприлагащите органи и тайните служби. Миналата година ФСБ бе поразена от чистки в московската дирекция и компютърната ѝ единица – Центърът за информационна сигурност, чийто директор Андрей Герасимов бе принуден да се пенсионира. Двама от заместник-ръководителите ѝ бяха преследвани – Сергей Михайлов отиде в затвора, а Дмитрий Правиков получи условна присъда. Освен това ФСБ беше поставена в силно неудобна позиция през миналата година от широко разисквания в медиите съдебен процес срещу генерал-майор Владимир Подолски, бивш командир на легендарния отдел на специалните сили на ФСБ „Вимпел“, който беше обвинен в измама и осъден на четири години затвор.

Някои разбраха доста бързо, че страната се завръща към съветски модел. В интервю от декември 2017 по повод 100-годишнината от основаването на ЧК, прословутия предшественик на КГБ, директорът на ФСБ Александър Бортников намери топли думи за Лаврентий Берия, главния палач на Сталин, и похвали различни аспекти от голямата чистка на Сталин. Други пък поддържат нисък профил. Руската агенция за военно разузнаване, ГРУ, намалява общественото си присъствие, а наскоро създадената Национална гвардия изостави амбицията си да получи надзорни правомощия.

Полет на сляпо

Новият модел на Путин оставя само малко място за между-службено съперничество и вражди. Всички руски бюрократи, от министрите до генералите на ФСБ, до регионалните служители, са изправени днес пред едно и също несигурно бъдеще. Това би трябвало да държи елита на страната под контрол, тъй като всеки се страхува да не направи непозволено движение. За да постигне тази сигурност, Путин е готов да пожертва дори възможността за дългосрочно планиране – никой не очаква от уплашени бюрократи, или дори шпиони, да планират бъдещето.

И все пак този нов модел има друг фатален недостатък. Путин е видял края на съветския модел от позицията си на нископоставен офицер от КГБ в регионален отдел в Ленинград, а по-късно и в Източна Германия. Той се е намирал твърде далеч от центъра на властта в Москва, за да може да види от първо лице провалите на онази система, която не беше в състояние нито да предвиди, нито да предотврати съветския колапс.

Ключовият проблем за модерния съветски модел е, че информационните служби, включително КГБ, в крайна сметка престават да предоставят на върха критична информация, от страх да не кажат на шефовете си нещо, което те не искат да чуят. Ироничното в случая е, че това е проблем, който Путин никога не разбира. Той вече видя как тайните служби се провалят в моменти на криза, както по време на протестите в Москва. Но с начина, по който ги поправя, Путин прави себе си уязвим за още по-катастрофални последици.

Андрей Солдатов е руски разследващ журналист и политически наблюдател, главен редактор на сайта Agentura.ru. Автор е на няколко книги за секретните служби в Русия, последната от които е Червената мрежа: войните на Кремъл в Интернет.

Как едно заспало германско предградие обяснява

възхода на крайнодесните движения в Европа

Автор(и): Аманда Тауб

Бух, малка общност в покрайнините на Берлин, изглежда на пръв поглед като място, което [приказното момиче] Златокоска би обявила за „точно на място“. Кварталът не е прекалено богат или прекалено беден, не е твърде скъп или прекалено мръсен, не е твърде близо до претъпкания градски център, но не и толкова далеч, че обрамчените му от дървета улички със спретнати апартаменти да са извън обхвата на ежедневното пътуване до работното място.

Вероятно това не е мястото, което хората си представят, когато мислят за възхода на крайнодесния популизъм, завладяващ Европа. Но под повърхността този уютен, безопасен квартал е силно различен от депресивните постиндустриални зони, често представяни като извори на популизма, и е показателен за силите, които заплашват да преобърнат с главата надолу западната политика, каквато я познаваме.

В тази очевидна крепост на обикновеността, Алтернатива за Германия, крайнодясната популистка партия, е спечелила повече от 22% от гласовете на местните избори през 2016 г. – повече от всяка друга партия.

Отидох в Бух, за да разбера по-добре как крайнодесният популизъм се е утвърдил в голяма част от Европа. И открих признаци на фини сили, за които социолозите отдавна предполагат, че подхранват популисткия подем в западните общества.

„Трябва да внимавате“

В деня, когато идвам тук, през януари, улиците са покрити с няколко сантиметра сняг, което придава определена живописност на търговския център от кафяви тухли в центъра на Бух. Ресторант за бързо хранене проблясва приветливо, а на рекламата му се виждат както хамбургери и салата, така и фалафели, и дюнер-кебапи.

Зад тезгяха стои Махмуд Чейлан, чийто братовчед е собственик на ресторанта. Понякога десните партии обвиняват турските имигранти като него, че не могат да се асимилират в германското общество. На въпроса дали е преживявал тормоз, той само изсумтява.

Това се случва през цялото време, казва той. Хората му казват [неприятни] неща във влака и на улицата.

„Хората ви гледат и не знаят, че сте били тук почти 25 години“, казва той. „Те не знаят, че работите.“

Но когато го питам за Алтернатива за Германия, той свива рамене. Макар че възходът на партията шокира голяма част от Европа, за г-н Чейлан това е онази Германия, която той и без това познава.

Докато говорим, клиентът на средна възраст, който до този момент е разговарял много шумно на тезгяха, Якоб Раф, притихва. А след това се навежда към нас, за да ни предупреди: „Тук има десни“, казва той. „Трябва да внимавате, когато задавате такива въпроси.“

Ефектът на ореола [The Halo Effect][44]

Погледнат повърхностно, Бух изглежда като малко вероятно място за източник на гняв срещу имигрантите.

На първо място: тук има само малко мигранти. Докато много други, близки части на Берлин, са изключително разнообразни [етнически], изпълнени с бежанци и други имигранти от цял свят, Бух си остава преобладаващо бял, въпреки наличието на малък център за бежанци в средата на квартала.

Социалните учени наричат това „ефект на ореола“: явление, повтарящо се в цяла Европа, при което хората най-вероятно ще гласуват за крайнодесни политици, ако живеят близо до етнически смесени области, но не и вътре в тях.

Йенс Рюдгрен и Патрик Рут, социолози от университета в Стокхолм, пишат през 2011, че хората в тези общини обикновено се намират достатъчно близо до имигрантите, за се чувстват под заплаха, но все още твърде далеч, за да могат да създадат онзи вид редовни, приятелски взаимоотношения, които ще разсеят страховете им.

Ерик Кауфман, политолог в колежа „Биркбек“ в Лондон, е установил, че нарастващото етническо разнообразие може да разшири „ореола“. Източен Лондон е бил център на крайнодесни действия през 1970-те години, но докато кварталите там са ставали все по-смесени, подкрепата за крайнодесните постепенно е спадала и се е измествала към по-белите предградия малко след тях.

Бух изглежда също попада в този шаблон. Независимо от пристигането на някои бежанци, тук има толкова малко мюсюлмани, че супермаркетът дори не предлага халал месо. Но Бух е само на няколко километра от Вединг, една от етнически най-разнообразните части на Берлин.

Според тази теория белите жители на Бух се страхуват не защото животите или работните им места са били застрашени от миграцията, а защото възприемат това като нещо, което се случва в градски части като Вединг и се тревожат, че биха могли да бъдат следващите.

Отрицателна идентичност

Надолу по пътя, от двете страни на който се виждат жилищни блокове от комунистическата епоха, пристигам в църквата, където Корнелия Ройтер и нейният съпруг Хаген Кюне живеят и работят като пастори.

Г-жа Ройтер казва, че някои от енориашите ѝ се опасяват, че в Бух ще бъдат изпратени повече бежанци.

Тя и съпругът ѝ обясняват този страх отчасти с един по-дълбок проблем: мнозина от хората в тяхната общност копнеят за ясно чувство на идентичност и принадлежност, но не успяват да го намерят.

След Втората световна война възхваляването или дори определянето на германската идентичност се е превърнало в табу. На това често се гледа като онази стъпка към национализма, която е позволила възхода на нацистите. Нагласата се е променила малко след Световното първенство по футбол от 2006 г., когато германските домакини [за пръв път след войната] развяваха без притеснения националното знаме и демонстрираха открито национална гордост.

Но все още е налице достатъчно много пустота, която оставя хората с чувство за „вътрешна празнота“, казва г-жа Ройтер. Тази липса на самоопределение не им е дала никаква възможност да изразяват самоличността си по други начини, освен чрез онова, което не са. Понякога това се нарича „отрицателна идентичност“.

„Можете да кажете ‚Аз не съм мюсюлманин‘, но повечето хора не могат да кажат ‚Аз съм християнин‘, или да изразят по някакъв друг начин една положителна идентичност“, обяснява тя. „Налице е определена празнота. И мисля, че това касае цялото общество, а не само една отделна група. Това е много широк проблем.“

Поемане на контрол

Табуто върху идентичността в Германия не е нещо ново. Но събитията от последно време може и да са направили всичко това да се чувства по-болезнено.

Имо Фриче, политолог в университета в Лайпциг, е установил, че когато хората смятат, че са изгубили контрол, те търсят силна идентичност, която ще ги накара да се почувстват част от мощна група.

Идентифицирането с нещо силно и способно да доведе до промяна, като например силната нация, става много привлекателно, казва той.

Г-жа Ройтер казва, че много хора в Бух изпитват чувство за изгубен контрол. Кризата на бежанците е била възприета като знак, че германските граници са станали незащитени. И присъствието на местния център за бежанци, макар и в него да има само няколкостотин души, е довело до усещане за повишени [социални] залози.

Много от по-възрастните ѝ енориаши, казва тя, са ѝ казвали, че не могат да си представят как младите хора днес могат да се справят. „И това са хора, израснали по време на Втората световна война! Които са били бомбардирани и са преживели войната!“

Но те се чувствали щастливи, че са преживели някакъв вид обединяваща идея и идентичност – все неща, отречени на младите хора днес, казва тя.

„Поне в онова време можех да направя нещо“ – казвали са ѝ те. „Поне в онова време бях част от нещо.“

А това предоставя място за маневриране на Алтернатива за Германия, която обещава да възстанови немския патриотизъм. Крайнодесни политици от партията като Бьорн Хьоке, казва г-жа Ройтер, знаят как да използват това табу. „Хората като Хьоке блъскат срещу това“, казва тя. „Той знае как да постави думите си точно на място.“

В интервю, г-н Хьоке ми казва, че според него идентичността е „въпросът“ за днешна Германия.

Минути по-късно той казва на тълпа от стотици ентусиазирани привърженици, че германците са „единствените хора на света, които са поставили паметник на срама в сърцето на собствената си столица“, като има предвид Берлинския мемориал на евреите, убити в Холокоста.

„Германия се нуждае от положителна връзка със собствената идентичност“, казва ми той, „защото в основата на способността за придвижване напред се намира идентичността. Основата на нашето единство е идентичността.“

Удобство в контакта

Докато се приближавате към центъра за бежанци в Бух, признаците на анти-имигрантска враждебност стават все по-очевидни. Плакати на Алтернатива за Германия, разкъсани и пръснати по улицата, показват ухилени мургави мъже с шепи, пълни с евро.

Виси усещане за заплаха. Една от сградите на бежанския център е белязана със следите от скорошна подпалваческа атака.

Джулиана Уилун, директорка на центъра, казва, че престъплението остава неразкрито. При пожара не е бил ранен никой, но атаката изглежда е целяла да сплашва: следователите са стигнали до заключението, че огънят е бил умишлено подпален в стая, където са се държали колички за бебета. От тях не е останало нищо друго освен пепел и няколко овъглени колела.

И все пак няколко жители на Бух, които живеят близо до центъра, изказват оптимизъм по отношение на съседите си бежанци. Те намекват за обратната страна на теориите като ефекта на ореола: че контактът с етнически различни хора облекчава страховете, които могат да доведат до популистки изстъпления.

Мартин Ортман разхожда кучето си Съни в парка близо до центъра за бежанци. Г-н Ортман казва, че е придобил по-положително разбиране за бежанците, след като е станал охранител на център за бежанци в съседен град.

От другата страна на улицата Елена Салов, която живее на няколко пресечки от бежанския център, върви към къщи с малката си дъщеря. Тя казва, че няма „конкретни чувства“ към центъра за бежанци или Алтернатива за Германия, но че е имала добри преживявания с бежанците.

„Понякога се срещаме на детската площадка и децата играят заедно“, казва тя.

Тези интервюта указват за наличието на нещо, наречено „теория за междугруповите контакти“. Когато хората имат директен контакт с членове на определена етническа или национална група, според проучванията те са склонни да станат по-толерантни към групата като цяло.

Това показва, че редовният контакт с имигрантите намалява подкрепата за десните популистки партии, като премахва чувството на страх, което ги подхранва.

Ако е вярно, това подсказва, че хватката на Алтернатива за Германия върху Бух може и да е по-слаба, отколкото показват резултатите от скорошните избори. Но този тип контакт е бавен, докато партията вече се радва на рязък възход.

Подкрепата за крайнодесните може в крайна сметка да намалее. Но междувременно тя ще постави немските мигранти и европейската политика под огромен стрес.

Аманда Тауб е американска правозащитничка и журналистка, сътрудничка на Ню Йорк Таймс, където води рубриката „The Interpreter“ в сътрудничество с Макс Фишер.

„Калуня-каля“ – урок по творческо писане за недостатъчно добрите

Автор(и): Диана Петрова

Стигнах до „Калуня-каля“ по време на един панаир на книгата, където се спрях пред щанда на „Хермес“. Чудих се в продължение на десет минути дали да си купя романа. Така премина и целият ми опит да прочета това преиздадено произведение за по-малко от година. Всъщност го завърших на инат.

Дълго време не знаех какво мисля за книгата и не можех да разбера защо съм толкова объркана от прочита. През цялото време изпитвах противоречиви чувства към текста – на места езикът ми харесваше толкова много, – както се разглеждат правилните черти на красив човек, но от друга страна, не преставах да губя нишката на историята и се налагаше на няколко пъти да се връщам назад, за да се подсетя какво точно се беше случило.

Освен че харесах предозирането с красиви изразни средства, както се харесва второ парче торта, имаше нещо в лексиката, което ме дразнеше и не просто развали прекалено сладкия вкус, а направо го вгорчи. Историческите романи, в които авторите говорят на език от епохата на героите си, ме отблъскват откровено, и то най-вече защото са толкова ясно и недвусмислено свидетелство за безсилието на един писател да стигне до читателите си без помощта на стилистично маниерничене с автентичности. Да кажем обаче, че дотук можех да замижам за недостатъците на творбата.

Везните при мен се наклониха някъде към втората трета на романа, когато осъзнах, че героят няма да претърпи развитие и фактът, че ми е станал откровено антипатичен, не е обект на специалните литературни кроежи на писателя, а пропуск, който не мога да простя. Калуньо ме отвращаваше въпреки добрината си. Бих предпочела да е злодей или разкъсван от противоречия добряк, който прави нещо нередно, а после трагично умира при опита си да компенсира нередността. Но той така и не се превърна в нещо повече или още по-добре – в нещо по-малко от средностатистическия неуспял. И това е така заради недостатъчно грозните слабости и недостатъчно красивите силни черти на характера му.

Калуньо се оказа нещастник, който е тръгнал да променя света, а му липсва преценка за обема и дълбочината на проблемите. Тази плиткост на духа, тази несръчност в схващанията обаче няма нищо общо с донкихотовското прехласване, което, ако притежаваше, моментално можеше да го направи симпатичен дори на мен. Падението му беше слабо, а извисяване липсваше. Калуньо си остана един обикновен човечец, когото страстите люлеят, без той да може да се възправи срещу тях.

Реших да проверя дали има още нещо, допринасящо за отблъскващите усещания, които провокира у мен главният герой. Не помня кой го беше казал, но животът не си струва да бъде разказван, а романът не би трябвало да си струва да бъде изживян. И тогава внезапно осъзнах коя е другата голяма причина, поради която аз няма да се присъединя към феновете. Калуньо изглежда като твърде реалистична фигура, че да бъде герой на роман. За мен участниците в сюжета трябва да бъдат реалистични само дотолкова, че да те примамят да пропаднеш в художествения свят. Оттам нататък те представляват опънати до крайност съвкупности от характерни черти, които не бива да си противоречат, освен ако това специално не обслужва повествованието.

Калуньо обаче съдържа всички противоречия на човека от плът и кръв. Ту е на ръба да обладае своята лолитка, ту се възпира да го направи. Ту е простодушен селяк, който си гледа работата, ту е тръгнал да прави размирици. Ту се държи като ефенди, който се заглежда по всяка една жена, ту го омагьосва някоя – всеки път сякаш е завинаги.

Калуньо е личност, на която не ѝ достига много, за да се превърне в достойна за описване – познавам такива със стотици в съвременния свят и те най-ярко се открояват в прослойката на средния мениджмънт. Калуньо е мениджър от средна класа в помашкото си общество. Дори като такъв той можеше да бъде представен блестящо, стига авторът да съзнаваше, че създава герой от средна величина, а не юнак, за когото да се носят легенди. Едва сега разбрах, че успехът на една творба в нейната художественост тръгва от правилната преценка на автора за личността на персонажите му. Ако писателят не е наясно къде стоят образите му в класацията по годност за участие в роман, нищо не може да бъде направено с текста.

Да, четох до края на инат и усилието не беше съвсем напразно. Романът предостави уникалната възможност за мен да прелистя произведение от едно отминало време, което със сигурност не е класическо. Срам, не срам, досега до мен от онази епоха са стигали само текстове, които са всепризнати за класически, или такива, които са били предмет на дълъг литературен или политическо-националистичен маркетинг. Дори не бях попадала на нещо откровено слабо, а и как ли – такива творби обикновено са опожарени от забравата на времето.

Но никога не ми се беше случвало да видя така явно, така ясно как един опит да се създаде класика се е провалил – нещо безспорно полезно не само за мен, а за всеки, който мечтае да стане част от литературната сцена на съвремието си.

Развръзката дойде като част от потока на повествованието без ни най-малък вкус на натрупващ се драматизъм. Разказът през цялото време беше равен – и когато героят яде, и когато убива, и когато прави секс. Краят беше предпоставен като по учебник и изобщо не ме изненада.

„Калуня-каля“ е задължително четиво за начинаещи и недотам нашумели автори. От нея всички те могат да научат много за неуспешния път на една творба към рафтовете на класиците.

Публикация на сайта „Аз чета“

Диана Петрова е родена през 1978 г. в гр. Свищов. Автор е на бестселъра „Мъдри приказки“ и на първата книга с български приказки за осиновени деца „Двойната планета“. Издала е три романа – дебютния „Ана“ (2013), с който печели първото място за жена автор в поредицата „Гравитация“ на издателство „Изток-Запад“, „Синестезия“ (2014), който попада в десетката на конкурса „Нов български роман“ на издателство „Сиела“, представен с откъси в литературните списания „B.O.D.Y.“, „Vagabond“ и „Drunken Boat“, и „Лилит“ (2016).

Коментари (17)

- 16-06-2018 |Златко

Попаднах на този текст чрез Фейсбук, където беше публикуван отговорът на г-н Стойо Вартоломеев – основател и управител на издателска къща „Хермес“. Този род дискусии си остават едно от малкото неща, които привличат погледа ми към литературния живот на България. Интересно, какво мислите вие: защо в страната ни като бестселъри и любими на всички книги (с много малко изключения) винаги се оформят произведения, които имат нулев шанс да привлекат вниманието на читатели извън България и нейното езиково-културно пространство?

И така:

На ١٠ юни публикувахме ревю на авторката Диана Петрова, озаглавено „Калуня-каля“ – урок по творческо писане за недостатъчно добрите“, в което тя обобщава впечатленията си от романа на Георги Божинов. По този повод Стойо Вартоломеев – основател и управител на издателска къща „Хермес“, под чийто знак излиза книгата, пожела да му предоставим право на отговор. Споделяме думите му с вас:

Признавам – отдавна не бях срещал подобен садистичен прочит на една книга! Изненадах се, че авторът на този прочит не е случаен човек, а писател с няколко книги. Не допусках такъв агресивен подход на един писател към текстовете на друг писател. Става дума за ревюто на Диана Петрова за книгата на Георги Божинов „Калуня-каля“, публикувано в най-популярния читателски сайт „Аз чета“. Изминаха няколко години от повторното издаване на тази книга, тя достигна до хиляди читатели и бе призната за едно от знаковите заглавия от последните десет години. Нещо повече. Предсказанието на писателя Деян Енев се сбъдна. „Калуня-каля“ наистина пренареди челото на съвременната българска литература и зае своето заслужено място до класическите романи „Време разделно“ и „Цената на златото“. Изведнъж се появи този странен и закъснял прочит на книгата.

Първо, не твърдя, че тази книга трябва да бъде харесвана от всички почитатели на книгите. Няма такова литературно произведение. Самата авторка се оплаква, че много се е затруднила с прочита. Не ми е ясно обаче защо, след като една книга не ти харесва, не я захвърлиш, както вероятно си направил с много други. Защо продължаваш да лееш интелектуална пот и толкова държиш да се изкажеш по неин адрес. На моменти ми заприлича на неопитен млад хирург, който размахва несръчно скалпела и реже жива плът.

Повтарям, отдавна не съм чел по-садистичен прочит на една книга. С какъв замах и с какво вероломство тя реже от живата плът на романа, елементаризира повествованието, смачква този наистина драматичен герой до „обикновен мениджър от средна класа в помашкото си общество“. Калуньо се оказва „нещастник, тръгнал да променя света, а му липсва преценка за обема и дълбочината на проблемите“. По тази логика какво да кажем за един налудничав Дон Кихот, който, обладан от една идея, обикаля напразно прашните пътища на Испания. С подобен подход би могло да се развенчае всяко едно литературно произведение, вероятно и книгите на самата авторка.

Не ми харесва патосът, с който се произнася за романа като „задължително четиво за начинаещи и недотам нашумели автори“. Впечатлен съм от самочувствието на тази дама, от представите й за литература и най-вече от странното й отношение към книгата на друг писател. Бих й препоръчал да прочете малко повече за Георги Божинов, за неговото гражданско поведение в условията на тоталитарната власт, за преследванията и униженията, на които той е бил подложен заради литературното му творчество. Поведение, което е на светлинни години от съдбата на днешни писатели, присламчили се до многобройните фондации, за да създадат комфорт на личното си поведение.

Има още нещо, което ме впечатлява. Зная, че част от академичните интелектуалци не харесват тази книга. Има и публикации по темата, която те услужливо предлагат. Но напомням, че аргументите, с които те и въпросната авторка атакуват романа, са ми познати от други времена. При излизане на първото издание на „Калуня-каля“ през ١٩٨٨ година тя е била смазана от критици, водени от класово-партийния подход. Има и тогава много срамни твърдения за тази книга. Странно ми изглежда това съвпадение на тогавашната партийна критика и сегашните критикари на романа.

Каквото и да си мислят, както и да ругаят романа – ще им се наложи да преглътнат този горчив за тях хап. Повече от трийсет години са изминали от първото издание, а интересът към него не стихва. Нещо повече. Книгата все по-трайно се налага в литературната памет на съвременния читател, припозната е вече като класическо произведение от читатели на различни възрасти и възприятия. И няма никакво значение какво си мислят определени звани и незвани читатели и писатели.

Георги Божинов е новият стар класик в съвременната българска литература. Жалко е, че това се случва години след смъртта му и той не можа да усети романтичния блясък на признанието.

- 16-06-2018 |Златко

Голямото изключение, разбира се, е Георги Господинов и неговата чудесна, европейска проза. Но пък дали е случайно тогава, че именно Георги се „радва“ на толкова сплотена, колективна омраза от страна на родната писателска гилдия? Има ли връзка между тези две неща, няма ли? какво мислите вие?

- 16-06-2018 |Боян

Приемам рецензията на Диана, защото е написана обосновано, но в никакъв случай не споделям мнението ѝ. Това е мнение на човек, който е прекалено много във времето си и не умее да се пренася в епохите чрез четене. Лично мен, романът успя да ме накара да усетя ароматът на прясно изпечен хляб, да изпитам сексуално желание от сцените с каракачанката, да ровя из речниците за значението на остарели български думи, да изпитам омраза към жестокостите на епохата и наслада от лекотата, с която Калуня прави нещата по доста успешен начин.

Много тестостерон, много страст и много скрита болка са нещата, които само един мъже може да разбере в образа на героя на романа.

- 16-06-2018 |Светла Петкова

Съгласна съм с горните мнения. Не приемам прекомерно и високомерно строгата оценка на романа на Божинов от Диана Петрова. Да опростяваш, за да критикуваш, не е новост, но не прави чест на писателката, автор на рецензията.

Светла Петкова

- 16-06-2018 |Антония Бонева

На мен ми беше разводнена и накрая скучна „Калуня–Каля“. И аз я дочетох от инат. От всеки журналист не става писател и обратното. Има си тънкости в „занаята“ и аз ги знам добре, щото съм ненаситен читател-книгоман и киноман. И писането и правенето на филми си имат закони, които ако се нарушат, става посредствена книга или посредствен филм. Тайната е в начина на гледането и виждането, Открили са я всички велики творци в изкуството.

- 16-06-2018 |Броди

В Прегледа на Златко Енев пак по повод прения относно книгата на Георги Божинов взех отношение след мнения на двама видни наши англицисти, но тогава не ми се задълбаваше. Ето подарък за всякакви драскащи по хартията у нас, дядо Либен Каравелов ги нарича списователе: те страдат от фабулни излишества и развиват остра сюжетна недостатъчност! С право ги наричат сюжетари, наставката -ар- отвежда в семантичното поле на номина агентис\имена на деятели\, в случая пейоративно се веже със сламари-купчат откоси или балират слама и трупат, ли трупат. В една своя студия за Елин Пелин д-р Кръстьо Кръстев тъкмо на този пункт набляга-преиграване с равноредни събития, без нищо да се случва в смисъл на разбирането за сюжет още от Аристотел в неговата „Поетика“ и не много ласкави предричания прави за по-нататъшното развитие на класика ни. С много литератураджии \държа на думата си и поемам отговорност, щото те винаги са нехаели\ съм разговарял и нито от един не съм чул смислен отговор за понятието сюжет освен тракаталки. Пращам едно знаменито произведение на Олга Фрейденберг www.opojaz.ru/freudenberg/systema.html

Него оприличавам на периодичния закон от Дмитрий Менделеев. За жалост и във висшите училища все още стои един негативизъм спрямо руската формалана школа и в случая ОПОЯЗ. Дано се намери почтен човек и преведе този шедьовър на Олга Фрейденберг, та Златко Енев ачик да подпомогне хълцащи и треперещи мераклии за славата. И нека се посмеем накрая, в романа на нобелиста Камило Хосе Села „Кошерът“ има хубава вметка: жената на Фьодор Достоевский, докато готви, пита мъжа си:“Как върви сюжетецът?“\дано не беше в „Летни нощи в Мадрид“, та да ме погнат читателите\. А що се отнася до термина роман, това понятие беше опорочено от хонорарните таблици за лапачите от СБП\повечето милиционери под прикритие\-375 страници и нагоре. И досега не съм чул умно тълкувне у нас за „Педро Парамо“ на Хуан Рулфо, шедьовър на 65 страници, образец за роман. Нашенци не се и засрамиха от „Когато цъфтяха тиквите“ на Драгослав Михайлович-100 страници блестяща проза, също роман, в който е спазен принципът на достатъчност. Наскоро наградиха с държавна премия нашенец, стигнал антична възраст, заради това, че нашаркал хартия, трижди колкото собственото му тегло. Де да можеше от пет кила смляна печена леблебия етиопско кафе да стане. Бактън! Можех и да не го кажа, но да попитам, нашите рафтаджии не ги ли е срам да раздуват по 600 страници нашаркана хартия без и помен от опит за изграждане на сюжет по класическите изисквания на изящната словесност. Знам отговора, но да помълчим…

www.opojaz.ru/freudenberg/systema.html

- 17-06-2018 |Жоро Ончев

С риск да разсърдя моя приятел Деян, мисля, че още е рано с „пренареждането на челото“. Не бих се изхвърлял с оценката си за романа (единственото общо, което имам с литературата, е наркоманията ми за четене), ако не беше old school СБП-стил Джагаров-aka Жданов-aka П. Зарев-aka Гранитски-aka Ю. Вучков-aka ренегатската реакция на другаря от „Хермес“. От кога бе, холан, не можеш да кажеш какво мислиш за една книга? Да, и на мене колоритният език донякъде ме кефи, но и ми идва в повече, като байгън пре-сладка баклава, и на мене ми е малко краеведско провинциално упражнение, и на мене ми липсва плътност и реалистичност на героите … особено на „либералния“ помак, влюбен в страстна каракачанка и помагащ на Априлското въстание (ти да видиш???)… И какво? Не мога да го кажа, защото другарят от „Хремес“ ще го оцени като садистично? Отзивът на г-жа Диана Петрова е убедителна, смела и честна позиция. Не си съгласен? Аргументирай се, не ни навирай клишетата си – тази книга не може да се критикува, защото вече е призната за класика (класика до Драгоман, не по-далеко)… Не беше ли названието „Либерален преглед“? Защитавам г-жа Петрова, защото съм преживявал същото тук – провинциално, комплексарско хулене… Извинявай, Деяне… Но извинението не е и към тебе, другарю от „Хермес“, да не би да се объркаш…

- 17-06-2018 |Гост

Отговорът на издателя е достатъчно основание да не чета тази книга. Така не се защитава нещо истински хубаво. Но може би просто той много се е засегнал от пренебрежението към „обикновения мениджър от средна класа“, и затова в отговор твърди, че садистката Диана Петрова реже жива плът и ни приканва да се запитаме кой ли я е пуснал тая в литературата да пише и дори да чете, че и право на мнение ѝ е дал. Естествено, човек се пита този самия кой ли го е пуснал да мениджърства, и то в производството на високодуховни продукти. Отначало ми напомни на онзи тъпичък търговец, комуто казват, че стоката не става, а той: „Кой те кара да го ядеш, като е боклук?“, което си е чисто самопризнание. Но по-нататък заприличва и на днешните рециклирани комунисти, които обвиняват опонента в комунизъм – същите аргументи, видите ли, ги имало и „тогава“. „С подобен подход би могло да се развенчае всяко едно литературно произведение… дори Дон Кихот“ – типична самозащитна реплика на най-слабите ученици в гимназията – а че е слаб в четенето, или мисли публиката за такава, личи от това, че всъщност Петрова изрично казва, че точно донкихотското ѝ липсва в книгата. Значи по този начин, представя си мениджърът, бихме могли дори за Дон Кихот да кажем, че му липсва донкихотското?! И понеже той го може, значи трябва Д. Петрова да млъкне? Гений! „Женската логика“ пасти да яде. Бих могъл да преразкажа накратко цялата му пледоария ето така: „Като не ти харесва, не чети! Аман от незвани читатели! Ще гълтате горчивия хап, а разните неупълномощени писатели и други соросоиди да не се обаждат! Като не ви питат, трайте си! Човекът е пострадал от тоталитаризма! Имало е партийна критика срещу него, значи и сега не бива да се критикува! Ми то ако така продължаваме да критикуваме, докъде ще стигнем?“ Може би до фалит? Всеки обича пазарът да му е гарантиран и рекламата да бълва славословия, но пустите критици садистично режат от живата плът на фирмата… Не, няма да я чета.

- 17-06-2018 |Сухи

Никола Георгиев има статия за родните романотърсачи… Иначе „представителният жанр“ на романа влече мераци да се изявиш тъкмо там – с наложеното клише от критиката, че ще кажеш „цялата истина за обществото“… (Къде са романите на Чехов примерно, това прави ли го по-малко значим автор от съвременните му романисти?) Днес, в най-новата ни литература, всичко се случва в късия разказ, който става все по-кратък. Там е майсторството. Може би всичко започва след превода на „Междуетажие“ на Кортасар? А иначе търпението да се чете дълго повествование отдавна е дефицитно. И затова някои нашумели автори свиват и редактират… „Краткостта е сестра на таланта“ – пак Чехов. У нас обаче като че ли е важно кой е шуробаджанакът на таланта май… Издателят естествено ще спечели и след тази дискусия. Дали пък не е това целта на упражнението?

- 17-06-2018 |Гост

Прав е г-н Вартоломеев. Кой ѝ разреши да изказва оценки?

- 17-06-2018 |Броди

Тъкмо за умни и подготвени хора като проф. Никола Георгиев или Радосвет Коларов ми идеше на ум да споделя опита им, а онези за жалост …не знам как да ги нарека, навремето проф- Никола Шипковенски ачик не ги забелязваше, да, тъкмо тези въпиещо неграмотни люде демонстрират знаене на всичко и ред не прочитат от събрания до момента опит. В посочената книга на Хулио Кортасар има чудни отпратки за откачалките. Пак там този четириизмерен разказвач, така го нарича преводачът му у нас проф. Румен Стоянов, употребява иновацията романища. Не мога да си спомня къде упоменаваше, че ако някой е решил да пише, да внимава много, щото след втората страница нокаутът от читателя няма да му се размине. Тъкмо повод да продължа в избраната насока, писателите ни почти не са и чули за приносите на Радослав Мутафчиев с трудовете му за сегашно историческо време, по модерному сега викат -една от проявите на таксиса. Пълна мъгла им е да сменят наративната перспектива\може да се нарече и гледна точка на повествованието\, преобладава назоваване спрямо изразяване, а тази позиция на всезнаещия автор коскоджа ми ти е дотегнала от векове. Отвъд едно ниво на сръчност-пустош. Средно грамотен читател, хване ли перото, най-малкото реми ще изкара на такива „наложили се автори“. За бокса и джаза по-проникновени думи от Хулио Кортасар почти не съм чул в света. 1972г. излиза в превод на Румен Стоянов „Южната автострада“, там е „Преследвачът“, трудно ми е да определя жанра, но е блестящо и дълбоко четиво за Чарли Паркър. Независимо къде съм, сега съм странство, Отечеството ми е чужбина, винаги до мен са книгите на Хулио Кортасар. Може и грехота да е, но да си кокорбашия у нас и разни килийци да те прехвалват по масмедиите, да разгърнеш „Междуетажие“ и на стр. 141 да наченеш „Така се започва“: „Сега Лестър\Йнг\ избираше профила, почти отсъствието на темата, възкресявайки я, както може би антиматерията възкресява материята…“, да се вдълбаеш в тази уникална проза и хич, ама хептен да не те е еня, че е срамота да се посяга след такъв прочит да се шарка натякващо зараншна физиология и…тук чукам на дърво! Ще споделя, че от професионално любопитство съм посягал на раздрънкани из чаришиите ни драскачи, после ме мори читателска гузност спрямо автори като Хулио Кортасар. Апропо, върнаха ми паметка за Ярослав Хашек по повод кръгла негова годишнина с намек, че не е местен автор, а като видяха тъкмо „Междуетажие „в ръката ми, наплевателстваха, че „такива книги не са нужни на българския народ“. Ура! Който не ми вярва, да се поразходи до Комбината за преработка на хартия в гара Белово, за да се увери с очите си какъв реален принос за изпъление и преизпълнение на плана на завода имат прехвалените ни членове на СБП… Ще завърша, тъкмо 80-те години във вторични суровини даваха дефицитните капачки за буркани срещу стара хартия. Избрани и събрани томове на мастит нашенец, пооткраднах ги, разбира се, ми осигуриха два пакета толкова желаните капачки… П.П. Задължително: винаги са ми се ерчели, няма да употребявам имена, щото според Плиний те носят нещастие, но подарих „Педро Парамо“ от Хуан Рулфо и „Инсттинкт за Инес“ на Карло Фуентес на…, а бе, в ДС много добре си го знаят, та той след месеци беше разкъсал тези шедьоври и на инат нанизал страници от тях в селския си нужник…

- 17-06-2018 |Гост

Всеки обича пазарът да му е гарантиран и рекламата да бълва славословия, но пустите критици садистично режат от живата плът на фирмата…

- 21-06-2018 |Анатоли Кирилов

Скандалност, не литература, това възбужда десетината скудодумни „коментатори“, разхождащи прозявките си се тук. С времето на страниците на ЛП се появиха забележи-телни творби на български автори, които останаха без сричка коментар. Та, глейте ся: добра литература се прави за просветени читатели. Затова все се дивя на златкоеневата детска добронамереност.

- 22-06-2018 |Ранделова

Чудя се как ли би квалифицирала тази „дълбока познавачка на литературата и писането“ езика на Вера Мутафчиева -дали ще и се види прекален, безидеен, претенциозен и все дивотии от този сорт. Потресаваща е амбициозната себеоценка да наречеш писател себе си, при положение че отричаш толкова красив и жив език, който трудно може да се срещне днес у български писател. Очакването, че героят трябва непременно да е свръх активен, титан едва ли не, а не обикновен човек просто ме уби. Сигурно Кафка е некадърен и скучен баналник, по нейната логика, щото неговите герои са олицитворение на нищоправенето и търсенето на центичността в себе си Колко банално-повърхностно /наистина /, гламаво-идиотско и глупаво претенциозничене. госпожице Претенция!

- 23-06-2018 |коста стаменов

„Ранделова“ или Ренделова? Да пишеш е опасно занимание, г-жа Ренделова. Особено, когато ползваш език като на въпросната книга. Добре, че и ония които я помнят, са я забравили вече.

- 30-06-2018 |тина

Обидно ми е, че се „физиологизира“ четенето на роман шедьовър. Прекрасен сюжет с битийно, историческо и субективно натрупване. Четох го с възхищение – заради необичайния/обичаен сюжет, непредвидим и предвидим, с оригинален житейски и творчески поглед на един болезнен период от нашата история. Възхищавах се от езиковата съкровищница – кой съвременен автор може да „изкопае“ толкова самородни думи!? Незабравими човешки образи – страстни, епизирани, човешки принизени, впити във и израсли над времето. Четох „Камбаната“ на Н.Славов два пъти. Ще прочета отново „Калуня“ да го преоткрия. Не ме интересуват ятаганите на прециозки и яхнали егото си самозванци.

- 01-07-2018 |Rita

Приятели, не виждате ли, че това си е чисто нашенско, типично българско възприемане на нещо, което идеологически противоречи на „нашето виждане“. Това е. Не съм защитник нито на А. Дончев или на Г. боженов, нито на Г. Господинов, когото ценя много, но ако първите се отаричат от чисто идеологически позиции на днеишното амислене, коет отрябва да разбие всичко, свързано с тоталитаризма, то Г. Господинов отново го отминават или премълчават, но пък от други позиции – онези, които са били от по-рано, когато той не е писал. Това е, за жалост. Г-жа Петрова има стил и не съвсем лош изказ, но е решена да разбие книгата и автора, защото те не защитават нейната идеологическа доктрина, повече държат на българското, приемат, че е имало турско робство и т.н. Жалко, наистина. Е, Броди, вярвам на двамата професори Н. георгиев и неверотяния теоретик Р. Коларов, уважавам ги безмерно и се надявам да не четат всичко написано дотук, ще разберат, че вече едва ли е останало нещо от нашето разбиране за литература, а само идеологическа мъгла. Но се сещам за думите на наистина великея Кортасар, когото явно много четете: когато цаминава завинаги за Европа, той оставя послание на младите пишещи в родината си „Момчета, убийте Борхес!“.

Е, тук няма кого да убиваме, нали?

За основния въпрос на българското битие

Автор(и): Златко Енев

Публикувах тия дни на моя сайт един кратък текст, посветен на последното велико чудо в българската литература и култура – възкръсналия от мъртвите роман на Георги Божинов, Калуна-каля – и, докато очаквах читателските реакции и умувах над това тъй умонепостижимо чудо, току взе, та се пръкна в главата ми следният силно обезпокоителен и, ако щете, малко така животоотравящ, въпрос:

Защо в страната ни като бестселъри и любими на всички книги (с много малко изключения) винаги се оформят произведения, които имат нулев шанс да привлекат вниманието на читатели извън България и нейното езиково-културно пространство?

Зададох го, не ще и дума, на читателите си любими, но, привикнал в хода на годините да не очаквам чудеса извън ядрото на българската култура (а, „Либерален преглед“, така поне си мисля, не е точно част от това ядро, та дори и от периферията не е; малко нещо като културно недоносче, списувано на български език, но инак безродно и комай нещо без-местно ми се привижда да е, това списание)… та, докато не очаквах да получа отговор, взех, та се напънах да го намеря сам. И ето какво се роди в резултат на тези напъни, ето с какво ми се ще да ви занимавам сега, посред страстите и жегите на световното по футбол, дипломатическите циркове на Доналд Тръмп и нам кви още развлечения и отвлечения, уважаеми читатели мои.

И, за да не напрягам повече и без това достатъчно опънатите ви нерви и разкъсани на сто посоки внимания, викам да започвам направо с отговора, който намерих. А той е: Шансове да привлекат всеобщото внимание и да се превърнат в някакво що-годе по-масово явление – културно, политическо или просто клюкарско – в тази страна имат единствено произведения, които по някакъв начин засягат основния въпрос на българското битие. А кой е този въпрос ли? Ето ви го тук, черно на бяло.

Основният въпрос на българското битие гласи така:

Кой ни е виновен за това, че сме такива?

Това е ядрото, всичко останало са подробности. Около този извечен и непостижим въпрос се върти всичко в тази страна, откак я има[45].

И не е като въпросът да си няма отговор. Има, разбира се, и още как! Отговорът го знаем всички, той е, ако ми простите шаблонната метафора, малко така с майчиното мляко засукан, носи го всеки от нас в генетичния си код, така да се каже. И отговорът е:

Изедниците! Те са виновни, те и само те!

А кои точно са изедниците ли? Ами, в официалния, канонизиран наратив на българския национален разговор, изедниците идват предимно в четири основни варианта, и тия четири са:

А) Византийците;

Б) Османците;

В) Фашистите;

Г) Комунистите.

Разбирате за какво говоря, нали? Става дума за „четирите робства“ в българската история, които я обсебват тъй цялостно, тъй открай докрай, та в нея комай не е останало място за нищо друго, като се позамисли човек. Те са причината за всичко – те и изедниците, които са ни ги натресли! Ето това е простичкият отговор на основния въпрос на българското битие, него го знае всеки и място за някакви кой знае колко големи спорове и умонапъвания тук разбира се няма. И „големите неща“ в родната култура, естествено, са ония, които по някакъв начин разчепкват и пре-интерпретират, отново и отново, този тъй извечен и основателски въпрос, тази тъй неизчерпаема тема: Кой ни е виновен?

Всичко останало – не че го няма, слава Богу! – си остава странично, маргинално и второстепенно, то няма и никога не би могло да получи шансове за присламчване към „ядрото“, там мястото е запазено за канонизираната тема и това е всичко. Просто и ясно, като гъбено семе. Ей така ми се привиждат нещата в културата родна.

Сега, накъдреният и комай позадушен от всевъзможни иронични конотации, отсенки, плеоназми, завъртулки и нам кви още финтифлюшки тон на този текст би могъл да ви подведе да мислите, че аз нещо така се напъвам да се шегувам, драги читатели. Моля, не се подлъгвайте: всичко, което говоря тук е dead serious и, при всичките къдрици на словоизлиянието, в казаното няма и следа от шега. Това е всичко, което има значение и важност в културата на тази страна, това е всичко, около което е фиксиран нейният „канон“. И казаното се потвърждава от всеки поглед, дори и най-повърхностен, към канонизираните или просто масово-популярни, произведения на българската литература. Нещо повече, то се доказва и от конкретните развития, които наблюдаваме в нея и ето в този, именно сегашния, момент, който обитаваме заедно с вас[46]. Помислете например за творчеството на Милен Русков – човекът, когото повечето днешни българи, вътре или вън от България, биха били склонни да възприемат като „жив класик“. Русков, чийто талант стои извън всякакво съмнение, се превърна в масово четен и почитан автор едва след като посвети усилията и енергията си на книги, занимаващи се с основния въпрос на българското битие. Преди това той беше само екзотичен и интересен единствено за много тесен читателски кръг, ако и безспорно уникален автор, пишещ на български език. Помислете и за всички останали автори, считани по едно или друго време за класици[47] – и може би, след известно размишление, казаното дотук ще престане да ви се привижда като просто упражнение в софистика или нам кво.

Но дали във всичко това има и някакъв надминаващ рамките на националните идиосинкразии смисъл? Нещо заслужаващо внимание и извън България, нещо общочовешко, нещо, което би могло да привлече и не-българското внимание, не-българския интерес? Как мислите, има ли? Защото моят отговор, прост и ясен е:

Ами… няма. Няма, много съжалявам. Никой освен нас не може, пък и няма как, да се заинтересува от всенационалното търсене на виновници, колкото и инак то да доставя някакъв вид наркотично, притъпяващо сетивата удоволствие за всинца ни. И причината за това, драги мои, е не в това че „нас ни мразят“ или „нас просто не ни разбират“. Причината за това е, че то просто не заслужава нито уважение, нито дори внимание.

А защо е така ли?

Ами, отново просто: защото всяко човешко израстване, всяко човешко съзряване – индивидуално или колективно – е свързано с необходимостта от неизбежно преминаване през определени фази, непостигането на които оставя индивидите или народите, заседнали в тях, в някакво състояние на несвършващо, злобничко, безотговорничко, безинтересничко, детство. Ето това е причината, а не нечия зла воля или дори просто липса на способност за разбиране.

Нека за момент си представим сцената-прототип, с която започва всяко възпитание: двете дечица, вкопчени за косичките, хапещи, драскащи, пердашещи се взаимно, всред олелията от крясъци: „Той започна пръв! Не, тя, тя започна! Той е виновен! Не, тя е виновна!“ Това, както и неизбежната родителска, неизбежната възпитателска роля, която се състои в това да хванем двете дечица за ръчички (или, ако сме от някое по-старичко поколение, за ушенца) и да ги накараме, напук на целия рев, съпротива, сълзи и врява, да подадат ръка и да прошепнат тази тъй трудна за преглъщане думичка, „извинявай!“ И те ще се съпротивяват, ей Богу, и как още ще се съпротивяват. Ще плачат, ще ни ненавиждат, ще се опитват да направят всичко, което е по силите им, за да не се подчинят на непреклонната родителска воля, да отхвърлят онова, в което самите те виждат единствено насилие над собствените им воли. Но няма как, тъй върви светът и с това е свързано израстването. Всеки/всяка от нас, рано или късно, трябва да се научи да търси не чуждата вина, а споделената отговорност – и в това е единственото измерение на човешкото израстване, което самият аз съм в състояние да постигна. Всичко останало са подробности.

Разбирате ли сега, драги мои, защо упоритото настояване на една сравнително малка, сравнително откъсната от централните водовъртежи на света нация, да търси обясненията за собствената съдба, собствения хал, собственото място, в нечии други, а не собствените (или споделени със съседите, близки или далечни) избори, няма, просто няма как да заинтересува никого другиго на този свят? Какво толкова интересно или заслужаващо внимание в сълзичките и писъците на малкото дете, което настоява, че не то, а някой друг, е виновен? И какво по-важно от това да го научим, с цената на много усилия, любов, но и непреклонна воля, да започне да заменя, малко по малко, мисълта за чуждата вина с онази за споделената отговорност? Има ли нещо друго по-важно на този свят, кажете ми?

Самият аз не съм в състояние да го открия.

Берлин, юни 2018

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (2)

- 17-06-2018 |Гост

Най-важното е никой да не разбере, че всъщност ние сме марсианци. По-добре да се спори кой ни е виновен, а още по-добре да се спори какъв е действителният ни произход – тюркски, афгански, каквото щете, само не и разкриване на най-дълбоката тайна, че идваме от Марс. И ако за различните теории за произхода ни има само по една шепа съмнителни предположения още в древността, то самият Марс е огромно доказателство, подобно на шило в торба. Защо той прилича на пустиня, въпреки че всъщност си има всичко? Ами така си е, ние не сме виновни… как ли пък не! И за слепия е ясно, че вече сме минали през Марс, а сега сме се захванали с това място тук… вероятно тайната е нужна, за да не се усети никой какво му готвим, пък и на себе си също.

- 25-06-2018 |Архимандрита

А кой им е виновен на източно-германците? Хайнц, Бог да пази Бавария, се върна отнякъде в някаква ГДР – годината беше нулева – и ми разказа как намерил адреса на леля си. „Immer geradeaus* – посочил нанякъде източ/е/ният германецът и съобразителният Хайнц обърнал в обратната посока. Запознах се и с една западна – бръсната жена, женена от 40 години На Босфора. Питам сега: „Кой им е виновен и на двамата?“. Чакам само мъдри отговори.

*/бълг./: Все направо

Какво „Америка на първо място“ ще струва на Европа?

Автор(и): Джереми Шапиро

Може ли пренебрежението на Тръмп да разтури ЕС?

Новият американски посланик в Германия, Ричард Гренел, бързо се превръща в любимото европейско плашило. Той изглежда споделя изключителната способност на шефа си да обижда хората чрез мощна комбинация от професионална некомпетентност и лична арогантност. Само часове след встъпването си в длъжност в началото на май, той настоятелно писа в Туитър, че европейците трябва да се оттеглят от инвестициите си в Иран, като по същество изкомандва домакините си да последват решението на президента Доналд Тръмп за прекратяване на иранската ядрена сделка. Малко след това, миналата седмица, той даде интервю за Брайтбарт – крайнодесния уебсайт, който работи както в Европа, така и в САЩ – където обяви намерението си да „подсили“ консервативните партии в Европа. Посланието до германското правителство беше ясно: новият посланик на САЩ възнамерява да подкрепя вътрешните му политически опоненти.

В съчетание с катастрофално разделителната среща на Г-7 миналата седмица, тези забележки предизвикаха в Европа страхове, че администрацията на Тръмп ще се опитва да подкрепя популистката вълна, която разтърсва европейската политика. Политиците от европейския истеблишмънт се опасяват, че подкрепата на САЩ за нелибералните им противници ще придаде на тези групи все повече сила в борбата им срещу Брюксел. Но проблемът за Европа не се състои в някаква целенасочена американска кампания, опитваща да подсили европейските популисти; той е, че Съединените щати вече не виждат полза от това да имат каквато и да е стратегическа визия за Европа.

Америка, егоистичната

Европейските страхове за тръмповските намеси в европейската вътрешна политика имат напълно определени основания. Още в началните дни на това правителство Стив Банън, главен стратег на Тръмп и бивш изпълнителен директор на Брайтбарт, изглеждаше готов да подсили популистите (той се обърна към някои анти-истеблишмънт политици в Европа, а Брайтбарт започна да създава свои клонове в Европа). Но след това Банън беше безцеремонно изхвърлен от Белия дом и администрацията на Тръмп сякаш беше започнала да се приближава към някаква по-конвенционална републиканска външна политика. През първата година от управлението на Тръмп някои популистки европейски лидери, като унгарският Виктор Орбан, виждаха в лицето на Тръмп потенциален съюзник в борбата им срещу истеблишмънта на ЕС и бяха разочаровани от липсата на подкрепа.

Забележките на Гринел обаче не сигнализират някакво връщане на администрацията на Тръмп към банънизма. Американският посланик в Германия не прави европейска политика, а и все още са налице силно противоречиви възгледи от страна на по-стари американски официални лица, които посещават Европа, много от които настояват, че Съединените щати все още са обвързани с традиционните си европейски партньори. Всъщност, точно насред брътвежите на Гренел, заместник-държавният секретар на Тръмп по въпросите на Европа, А. Уес Мичел, изнесе реч, в която се изказа в подкрепа на подновеното ангажиране на Съединените щати със защитата на Източна и Южна Европа (в същото време, в което неговият шеф писа в Туитър мнението си, че НАТО е вид ограбване на американския данъкоплатец.)

Единственото нещо, което тази какофония от противоречащи си гласове наистина показва, е, че администрацията на Тръмп няма стратегическа или идеологическа цел в Европа – и вероятно не иска да има. Като цяло, европейската политика на администрацията на Тръмп изглежда по-малко като визия за някакъв популистки Интернационал; тя е по-скоро остатък от усилията на Тръмп да постави Америка на първо място, както и от вътрешните му политически потребности. Неговите външнополитически приоритети са търговия, имиграция и тероризъм. Европа е интересна само доколкото има значение за тези въпроси. Политиката към НАТО се определя повече от възгледите му за търговията, отколкото от идеята за европейска сигурност. А подходът му към Русия изглежда продиктуван много повече от скандала около намесата на Русия в американските избори, отколкото от някаква представа за това как да се защити Европа или да се държи под контрол руската заплаха.

Както отбелязва Томас Райт от института Брукингс: „С посланици-грубияни, президент, който възхвалява Владимир Путин, бюрокрация, която поддържа НАТО и продължаваща търговска война, никой вече не разбира политиката на Тръмп в Европа.“ Това вероятно включва и самият Тръмп, който изглежда гледа на непоследователността във външната политика като на вид изкуство.

Но дори ако подходът на администрацията на Тръмп към Европа е твърде объркан, за да може да представлява някаква стратегическа визия, политиките на президента все още могат да влошат вътрешните проблеми на Европа. В края на краищата Съединените щати присъстват в европейската вътрешна политика, независимо дали го искат или не. Като доставчик на сигурност от последна инстанция и ключов геополитически съюзник на повечето европейски държави, Съединените щати упражняват известно гравитационно влияние върху Европа, независимо от (липсата на) стратегически намерения.

В продължение на 70 години една критична част от американския подход към Европа се върти около европейската интеграция. Съединените щати бяха от съществено значение за развитието на единна Европа, която да бъде достатъчно силна, за да може да се защити и да заеме мястото си като най-добрият и най-силен съюзник на Съединените щати. Европа е може би най-голямото постижение на САЩ в областта на външната политика. Но сега администрацията на Тръмп показва доста ясно, че няма особено голям интерес към европейския проект. Тръмп смята, че Европейският съюз е „по-лош от Китай“ в областта на търговията и не е нищо повече от немски инструмент за извличане на несправедливи сделки със Съединените щати. Администрацията на Тръмп не обръща особено внимание на ЕС, освен да изисква от него търговски отстъпки.

Токсично взаимодействие

За съжаление, за Вашингтон е удивително лесно да унищожи това, което е създал сам. Почти всяка европейска страна зависи от Съединените щати за сигурността си и това дава на Вашингтон огромни възможности за оказване на въздействие, дори когато Тръмп е възмутил много европейски лидери с политиките си в областта на търговията, климата и Иран.

Злобното пренебрежение на Тръмп към ЕС идва в неподходящ момент на слабост за европейския проект. С неотдавнашното учредяване на евроскептично правителство в Италия, най-малко пет правителства на ЕС (Гърция, Унгария, Италия, Полша и Обединеното кралство) сега са очевидно против Брюксел. В целия ЕС популистите придобиват политическа сила отчасти чрез посланието, че Брюксел е отговорен за техните проблеми. Избирателите на юг обвиняват европейската парична политика за десетилетието на строги икономии и анемичен растеж; избирателите на изток обвиняват европейските имиграционни политики, че заплашвали тяхната идентичност и независимост. И, разбира се, остава си Обединеното кралство, което се опитва да се измъкне от ЕС като цяло. Всичко това заплашва да направи ЕС неуправляем, особено ако изборите за Европейски парламент догодина доведат до онова, което [политическият наблюдател] Марк Леонард нарича „мразещ себе си парламент„, т.е. парламент, чието мнозинство иска да постигне собственото си премахване.

Поддръжниците на ЕС едва ли са се отказали от борбата. Франция и Германия са в центъра на широко и амбициозно усилие за съживяване на европейския проект и демонстриране на неговата стойност пред гласоподавателите. Те се стремят да започнат нови европейски инициативи в областта на отбраната, за да покажат, че Европа може да защити гражданите си и да управлява имиграцията. Стремят се да реформират управлението на еврозоната, за да направят еврото по-способно да насърчи просперитета и стабилността. И търсят формула, която да ограничи най-нелибералните тенденции сред правителствата на ЕС, за да могат да покажат, че ЕС си остава ангажиран с демокрацията и защитата на правата на човека.

Всички тези инициативи са изправени пред значителни вътрешни пречки и тяхната съдба далеч не е сигурна. При нормални обстоятелства интеграционистите биха получили подкрепата на САЩ, най-малко зад кулисите. Но при администрацията на Тръмп те едва ли могат да разчитат на внимание. Така например, насред борбата на ЕС да запази сцеплението си, според Ройтерс администрацията на Тръмп изпраща дипломати при най-непокорните членове на ЕС на изток, за да се разкъса европейското единство по ядрената сделка в Иран. Администрацията вече е успяла да извади Румъния и Чешката република от европейския консенсус на съпротива срещу решението на Тръмп да премести американското посолство в Ерусалим, в замяна на уверенията, че САЩ ще подкрепят борбите на тези страни срещу Брюксел.

Популистите в Европа сега изглежда разбират, че, ако и да не получат американска подкрепа само защото са се опитвали да се държат като европейски тръмповци, те могат да получат подкрепа, ако се съгласяват с американските приоритети. Новият италиански премиер, Джузепе Конте, например, беше единственият лидер на срещата на Г-7 в Канада, който подкрепи призива на Тръмп да се включи [отново] Русия – и беше възнаграден от Тръмп с туийт, в който президентът хвали избирането му и го кани в Белия дом.

Разбира се, предишните американски администрации понякога също се поддаваха на изкушението да се опитват да разделят Европа, когато това им се виждаше подходящо. Но заедно с това те оценяваха европейското единство и в крайна сметка се стремяха да ограничават вредите, които са причинили на цялостния процес на европейска интеграция. След като президентът Джордж У. Буш успешно раздели Европа по въпроса за войната в Ирак през 2003 г. например, той започна втория си мандат със символично посещение в централата на ЕС в Брюксел, за да изпрати посланието, че Съединените щати все още стоят зад европейската интеграция.

Напротив, позицията на администрацията на Тръмп – безразличие към европейската интеграция и враждебност към търговската политика на ЕС – дава надежда на популистите в цяла Европа, че ще имат подкрепата на Съединените щати дори в борби, които застрашават целостта на ЕС. Именно това токсично взаимодействие между стратегическото безразличие на администрацията на Тръмп към Европа и усилията на популистите да подкопаят ЕС, заплашва най-трайното стратегическо постижение на САЩ в Европа.

Джереми Шапиро е директор по научните изследвания в Европейския съвет по външни отношения. Експертните му познания се намират в областите на гражданско-военните отношения, Европа, Франция, военни операции, национална сигурност и трансатлантически отношения.

Южната завеса: „Граница“ на Капка Касабова

Автор(и): Джейкъб Микановски

Високо в Родопите на границата между България и Гърция има пещера, наречена Дяволското гърло, през която Орфей е слизал в подземния свят. Всички, които са опитали да го последват, са изчезнали. В този район планинските върхове служат като гробници на тракийски царе. Смели воини, но несвикнали на завоевания, траките са шокирали съседите си, гърците, като пиели неразредено вино. Не са ни оставили писания, от които да ги помним: само злато, но пък огромни купове от него, умело оформени в маски, ритони и пегаси. Днес хълмовете са пълни с ловци на съкровища, а обиците на тракийските царици си намират нови убежища в Берлин, като спечелените по този начин пари плащат за вилите на бивши гранични служители и комунистически полицейски шефове.

В някои от селата на този район хората живеят до невероятна възраст, толкова дълго, че смъртта на 90 години тук изглежда ранна. За известно време група японски изследователи ще идват и ще прекарват тук лятото, ще пият тукашната вода и ще правят кисело мляко по местния метод, за да се опитат да разберат дали тайната на дълголетието е в киселото мляко, в изворите или в нещо друго. Местните хора настояват, че тайната е човек да има три сърца: „Едно, да обичаш хората. Друго, да обичаш себе си. И третото – да обичаш планините.“

Границите плашат; границите привличат. Въпреки заглавието си, прекрасният пътепис на Капка Касабова, Граница: Пътуване до ръба на Европа, е книга и за двете неща. Тя проследява едно пътуване из зоната, където се срещат Гърция, Турция и нейната родна България – място, което Касабова нарича „последната граница на Европа“. Освен това тя е и пътуване във времето, защото, както Касабова пише, „в умовете на онези, които не са живели или пътували там, тази граница е друга страна – малко като миналото, където нещата се вършат по друг начин.“

Тази област, на гръцко-турско-българската граница, е място, отдавна пренебрегвано от туристите и третирано скъпернически от правителствата, но през последните години то е придобило ново геополитическо значение. Някога то е било южният край на Желязната завеса. България е била заобиколена от електрифицирана, снабдена с алармени инсталации ограда от бодлива тел: официалното ѝ име е било просто Съоръжението, или Инсталацията. Пред него се е простирала ивица гола земя, грижливо изорана, така че върху нея е можело да се видят и птичи следи; то е било известно като „Браздата на смъртта“. Сега същата тази ограда маркира югоизточния край на Европейския съюз. Загражденията, които някога са удържали хора, опитващи се да избягат от живота в народните демокрации, сега се опитват да спират потока от имигранти от Ирак, Сирия и другите съсипани зони в Близкия изток. Касабова е пристигнала през 2014, точно когато този теч „започваше да се превръща в кръвоизлив“.

Разказвайки историята на тези две миграции, Касабова не се опитва да следва определен ред или да онагледява някаква теория. Тя просто слуша. В Берлин е чула историята на Феликс С., източногерманец от Ерфурт, който е бил хванат, докато се опитвал да пресече границата през 1971, и впоследствие затворен и бит в продължение на месеци в специални затвори под надзора на източногерманската тайна полиция. От българската страна на границата тя разговаря с гранични служители, контрабандисти, трафиканти на хора, местни овчари и дърводелци, от които по времето на комунизма се е очаквало да предават евентуалните бегълци. От турската страна тя се среща с бежанци, които се опитват да прекосят същите граници в наши дни. В кафенето на Али, „При Рик“[48] на турската граница, тя разговаря с млади мъже от Сирия и кюрди, бягащи от Ирак. В турско кафене на българската граница тя изслушва историите на кюрдите, които бягат от Ирак към Запада. „В Кюрдистан никога не сте прекалено млада, за да станете вдовица“, казва майка на осем деца. Обратно от българската страна, в един пилчарник, управляван от син на сирийски баща и българска майка, Касабова се пита: „А дали опустошената периферия не е космополис[49]? Ако е така, то това беше странен космополис на хора, които се бяха впуснали в принудително приключение и пътищата им се бяха сближили тук, на пресечната точка между шанса и катастрофата.“

Този вид опърпан космополитизъм някога е бил типичен за граничните зони из цяла Източна Европа, от полските креси50 до динарските Алпи. Българските гранични зони са зони със „смесени населения“ още от времето на древните траки. Както посочва Касабова, едва когато империите (в този случай османците) са започнали да се превръщат в национални държави, това дългогодишно етническо разнообразие е станало политически проблематично. Проблемите продължават да съществуват в дните на комунистическото управление, което, въпреки предполагаемата си универсална мисия[51], разглежда етническите малцинства като източник на политическа нестабилност. През 1986, по време на смъртните гърчове на комунистическия режим, България е прогонила огромна част от голямото си турско малцинство, принуждавайки хиляди хора да напуснат страната, понякога с имота си на гръб или на каруци. Касабова нарича тази кампания за експулсиране „безсмислена и отровна, един начин за полицейската държава в упадък да отвлече вниманието на населението от реалните проблеми на деня“, и го сравнява с ролята, която е играела войната на Фолклендските острови за аржентинската хунта. „Едно малцинство“, отбелязва тя, „винаги е лесна плячка“.

Враждебността към „неудобните“ малцинства има дълга история в този регион. Много преди експулсирането на българските турци, България и съседните ѝ държави са гледали с особена подозрителност на друга една мюсюлманска група: помаците, местни балканци, които са приели исляма преди векове. През 20-и век Гърция и България са решили, че тази група представлява заплаха за тях. Българите смятат, че помаците са „петата колона на Турция и ориентализма“. Гърците пък смятат, че те са „петата колона на България и комунизма“. И от двете страни на границата помаците са депортирани от родните си села и принудени да сменят имената си: от едната страна – от такива, които звучат турски, към славянски, а от другата – от такива, които звучат славянски, към турски. Днес мнозина от тях са прегърнали по-тясно една „турска“ идентичност, вместо славянско-мюсюлманската, като последна оставаща възможност в един свят, отнасящ се със силна подозрителност към хибридността и пресичането на граници. „Това изглежда като връщане към старото преплитане между етноса и религията“, пише Касабова. Но пък „национализмът е такъв – той просто не оставя хората на мира“.

* * *

Колкото и добра да е Касабова, когато разказва трудните истории на мигранти, бежанци и бягства, тя е още по-добра, когато се задържи на едно място и започне да абсорбира ритмите и фините му особености. За наше щастие, тя го прави често – и резултатът е, че Граници е чиста наслада. Езикът на Касабова е красив навсякъде; тук например тя описва раздялата с един от многото си пътуващи герои, археолог, който някога е работил за една от тайните служби, а сега контролира транзита на товарите с въглища през Сирия и Анадола:

Гледах как той отива към колата си – в ръката му малка пластмасова торбичка със спринцовка и доза инсулин. Докато вървеше, нозете му описваха малки кръгообразни шарки, сякаш се въртеше около себе си, и в един миг на бленуване го видях в някакъв отдалечен манастир на Анадола, въртящ се в бяло наметало като отворено лале, а лицето му, под високите арки, изпълнено с израз на неописуемо блаженство.

Граници е това най-рядко нещо: пътепис със съвест, който освен това е и сборник с чудеса. Той е задълбочен като Черно агне и сив сокол на Ребека Уест, отворен към света като Между горите и водата на Патрик Лий Фермор, красив в повествованието като Пътувания в Сибир на Иън Фрейзър. По страниците му човек среща прокълнат мост и чешма, родена от обречена любовна история, змейове, които променят облика си и се появяват като огнени топки, за да примамват хората в пещерите си, както и вещица, която може да се превърне в кокошка, а всичките си деца – в пилета.

Тези легенди идват най-вече от дългите столетия на османско владичество, макар че отекват в настоящето. Времената, близки до нашите, като например 35-годишното управление на комунистическия диктатор Тодор Живков, също предлагат изненади. В началото на 80-те години, разказва Касабова, дъщерята на Живков Людмила започва да търси скрито египетско съкровище в южните български планини на място, наречено „Голямото място“. За тази цел тя търси помощта на местна пророчица на име Ванга, която е добила способност за предсказания, след като в детството си е била вдигната във въздуха от силен ураган. Това я е ослепило, но по-късно тя е започнала да води постоянен диалог с невидимия свят, което ѝ е позволило да добие познания за лечебните растения, както и за бъдещето. В продължение на десетилетия Ванга е била държана изкъсо от комунистическия режим, докато в крайна сметка те са решили да използват пророческите ѝ дарби, като я поставят на щат в „Държавния институт по сугестология“ през 1967 г. Историята мълви, че Ванга е успяла да помогне на дъщерята на диктатора да открие съкровището. Но то е било прокълнато, Людмила умира, а съкровището изчезва (ако изобщо някога е съществувало).

За „Голямото място“ продължават да се носят слухове. Изглежда, че то упражнява мощно привличане върху всички, които се приближат до него, както и чувство на страх, подобен на онзи, внушаван от самата гранична инсталация. Някои казват, че онова, което Людмила е открила, всъщност е древна гробница или междугалактически портал, или гробница на богинята Бастет (онази с котешката глава и предупредително повдигнатия пръст). Според друга история, мястото е защитено чрез ограда от живи змии – специално обучени усойници от Узбекистан. Други твърдят, че не е било открито нищо, имало е само празна яма. По думите на Касабова Голямото място е „празнота“, върху която хората проектират „трескавостта на помътеното колективно безсъзнателно“.

Районът, където се предполага, че всичко това се е случило, се нарича Странджа. Район на отдалечени, слабо населени хълмове, Странджа се простира на границата между България и европейска Турция. Днес голяма част от територията е национален парк. От българска страна живеят само 8 000 души. Пътуванията на Касабова там съставят края на Граница. Тя го нарича „последната планинска верига“ в Югоизточна Европа. Това е дом на хора, които изпълняват специален огнен ритуал, наречени нестинари на български и анастенариди на гръцки език. Веднъж в годината, обикновено в началото на лятото, жаждата към огъня ги обсебва и ги насочва към горящите въглени. Ходенето боси върху нажежени въглени освобождава другите им дарби, за пророчество и песен. Ритуалът все още се изпълнява и днес, въпреки че редиците на нестинарите оредяват.

През 14 век един светец, наречен Григорий от Синай, идва от Египет в тези планини и създава манастир на място, наречено Парория. Там той започва да преподава мистична дисциплина, наречена исихазъм, „форма на психосоматична молитва, подобна на екстатичната медитация.“ Исихастите били отхвърляни от опонентите си като „гледачи на пъпа си“, заради безкомпромисната им концентрация върху вътрешно-психическите преживявания (и навика им да се взират в собствените си тела). Но това е несправедливо, защото исихастите са били истински търсачи на просветление. Извършена правилно, с подходящата дисциплина и съсредоточаване, исихастката молитва е била предназначена да създаде визия за божествената светлина. През 1360-те исихастките монаси са били разпръснати от напредващите османските армии. Мястото на манастира им е изгубено днес, но Касабова открива следи от тяхното екстатично съзерцание сред жестовете, символите и преди всичко „разтварянето на егото“, практикувано от все още живите нестинари от Странджа планина.

В Граница самата Касабова е постигнала нещо подобно на откровението, търсено от тези забравени монаси и хора, ходещи по огън: тя е накарала егото си да отстъпи на сетивата, ако ли не и да се разтвори напълно. Книгата ѝ е продукт на скитническо око и остър слух. Това е шедьовър на нещото, което бих нарекъл бавна география. То съчетава величието на стария ренесансов жанр на космографията или описанието на света, с чувствителността към личната трагедия на най-добрите хуманитарни писания. Той разкрива границата като бездънен кладенец с истории, дълбок като странджанска пролет и лесен за изгубване в него като пещерата на Орфей.

Джейкъб Микановски е млад американски културолог и литературовед, сътрудник на множество американски културни издания, сред които LA Review of Books, Newyorker, The Point, The Awl и HiLoBrow.com.

Коментари (5)

- 21-06-2018 |Златко

Казват, че Елиас Канети написал „Заслепението“, първия си роман, след като узнал историята на един немски синолог (специалист по Китай), който, живеейки в Германия, узнал за започването на Първата световна война през 1917!, след като прочел за това в един китайски вестник.

Та така и моята работа. Узнавам за първи път, че нашата сънародничка Капка Касабова е написала прекрасен пътепис, отличен с награди, обект на ентусиазирани рецензии на хора, които уважавам безмерно (Якоб Микановски тук или Марк Мезаур, един от големите специалисти по Балканите), едва след като ги откривам, напълно случайно, в западната преса. Poor me!

- 04-07-2018 |Цончо

Днес сутринта пих кафе с един прекрасен човек от издателството на Касабова. В Монреал е за джаз фестивала. Като разбра, че съм българин, очите му светнаха. Каза ми за Касабова, за това колко е интересна книгата, пита ме дали знам автора и книгата, и аз вдигнах рамене, и си признах, че май съм я чувал. И почнах да ровя из главата си къде съм я чувал и какво съм чувал, и нищо не изрових. Питах го това-онова за книгата, и разговорът по тая тема приключи. Върнах се в къщи, намерих критика в Гардиън и току-що получих писмо от приятеля си, в което ми праща линкове към книгата в сайта на издателството… и сега, пум, сетих се къде съм чувал за Касабова: при Златко!

Напоследък научавам все по-често за уважавани по света българи, които обаче са напълно, съвършено непознати в България, и на българите въобще (включвам себе си). Ние сме малка нация, и въпреки всичко нямаме истинско национално самосъзнание и самоуважение, обречени сме на претопяване и изчезване. За разлика от руснаците, нещата, които създаваме навън са неща не-български, те си остават част от културата и наследството на държавата, в която са произведени. Чудя се това феномен на малката държава ли е, или феномен чисто български. Чудя се тоя целият потенциал, ще бъде ли използван от българите и техните поколения, или ще си остане културно наследство на държавите „домакинки“?… Едно нещо не се чудя: че през последните десет години, в България настана трагично културно и истрическо безвремие. По-невидимо, и затова по-страшно, от всички предишни такива. Влязохме в Европа, и историята спря, и не заради Европа, а заради слабостта ни да правим история от Европа… Историята се прави от лидерите, лидерите ги прави народа, народът го прави културата, а културата се изнесе зад граница…

- 05-07-2018 |Лина

Честно казано, тази книга е пълна с турисически клишета и ще е интересна само на чужденците, които нищо не знаят за региона, през какво преминава към днешна дата. В нея няма нищо важно от изследователска гледна точка, а по отношение на стила е средна работа.

- 05-07-2018 |Лина

Между другото, и книгата ѝ за тангото имаше добри отзиви, а се оказа блудкава псевдопоезия. Но намерете я, или поне откъс от нея, и се убедете сами. Очевидно към Касабова има някакво снизхождение или пък просто тези, които я оценяват, не са на ниво (а вече има много такива, включително в големите медии), защото не мога да се обясня интереса към нея. Не ме разбирайте погрешно, просто я намирам за надценен, посредствен писател, какъвто може да стане всеки с един курс по творческо писане и с правилните контакти, каквито тя със сигурност има след толкова години целенасочен нетуоркинг в академичните англоезични среди.

- 05-07-2018 |Златко

Мдааа, целият свят може да бъде обяснен с няколко български лафа, както изглежда. В Англия и англоезичния свят няма нищо по-лесно от това да си купиш местенце под слънцето. Милата Лина… И колко още други като нея. Целият свят е за тях само едно бледо копие на родната, мила България (или по-точно на онова, което те виждат в България, защото дори и у нас не всичко се постига с пари и връзки, противно на всезнаещия среден разум)…

„Правилните контакти“… Боже, колко глупост и ограниченост има на тоя свят!

Златимир Коларов – два кратки разказа

Автор(и): Златимир Коларов

Гълъбите на Александровска

На българските медицински сестри.

Над Александровска болница прелита ято гълъби. Насочва се към сградата на Стоматологичен факултет, извива покрай Военна болница, прелита над Центъра по хигиена, Пулмологията, Кожна клиника и Майчин дом и се появява в небето откъм хирургиите. Гълъбите кацват върху покрива на най-старата сграда на Александровска болница, онази с тунела, дето я знае цяла България и разрошват с човки перата на гърдите си. Във въздуха полита пух.

Вървя по притихналите, изпъстрени с окапали есенни листа алеи, загледан в гълъбите, листата шумолят от стъпките ми и си спомням…

Срещах ги из двора на болницата – сами или в група по две-три, слаби, попрегърбени, сиви в избелелите си дрехи – с мрежичка с хляб и бурканче кисело мляко в ръка и бастунче в другата. Пенсионираните медицински сестри-самотници. Живееха в тесни като кафези стаи в таванските помещения на Александровска болница с обща за етажа тоалетна, без баня и пералня. Къпеха се и перяха в баните на клиниките от долните етажи. Никой не ги спираше. Дълги години бяха работили в същите клиники и ги познаваха.

Бяха настанени преди години с разрешение на ръководството на болницата. В началото населяваха целия подпокривен етаж. По време на следването ми останаха десетина. Когато след време се върнах от провинцията в София, броят им бе намалял. Освободените стаи използваха за складове, по-късно ремонтираха за лаборатории и кабинети.

Не им позволяваха да палят котлони и отоплителни печки заради противопожарната безопасност. Няколко тръби от парното стигаха до таваните на сградата и затопляха въздуха в коридора. В стаите радиатори нямаше. Понякога дежурните сестри им носеха останала от болните храна. В началото я отказваха, после я приемаха.

Събираха се на приказка на площадката в коридора пред мрежестата клетка на асансьора. Подпираха се на бастунчетата си или седяха на няколкото почернели стола, които старшата сестра на Хематологията им беше подарила. Повечето мълчаха – познаваха се отдавна, нямаше какво ново да си кажат. После се разотиваха в стаите си.

Някои имаха транзистори и пускаха музика. Другите слушаха музиката през стените – тиха, приглушена и поради това, още по-нежна. После заспиваха. И всяка сънуваше своите си сънища – едни светли, други тъмни…

Сутринта се оглеждаха отивайки към чешмата в края на коридора дали някоя не липсваше. Вземаха бастунчетата и мрежите с празните бурканчета и отиваха до сладкарницата срещу болницата да си купят мляко.

По етажите дежурните сестри, изнервени, недоспали, изморени, будеха болните и подготвяха стаите за сутрешна визитация на лекуващите лекари…

…Така си спомням пенсионираните медицински сестри, които живееха под покрива на болницата. Една по една отлетяха, като гълъби.

Коледен подарък

Спомням си я… Десетинагодишна, ниска, слаба, с уморени очи на дете без детство. Всеки ден идваше в клиниката да види майка си. Гледах ги от прозореца на кабинета си – седнали на пейката в двора, прегърнати, притихнали. Майката приглаждаше косата ѝ и отново я притискаше към себе си. Тя оставаше два-три часа и си отиваше.

Освен ревматологични проблеми майката имаше и захарен диабет с увреждане на бъбреците, появил се след развода с мъжа ѝ. Три пъти в седмицата провеждаше хемодиализа. Връщаше се още по-изпита, бледа, слаба, изтощена и се оглеждаше за дъщеря си. През тези дни двете не стояха на пейката, а в болничната стая – една до друга, все така притихнали. И двете тръпнеха – майката бе включена в списъка на чакащите донор за бъбречна трансплантация. Няколко пъти се обаждах на колегите в Александровска болница да ускорим процедурата. Нищо не можеше да се направи – чакаше се донор.

Един ден тя почука на вратата на кабинета ми и ме погледна с големите си, уморени очи. Поканих я да седне. Тя седна на ръба на стола и се загледа в земята. Чаках да каже за какво ме търси. Тя въздъхна, вдигна поглед и ме попита дали може да даде единия си бъбрек да го присадят на майка ѝ. Казах, че родител може да дари бъбрек на дете, но не и обратното. Стискаше длани между коленете си и ме гледаше в очите. Погледът ѝ бе тежък, изпитателен, напрегнат, втренчен. Аз се загледах настрани. Каза, че ще подпише всички документи, че дарява бъбрека си доброволно, че съзнава риска, че много иска да има майка, да я зарадва за Коледа, когато ще се уредят нещата… – гласът ѝ потрепери. Потърси с очи моите. Очите ѝ сега бяха тъжни и мъничко уплашени. Казах, че това не е възможно. Тя се поколеба дали да настоява или да си тръгне. После стана. Благодари за отделеното време, излезе от кабинета и се разплака. Чух хлиповете ѝ през затворената врата – бавно заглъхваха в дъното на коридора.

Проф. Златимир Коларов, д. м. н. е автор и съавтор в над 565 научни труда, на 12 художествени книги и 14 киносценария. Негови разкази са публикувани в специализирани литературни издания на английски, френски, немски, испански, руски и румънски езици.

Коментари (1)

- 03-07-2018 |пацо и саня

Хубав разказ, ама докторски. Пък аз си поправям сам колата.

Тревата е зелена и през май…

Автор(и): Мюмюн Тахир

Не съм мигнала. От всичко, което си казахме, помня само думите кантарион и мащерка. Не можех да остана повече, щях да се разплача. Толкова се зарадвах, че дойдох да се видим – нали си бяхме обещали, че ще бъдем заедно, докато усетим, че чувствата си отиват. А моите ставаха все по-силни. Винаги си се шегувал, че съм се залепила за теб. Сигурно е така, но ти си най-скъпият ми човек. Не знаеш колко се вълнувам, когато те търся, и какви неща искам да ти кажа – с какво нетърпение очаквам срещите ни, как едва сдържам желанието да те докосна, дори и само за миг, да те гледам, да те слушам…

Помниш ли как собственикът на онзи пететажен крайбрежен хотел отвори вратата на апартамента и ни покани да влезем. Огледахме спокойно стаята и отправихме взор към пенливите води на морето. Във въздуха ухаеше на кантарион или мащерка…; времето беше слънчево, небето се обагряше в лазурносиньо, после кобалтовосиньо, а накрая – лазурносиньо. Излязохме на терасата; целувахме се под синьото небе…

Писмо в малък плик…

Гледаш ме втренчено. И аз също. Това е като поемане на дъх, преди да се гмурнеш в дълбините. Прокарвам пръсти по лицето ти. Искам да те погаля по ръцете, да те притисна лудо към себе си, да докосна устните, но целувам ухото ти. Напрегната съм, а ти не се отдръпваш. Затварям очи – така е преди всяка целувка. Телата ни следват ритъма на учестеното дишане. Очите престават да виждат, макар че са широко отворени. Не са нужни думи, за да ти кажа, че те обичам. От щастие може и да се плаче.

Писмо в голям плик.

Поздрав от Ленинградското утро – то е хладно и още обвито в мъглицата на съня. Но колкото и да сме раздалечени, с теб сме на един бряг и това дърпа юздите на бързоречието. Натоварих те с думи – не каквито обичаме двамата, но сме подвластни на човешки настроения, затова не ми обръщай внимание. При теб, казваш, вали. Да ти върви по вода…

Очите на Мурат заръмяха. Не очакваше Камелия отново да му пише. Отри ядосано влагата и продължи да чете.

Едва сега върху гърба на хладното утро се изписа ясно простичкият отговор. Да, думите трябва да рисуват живота с очите на истината – нали така го беше казал Йовков (за истината не съм много сигурна, само за рисуването)? Прочетох последните ти разкази. Къде бъркаш тия бои? Имам чувството, че в медното котле на баба ти – онова, от което тогава пихме вино. Как беше? –“… калайдисано от някоя пътуваща звезда“. Тук облаците наесен падат ниско, вали и нищо не се вижда на пет метра. Затова обичам да се зачитам в твоите облаци – да гледам какво рисуват, как пътуват и непрекъснато променят контурите си. Там са и собствените ми мисли, излегнали се по гръб на една поляна. Виждам как гледаш през прозореца на твоята квартира, а аз тогава винаги закъснявах и когато първия път се събудих при теб, бях изтръпнала от страх, като гледах как се запътваш към твоята планина, как навлизаш в гората, а от бодлите на хвойната излитат ветрила от брилянтна роса…

Странно, как не съм виждала роса досега – толкова много вода, снегове, ледове и дъжд, а роса – не.

Къде си? Късно открих, че тревата е истински зелена само през пролетта; че за натоварените на каруци жени, връщащи се от бране на тютюн, любовта не е дефицит. Така живях, интересуваше ме повече какво става в обществения кошер, а твоят свят ми убягваше – впрочем, ако бъда честна, беше ми непознат и затова малко се плашех от него…

По тротоара вървят върволици хора – работният ден е свършил, те се прибират – всеки носи освен пълните чанти и своето име – това са думи, уморени от осемчасовото усилие, жадуващи за топлина и спокойствие, тръгнали към любовната прегръдка думи, към самотата на тесните квартири, към вечерната неприязън… После – тракането на чиниите, мълчанията, телевизора, чашата вино, ласките, сънят… Градът ще заспи, мостовете ще се разведат до сутринта и бреговете ще потънат в нощното си вцепенение. Над всичко ще кънтят копитата на Медния конник…

Знаеш ли, този град няма да е в нас утре – толкова е прекрасен, а разделя…

Помниш ли оная дървена колиба, зад която се издигаше планината от всички страни със сняг. Тогава изтупахме дрехите си и се озовахме в нея. Камината беше пълна с дърва; не се е напълнила сама, разбира се. Снегът създаваше звук на планинска песен, каквато не бях слушала никога. От небето, покрито със сиви облаци, падаха искрици снежинки. Бяхме съвсем сами сред високите мури. Съблякохме се и се отпуснахме на родопския килим пред камината…

Седнал върху трона на отсечения бор с писмото в ръка, Мурат внезапно усети горчивия мирис на северната мъгла, плисъка на студената огромна река с потъмнели от водораслите брегове покрай изкуствената дига, млечния блясък на белите нощи, озарили страниците на този вечен град… Всичко това беше толкова непривично и някак не на място между златистите облаци кантарион и вълшебния дъх на прецъфтяваща мащерка – под това високо небе, в което родните облаци сменяха непрекъснато формите си, сякаш продължаваха детската си игра и закачливо го подканяха да се включи в нея…

Искаше да напише отговора веднага – знаеше приблизително дори и думите, с които ще отговори. Например: „Моля те, не си присвоявай правото да ми забраняваш да те обичам…“ Или: „Разбира се, това не те вълнува, защото ако ти кажа, че те обичам, че ми е трудно да живея без тебе, пак ще отвърнеш „Какво от това!“. Няма да е смешно, но каквото и да напишем, разстоянията между нас са такива, че докато думите пристигнат до другия, вече ще са избелели и не толкова остри. Или дълбоки. Или нежни… Впрочем, как можеш още да се доверяваш толкова на думи?! Поне на такива, които всеки ден ти се повтарят. Като онзи твой колега, как се казваше… няма значение – онзи, който всеки ден ти подарявал по един куплет. В ония географски ширини много си падат по куплетите и шампанското – така потисканото векове простолюдие компенсирало липсата на обществена аристократичност. Мисля, че Пелевин го беше казал, но е вярно, независимо кой му е автор.

Струва ми се, че ако нещо ни липсва наистина, това е истинската вяра – колкото синапено зърно, че и по-малко. Вярата в живота и неговата справедливост, неговия смисъл. При мен е пълно с птичи песни, треви, цветове и аромати, но чувството за самотност е същото…! И мама не дълго след татко си отиде…

И накрая непременно щеше да добави: „Прекрасно е обаче да знаеш, че някъде на тая земя – далече, далече, някой мисли за теб, някой се вълнува за теб, някой все пак те обича… И ако човек заспи и сънува, че в ръката си носи прекрасна роза, а после се събуди с розата в ръка, значи небето му е подарило чудото, в което всеки иска да вярва. Затова – вярвай…“

Тревата е зелена и през май…

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

За или против трансплантацията на детеродни органи

Автор(и): Ерин Биба

На 4 септември 2014 в Гьотеборг, Швеция, на операционната маса лежи 36-годишна бременна жена, която страда от прееклампсия – усложнение при бременността, свързано с високо кръвно налягане. Пулсът на бебето показва признаци на стрес. Обикновено в такива случаи лекарите биха изчаквали, докато прилагат медикаменти и се надяват, че ще дадат на зародиша, който в този момент е на 32 седмици, достатъчно време, за да може да достигне пълния си срок от около 40 седмици.

Но това не е нормална бременност. Това е първият в света човек, който ще се роди от трансплантирана матка. Той е продукт на повече от едно десетилетие на различни изследвания. В продължение на години никой не е бил сигурен, че един зародиш може да съществува в трансплантирана утроба – камо ли пък да бъде роден. Това не е ситуация от вида „да изчакаме и да видим“.

Докато гинеколожката-хирург Лиза Йоханесон се подготвя да извърши цезарово сечение, тя се чувства нервна. Не за бебето – свикнала е да върши подобни процедури – а за матката. Тя е на 62 години. Дарила я е семейна приятелка на пациентката, която е родена без собствена утроба. Последният път, в който е дарявала живот, е бил преди почти три десетилетия. „Не знаехме какво да очакваме“, казва Йоханесон. „Не знаехме дали ще видим [тъканта на белега] от трансплантацията, как ще изглеждат новите кръвоносни съдове, в какви позиции ще се намират.“ Но докато тя извършва разреза в корема на жената, скалпелът ѝ разкрива матка, която, по собствените ѝ думи „приличаше на 20 годишна. Тя реагираше по същия начин, както ако би била супер млада и здрава. Не можеше да се разбере, че това е стара матка.“

Бебето и майката също се оказват здрави. Ще измине месец, преди да се появи статия в медицинско списание, чрез която се оповестява раждането. Сега вече шведският медицински екип може спокойно да заяви пред света: трансплантацията на матка е напълно възможна. И тя може да носи живот.

Оттогава насам този екип е изродил още седем бебета чрез дарени утроби, а през ноември миналата година, с помощта на Йоханесон, медицинският център на университета Бейлър в Далас е постигнал първото такова раждане в САЩ. Водещ център за трансплантация на органи, Бейлър съобщава, че още две жени се опитват да заченат, като част от мащабен клиничен опит, включващ медицински специалисти от почти една дузина различни области. Под ръководството на хирурга по трансплантация Джулиано Теста, Бейлър се надява да развие по-нататък експерименталната работа на шведските медици, за да разработи стабилна система за такъв вид трансплантации, която може да бъде възприета по целия свят.

Стотици застъпници на женската плодовитост аплодираха работата на Бейлър, а други центрове за трансплантация са направили контакти с центъра, за да изучават методите му. Потребността от тях изглежда значителна.

Имайте предвид, че бъбреците, най-често трансплантираната телесна част, представляват около 19 000 от процедурите в САЩ всяка година. А след това сравнете тази цифра с онези около 2 милиона жени в САЩ, чийто проблем лекарите наричат „абсолютно безплодие на фактора на матката“. Някои от тях са претърпели хистеректомия [хирургическо отстраняване на матката] поради рак, фиброиди [вид тумор], прекомерно кървене или пролапс [пропадане от нормалната позиция] на матката. Някои от тях са сред онези приблизително 1 на 5 000 момичета, родени всяка година без матка – заболяване, известно като синдром на Майер-Рокитански-Кюстер-Хаузер. А има и още една категория, която все още не е в таблицата – но със сигурност ще бъде поместена в бъдеще: стотиците хиляди жени, които са част от онези 1.4 милиона транссексуални американски хора. Някой ден те също биха могли да решават дали биха искали да раждат деца, благодарение на тази нова операция.

Разбира се, има някои особени положения, които трябва да бъдат договорени преди трансплантацията на матката да се превърне в ежедневна хирургия. Първо, налице са определени етични опасения. Критиците оспорват необходимостта от процедурата, като се има предвид, че жените имат други пътища към майчинството, като например сурогация [износване на плода в чужда утроба] и осиновяване. Някои се питат дали хирурзите не предприемат това предизвикателство просто защото могат да си го позволят. А освен това има и рискове. Донорката трябва да претърпи операция за отстраняване на утробата, която е ненужна от строго медицинска гледна точка. Получателката пък трябва да премине през три различни операции: една за вкарване на матката, друга за израждане на бебето чрез Цезарово сечение и трета за отстраняване на органа след раждането. (Лекарите не желаят пациентките им да прекарат остатъка от живота си, като приемат имунно-потискащи лекарства, които идват със свои собствени рискове, само за да предотвратят отхвърлянето на телесна част, която не е изрично необходима за оцеляването). И накрая, има разходи, които Теста изчислява на около 250 000 долара.

Несъмнено, изследванията, които тази процедура включва, са революционни. А Теста смята, че клиничното изпитване в Бейлър – наблюдавано и контролирано от вътрешния наблюдателен съвет на болницата и извършвано в строго съгласие с правилата на Обединената мрежа за споделяне на органи (неправителствена организация, която управлява националната система за трансплантация на органи), един ден ще позволи на хиляди жени да износват деца. „Няма смисъл да се осъществява такова новаторство, ако то си остане ограничено само до единични случаи“, казва Теста. „Това се превръща във филмов номер. Тук става дума за подпомагане на хората като цяло. Надявам се, че това е искрата, която ще разпали пещта.“

Първата известна трансплантация на матка е извършена през 1931 г. от германски хирург при датска транссексуална жена на име Лили Елба[52]. Тя е починала скоро след това, вероятно поради отхвърляне на присадения орган от имунната система. Десетилетия по-късно, през 2000 г., една жена от Саудитска арабия, която е загубила матката си по време на раждане, но е искала още едно бебе, е предложила самостоятелно идеята за трансплантация. Лекарите ѝ са се съгласили да опитат процедурата; имплантираната утроба е издържала три месеца, преди тъканта да започне да умира и да се наложи да бъде премахната. Жената е оцеляла. „Те бяха критикувани“, казва Йоханесон, поради липсата на клинична и етична прозрачност и провала на процедурата.

Но в онзи момент се извършват и други, по-строго провеждани опити, като най-напредничав сред тях е онзи на шведския трансплантационен хирург Матс Бренстрьом, който през 1998 г. е бил изправен пред подобна молба на пациентка. Вместо да се движи пипнешком в тъмното, той създава екип в университета от Гьотеборг и се опитва да измисли начин, при който операцията не би могла да се провали. Йоханесон се присъединява към екипа му през 2008, по време на престоя си в университета, след като е решила да направи доктората си в тази област.

Първата цел на изследването е била да се усъвършенства съответната хирургическа намеса чрез опити с животни. Екипът започва с мишки и плъхове, като премахва и поставя матки под микроскоп. По-късно Йоханесон ръководи финалната фаза на изследванията: работа върху нечовекоподобни примати, по-специално павиани, чиято коремна област е много подобна на анатомията, пред която ще се изправят при операциите на хора. През следващите няколко години тя е пътувала много пъти до Найроби, Кения, като в крайна сметка е извършила маточни трансплантации на 66 такива човешки примати.

Целта при всички тези операции на животни е двойна: да се свърже матката с новото тяло и да се осигури кръвообращението ѝ. За да се прикрепи този триъгълник от тъкани, Йоханесон се е научила да го зашива към влагалището и група от сухожилни връзки. Матката, която при хората тежи около 60 грама и е с размерите и формата на обърната надолу круша, има множество кръвоносни съдове (две артерии и две вени), които поддържат нея и плода живи чрез приток на кислород и хранителни вещества. По време на бременността обемът на кръвта се увеличава с до 50%, като тези пасажи се разширяват. (Както шведските, така и екипите на Бейлор изискват дарителката вече да е носила дете, за да се докаже, че органът работи.)

По време на опитите с животни Йоханесон е наблюдавала всеки пациент за признаци на отхвърляне. Не всички трансплантирани органи реагират по един и същи начин в организма-приемник. В имунната ни система има множество телца-войници, чиято работа е да откриват чужди обекти и да ги премахват. Наблюдаването на процесите на отхвърляне е помогнало на Йоханесон и нейния екип да ги блокират чрез прилагане на подходящ коктейл от имунно-потискащи лекарства.

Към края на 2011 те вече са уверени, че могат да успеят при операции с хора. Но след това са им необходими четири месеца, за да убедят Шведския национален съвет по медицинска етика, че операцията може да бъде морално обоснована. Групата се бори с десетки въпроси: Как обяснявате рисковете и ползите? Дали е правилно да се предлага надежда, когато резултатите не са гарантирани? Защо да изпълнявате такава процедура, когато толкова много деца се нуждаят от осиновяване? Защо да я правите, когато сурогацията също е опция? Тази възможност, посочва Йоханесон, е също токова морално натоварена, тъй като изисква от жените да прехвърлят риска от бременността на друго лице. В САЩ сурогацията често се извършва под формата на платена бизнес сделка, но в някои страни, включително Швеция и голяма част от Европа, тя е незаконна.

„Това е нещо, което трябва да се прави“, казва Йоханесон за етическите дискусии. „Ние държим в ръцете си човешки животи. Трябва да сме сигурни, че вземаме добри решения. Трябва да поставяме себе си под въпрос.“

Към пролетта на 2012 изследователската група вече е получила разрешение да продължи. Две години по-късно първата пациентка ражда момче. А една година след това Йоханесон се присъединява към Теста в Далас, където подготвя мащабен медицински експеримент, който, ако се окаже успешен, ще им позволи да разширят процедурата до степен, при която ще може да се помага на хиляди жени.

За да се гарантира успеха на опита и здравето на пациентите, екипът на Бейлър изисква субектите да отговарят на строги критерии. Получателките трябва да са изключително здрави и да са на възраст до 35 години, за да се намали вероятността от усложнения при бременността. Както донорката, така и планираната мама трябва да преминат през психологически оценки, за да определят причините за участието си и да потвърдят, че могат да предоставят обосновано съгласие.

Когато дойде време за операция, донорката и получателката се подготвят в съседни операционни зали. Първо, гинекологичен хирург отстранява матката на донорката през корема ѝ. Обикновено, при хистеректомия, хирургът започва чрез намаляване на кръвоснабдяването на органа. Но тъй като в този случай трябва да се поддържа нормално кръвоснабдяване, за да се запазят кислорода и хранителните вещества, които текат към органа, това се прави на последно място. „А това означава, че има много по-висок риск от случайно накърняване на артерия и справяне със загуба на кръв“, казва хирургът Е. Колин Куун, експерт по радикалната хистеректомия.

Куун трябва да отстрани повече тъкани, отколкото би направил при обикновена операция; освен това той взема по-голяма част от кръвоносните съдове, отколкото при типичната хистеректомия. „Това е много голяма дисекция“, казва той. Куун, който е също и ръководител на роботизираната хирургия в Бейлър, изследва възможността за извършване на тази процедура по-малко инвазивно, като изважда органа през влагалището, вместо през корема. Това би било по-малко травмиращо за донорката, която в настоящия момент трябва да остане в болницата в продължение на шест дни след операцията, така че персоналът да може да наблюдава възстановяването ѝ.

Минути след премахването, член на екипа отнася матката в друга операционна зала. Там хирургическият екип следва 3D карта на вътрешността на корема на получателката. Тази карта е създадена от специалиста по радиология и медицински изображения, който/която използва комбинация от ултразвук, ядрено-магнитен резонанс и компютърна томография. В кръвта е добавено оцветяващо средство, което „осветява“ артериите и вените, някои с диаметър не повече от един милиметър, казва екипният рентгенолог Грег де Приско. Тъй като кръвоносните съдове не винаги са на едно и също място във всяко тяло, това позволява на лекарите да набележат целта си. „Хирургът иска да знае преди да започне: „Къде трябва да режа?“, Казва де Приско.

Едва тогава Теста и Йоханесон започват работа. Те вкарват матката и я свързват с новата кръвоснабдителна система, като зашиват артериите на органа към аорта, която протича надолу по крака. След това прикрепят вагината и закрепващите сухожилни връзки, след което трансплантацията е завършена.

Три до шест месеца по-късно, при условие, че пациентката е имала постоянна менструация, специалистите по изкуствено оплождане имплантират ембрион, който е резултат от яйцеклетки, събрани по-рано от майката, и сперма от партньора ѝ. Тя ще може да усеща движението на бебето, но тъй като хирурзите не свързват нервите на майката с обвивката на бебето (това е сложна и медицински ненужна стъпка), тя не изпитва родилни болки. Но липсата на работещи нерви кара лекарите да не са сигурни дали матката ще контрактира нормално, поради което доставят детето чрез Цезарово сечение. В бъдеще може да бъде възможно и вагинално раждане, казва Йоханесон, въпреки че то не е част от настоящия процес.

Сега е началото на февруари и Кристин Уолис разговаря по телефона с жена, която се интересува от получаването на матка. Уолис е медицинската сестра-координаторка на екипа на Бейлър за клиничния експеримент. Тя подготвя потенциалните пациентки и жените, които искат да даряват. Откак Бейлър е обявил опита си през 2016, повече от 500 жени са изпратили имейли или са се обадили на Уолис. Тя е основна съветничка за всяка пациентка в процеса, следва ги през всички стадии на операцията, понякога спи в болницата с тях и отговаря на повикванията им ден и нощ.

Бейлър все още не е обявил втори опит, а за сегашния вече са набрани всички получателки. Но Уолис все още изслушва историята на всяка нова кандидатка, за в случай че те могат да бъдат избрани за бъдещи изследвания, а също и защото смята, че всяка жена заслужава да бъде чута. Днешната събеседничка разказва на Уолис, че е загубила матката си поради тумор, когато е била млада. За съжаление, Уолис бързо знае, че жената е недопустима за участие. Тя е твърде възрастна и има сърдечни проблеми. Все пак Уолис прекарва 45 минути с нея на телефона, като същевременно ѝ казва, че не може да получи трансплантация.

„Ако ги отрежа след първото изречение, те не могат да разкажат историята си“, казва Уолис, след като затваря телефона. „Искам да ги изслушам, но това отнема много време.“

Но все по-често обаждащите се могат намерят и други места, към които да се обърнат. Според Националната библиотека по медицина в САЩ, различни лекарски екипи по целия свят вече са започнали или планират да започнат до 12 допълнителни опитни процеса за трансплантации на матка. През миналия март, в опит да разпространи знанията си, Бейлър е бил домакин на десетки хирурзи от цялата страна (от места като Харвард, Университета на Пенсилвания и Клиниката Майо), които искаха да се научат как да създават собствени програми.

Това широко възприемане предлага надежда и за транссексуалната общност, която наблюдава внимателно развитието на този вид проекти. Кейтлин Бърнс, членка на тази общност и журналистка на свободна практика, която представя проблемите на общността в медии като The Washington Post и Vice, казва, че кръговете от транс-жени редовно обсъждат възможността някой ден да родят деца. Много от тях, казва Бърнс, ще изберат операцията, ако тя стане достъпна. „Има спокойна увереност“, че ще получат достъп до това, казва Бърнс, добавяйки: „Ако бях достатъчно млада и бих могла да си го позволя, вероятно и аз бих се опитала да го направя“.

В настоящия момент трансплантациите на матка са експериментални. Това означава, че рисковете за всички участници са много. Дори ако пациентите, които приемат органите, останат здрави, винаги си остава възможността да преминат през болезнена операция, само за да не успеят, в края на краищата. Но дори и получателките, чиито нови утроби са се оказали неуспешни, са изразили пред Теста и Йоханесон радостта си от това, че са преминали през този процес. Те са допринесли за развитието на науката. Неуспехът на матките им, макар и да не им е дал деца, все още приближава света до момента, в който за много жени ще стане напълно възможно нещо, което доскоро е изглеждало като недостижима мечта.

Йоханесон няма нищо против, когато хората критикуват (това е част от процеса) и питат дали наистина си заслужава една жена да се подложи на експериментална хирургия, за да износи дете. В края на краищата, хирурзите успешно присаждат на мъжете заместители на пениса, от 2014 насам. Наистина ли матката може да бъде по-маловажна? Закари Рубео, специалист на екипа по въпросите на майчинството и плода, който следи бременностите при трансплантация, отбелязва, че тъй като медицинската наука се занимава с много други аспекти на безплодието – от инжектиране на хормони и замразяване на яйцеклетки, до изкуствено оплождане – то да се спре при жените, които просто не притежават съответната част от тялото, е нещо силно дискриминационно. „Да ги погледнем в лицето и да кажем: ‚Няма да ви помогнем‘, това е напълно несправедливо“, казва той. Медицинската наука е правила „неестествени“ бременности в продължение на десетилетия. Но няма нищо по-естествено от това да се даде на една жена шанс да роди собствено дете.

Ерин Биба е журналистка на свободна практика в Ню Йорк. Тя пише по различни аспекти на науката за медии като BBC и списание Scientific American.

Коментари (1)

- 27-06-2018 |Георги

Много интересно. Само малка корекция: to deliver а baby е не „доставяне“, а „израждане“ на дете.

Юли 2018

Проклятието на Помпей

Автор(и): Евдокия Борисова

В тъмнината може да чуеш плача на жените, крясъка на децата, проклятията на мъжете. Някои молеха за помощ с ръце, извисени към небесата, други желаеха смъртта си… Но повечето мислеха, че са изоставени от боговете. И че това е последната нощ на света, а вселената се е потопила във вечен мрак…

Плиний Млади, Второ писмо до Тацит 79 г. от н.е.

Всяка стъпка, камък, фреска и стена тук са предчувствие за края. Всичко тук напомня за огнения кошмар в разигралата се драма на огъня преди повече от две хиляди години. Включително и сега, в миговете, когато юнското слънце щедро сипе жар върху главите на горките туристи. Елате тук в някоя късна, дъжделива ноемврийска сутрин. Но, не… тогава пък възприятията ви ще бъдат потиснати от липсата на слънчева светлина. Все пак Помпей трябва да се преживее в неговата автентична огнена жар. Ако издържите, обиколете го целия…

Това е град-приказка, който разказва легенди – цялата антична митология ще прочетете по стените му, истории известни и не чак толкова, стенно обилие от багри, форми и нюанси, организирано в сложни хуманни, флорални и животински композиции, в полутонове, в активна динамика и перспектива. Да, скъпи ми Паоло Учело, точно така, и в перспектива. А времената са малко преди и малко след Христа. Предупреждавам – това е огромно пространство, пригответе се за дълго пешеходно пътешествие. Помпей е голям. Представях си го почти като развалините на Плиска или Преслав, най-много Търново? Но не. Имайте предвид, че за осем-десет часа само ще го пробягате. При това не целият. Няма да го разгледате. Засега е разкопана малко повече от една трета от него. Колко ли още чудеса и легенди крие земята тук?

Помпей бил основан от някой си Луциус Корнелиус Сила и наречен с претенциозното име Колония Корнелия Венереа Помпеанорум или още Градът на Богинята Венера през 89 година пр. Христа. Било избрано райско кътче в централния Неаполски залив, непосредствено до устието на река Сарно, след плодородна долина и близо до стратегически ключово за полуострова пристанище. Първите му обитатели били етруските и осканите (около 7 век пр. Христа), които завещали на следващите поколения заселници майсторството си в отглеждането на плодове и зеленчуци и декорирането на прекрасни орнаментирани градини. Тези ранни жители, а и по-късните им наследници, живеели в непосредствено съседство с гръцките племена, населяващи съседната земя в морето, остров Иския, още от 770 година преди Христа. Всъщност, гърците винаги са били тук, оказва се.

По-късно, планинските племена самнити, без ни най-малко да се съмняват в успеха си, решително навлезли в долината и я завзели, налагайки своя контрол над цялата област Кампания. Градът процъфтявал, жителите му забогатявали от производството и износа на вино и маслиново масло, тук сечели монети от чисто злато с лика на Август. Хората тук почитали великия бог Аполон, чието светилище – големият Храм на Аполон, наследили от етруските, а после издигнали свой самнитски Храм на Юпитер. Селището се превърнало в център на политиката, религиозния, търговски, културен и административен живот.

Много превратности преживял Помпей – бунтове, реорганизации, завладяването на Еркулан, отхвърлянето на Римското попечителство и утвърждаването на местното държавно управление. И така, чак до времената на Империята, когато преклонението пред божествата станало равностойно на преклонението пред императора. Дори Храма на майката Венера бил затъмнен от славата на Храма на Веспасиан. Фортуна Аугуста и Арката на Нерон станали важните култови точки на града, а геният на Авустите и техните конни статуи затъмнил божествената слава.

Пет главни улици разделяли града на части и водели до петте порти на никак немалкия римски град. И така, тръгваме по една от тях. Преди да поемем по Виа Стабиана, ще влезем като начало в стоящите непосредствено отвъд крепостните стени на града – до Порта Марина, скромни като площ и помещения и явно предназначени за странници, идещи отвън. Това са Баните Субурбан. Уникалното на тяхната постройка са осемте еротични фрески, които първоначално водят анализаторите към фалшивото заключение, че това е поредният публичен дом на Помпей (забележка – т.нар. лупанаруми или бардаци не са били никак много, противно на клеветите спрямо града, както ще се убедим впоследствие). Друга хипотеза е, че това са помещения за сексуални наслади, присъединени към баните. Всъщност тези еротични рисунки са били хумористичен пътеводител на клиента, напомнящи му къде е оставил своята дреха и отбелязващи номера на камерата на събличането му. Все пак в банята се влиза съвсем гол. Гол, но не и сам. Помпейците са се забавлявали с това целесъобразно декориране на каменните боксове-съблекални, изрисувайки ги с голи човечества в неприлични пози. Ама много неприлични. Разбира се, вероятно са допускани и по-волни пиршества на плътта тук, освен самото къпане, като се има предвид, че боксовете не са били индивидуални, а са включвали няколко клиенти едновременно. Предполагаме, че огромният брой посетители на тази баня са били благодарни на тази своеобразна реклама за практикуването на сексуално изкуство. Сексът е бил привлекателен начин да се печелят клиенти и да се спекулира с чувството им за хумор. Например, показателни в този смисъл са две от рисунките, които пародират книжовници (поети, членове на социалния елит), пишещи (писма или може би поезия?) върху пергамент или четящи книга, докато част от тялото им е подложена на групови или самотни сексуални атаки. А екстравагантното чувство за хумор на помпееца се простирало върху теми като орален или групов секс, генитални малформации, лесбийска любов – теми-табу и тогава, и сега. Които обаче подканвали към… къпане и радост. Древните са възприемали секса очевидно доста по-спокойно и хладнокръвно от нас, а именно като естествен компонент от ежедневието, като самия живот. Без предразсъдъци и джендър компекси. А и той не е представлявал смъртна заплаха за човечеството тогава. Е, обяснимо е, до средата на 80-те години на ХХ век, си беше така, нали?

Баните са построени на две нива, като горният праг представлява под на горния етаж, където имало разположени три апартамента, предлагащи прелестна гледка към морския бряг. А всяка от еротичните рисунки водела към отделни боксове-съблекални, като запомнянето на изобразената сексуалната поза било сигурна гаранция, че човек след това ще се върне успешно след това именно при своята дреха и при правилния съсед по събличане. Все пак приоритет е къпането. Но собственикът на банята (не случайно, изградена отвъд крепостната стена) е експериментирал с чувството за хумор на свободолюбивия помпеец, както и с моралните му порядки и обсебеността му от рекламната магия.

А иначе самата Порта Марина не представлявала нищо особено, освен, че поставяла началото на възлова артерия на града, предлагала и коларски път, но и пешеходна стълба за влизане, а пътят от нея навътре водел право към Храмовете на Венера, Аполон и Базиликата. Храмът на Венера предлагал най-добрата гледка към морето и стратегически най-точния поглед към корабите. Той бил издигнат целият от мрамор и в разкош. Днес малка част от храма е съхранена, но е в руини. В близост е древната Императорска вила, където са открити рисунки, разказващи легендата за Тезей, изоставената Ариадна и Минотавъра, полетът на Дедал и падането на Икар.

Другият важен Храм е на Аполон, построен още при основаването на града. Той е опасан от коринтски колони, има голям каменен олтар, декориран със соларни символи (изгряващо слънце, падащи опашати звезди), огромна статуя на Аполон и бюст на богинята Диана. Величествената сграда на Базиликата, датираща от 2 век сл. Христа и, намирайки се в непосредствена близост до Форума, е сред най-посещаваните. 28 големи колони в цвят брик (английско червено), всяка по 11 метра висока, опасват централното пространство. В центъра се издига каменен съдийски подиум.

Базиликата

Форумът е сърцето на града. Там се намирали важни обществени сгради и кипял религиозният, социалният и търговският живот. Опасан с дорийски колони, той предлага пълна гледка към Храма на Юпитер. Тук се издига конна статуя на императора, видна отвсякъде, а гражданите се събирали на този гигантски, напечен от слънцето площад, за да разговарят, да дебатират, да протестират. Истинско гражданско общество в античността. Събирали се тук редовно и за да гласуват. А изборни кампании в Помпей – дал господ. Дали боговете. Всеки месец март електоратът се готвел да сбори знатните си избраници в честни избори. През април Помпей имал вече двама дуумврии, юре дикундо и двама аедили. Те заемали своята позиция в Комисиума (Градския съвет), който се намирал на ъгъла между Форума и Виа дел Абонданза. Претендентите заемали мястото си в деня на изборите в изборната секция, а на електората, съставен само от мъже, били раздавани восъчни табелки, върху които те собственоръчно на изпишат в долния край името на избраниците си, след което да пуснат вота си в избирателната кутия. Печелели тези, които събирали относително мажоритарно мнозинство и влизали в градския съвет. Виждаме, че той е бил в доста ограничен състав. И още нещо, твърде поучително за днешните либерални времена – гласуват само онези, които могат да пишат. Следователно няма как вотът да е манипулиран. Древните са го измислили. При все, че били достатъчно подвластни на политическата пропаганда и реклама. По протежение на Виа дел Абонданза вървим в шпалир от политически рекламни слогани, изписани от специални скриптори, в отговор на нуждата на кандидатите от застъпничество пред електората: обикновените граждани и корпорациите на местните религиозни организации, които били достойни да държат свои публични офиси. Три общински знакови сгради можем да видим в този ареал: офисът на двамата дуумврии, които били висшият авторитет за града, офисът на двамата аедилис, отговарящи за обществените работи (разбирай поръчки) и поддръжката на публичните сгради. И накрая – офисът на консилиума на декурионите, които отговаряли за общинския архив.

Форумът

Минаваме покрай Сградата на Еумахия – корпорацията на производителите на вълна и дрехи в града. Впечатляваща, елегантна постройка, на кръстовището между Форума и Виа дел Абонданза, опасана с мраморни фризове и две инкрустирани мраморни колони. Това било притежание, добито от наследство от съпруга на жрицата на Венера Еумахия. Ако и да е жрица, посветена на духовните ритуали, тя била щастлива собственичка на процъфтяващ бизнес – писоар с контейнер за събиране на урина, а с нея се избелвали материите. Сградата е била двуетажна, имало е и два магазина, и елегантни колони, а и статуи – на Конкордия Аугуста и на самата Еумахия. Тук е открита и фигурата на отчаянието – човешко тяло, приседнало със свити крака, в ембрионална поза, с подпряно в отчаяние с две ръце лице. Така това разумно същество е приело финалната си участ, посрещайки гнева на вулкана.

В съседство се намира Храмът на Веспасиан – изцяло възстановен след разрушителното земетресение от 62 година сл. Христа, само 15 години преди катастрофата. Следва Храмът на публичните Лари – божествата-настойници на града, който така и не бил завършен до момента на изригването. И Храмът на Юпитер (от периода на самнитите), събрал на Капитолиума триадата Юпитер, Юнона и Минерва, върховните олимпийски божества според официалния римски ред – и тъй като се намирал на видно място и бил много величествен, той поел с лицето си задалата се зловеща вълна на лавата и се превърнал в емблематичен образ на разрушения Помпей. Другият Храм е на Фортуна Аугуста, на ъгъла между Виа дел Форо и Виа дел Фортуна – построен със средствата на Маркус Тулиус, роднина на самия Цицерон, виден гражданин и благодетел на Помпей, заемащ поста втори Дуумврий и издигнал се твърде нагоре в политическата йерархия. Тук се намира и Мацелум – покритият пазар, откъдето гражданите си купували храната, от която се нуждаели. Както и централната баня в Помпей – до деня на избухването на вулкана – Баня Форума. Тя пострадала доста зле при предходното земетресение и не била съвсем възстановена, но е съхранена кръглата апсида и люнет на тавана, който пропуска насочена небесна слънчева светлина, кръгли ниши и жълта декорация с няколко запазени стенописа. Тази баня твърде много напомня на ориенталските хамами по своите кръгли обеми и идеално овладени практически и естетически пространства, по меката насочена светлина, по мистичното усещане, че като че ли попадаш не в баня, а в храм. За древните това е било подобно усещане и май са били на прав път.

Еумахия

Дом на трагическия поет

Свиваме по Виа ди Меркурио, за да се натъкнем на една от най-странните вили, наречена Дом на Трагическия поет.

Мозайката в антрето ѝ изобразява черно ръмжащо куче с издадени напред лапи, предизвикателно показало нокти и зъби, а отдолу добре познатият предупредителен надпис на латински: внимавайте с кучето! Къщата е средна по размери, нито много разкошна, нито безлична, в добре познатия империален стил и в непосредствена близост до Баните на Форума. Тоскански атриум (широк вестибюл антре в дома, с плитък шадраван, понякога с фонтан) и перистилум(колонадна веранда, опасваща вътрешния двор-градина с обилна зеленина и аркади, водещи до отделните стаи на дома) с ларариум(малък параклис в дома, посветен на домашните божества) са разположени класически в задната страна на дома. Атриумът отвежда към кубикулумите (спалните), а в таблинума (античния кабинет, бизнес-стаята, делово помещение за документи и сериозни разговори) са открити прекрасни театрални сцени, възпроизвеждащи моменти от „Илиада“. Именно те дават названието на този странен дом. Реконструкцията му предлага най-пъстрата и слънчева интериорна представа за помпейския дом: съчетание от златни фризове, небесносини и малиновочервени фонови квадрати, които дават контраст на фигурите, богата флорална орнаментика, съчетания от лимоновожълто, ярко оранжево и розова теракота, снежнобял мрамор. Така е било, ни казва тази смела дефиниция за стила на помпейското изкуство. Защото помпейската култура е сложна смес от религии, тенденции, стилове, философии и естетически преживявания. Един от откритите мозаечни панели тук изобразява играчи на зарове, фанатично погълнати от опасното преживяване – изображението е обърнато точно към фонтана на Меркурий. А в непосредствена близост се издига Кулата на Меркурий – най-високата точка на Помпей, както и самата Къща на Малкия фонтан – с просторни стени, които още пазят просторни пейзажи на крайморски вили, а водата на фонтана блика от мраморната маска на Силениус.

Следва Домът на Фавна – една оригинална резиденция от времето на самнитите, построена по-рано от 2 век пр. Христа. Името ѝ дава малка бронзова статуя на Танцуващ фавн, която украсява имплувиума на тосканския атриум. Не е известно абсолютно нищо за собствениците на този дом. Това е една от най-огромните (на площ 3 хиляди кв. метра) и разкошни вили на Помпей. От архитектурна гледна точка къщата е уникална не само със забележителните си размери, но и с решението да има два атриума, два перистилума, четири триклиниума и малък къпален комплекс. Разбира се, разкошният атриум на първия етаж е покрит с мозайка, а таблинумът на втория етаж е изрисуван изцяло в перспектива. Скелет на жена, пищно отрупан с бижута, открит в ъгъла на едно от помещенията, предполага, че собственикът на дома е бил изключително богат. Домът е имал два зимни триклиниума (трапезарии), а единият перистилум бил с цели 27 колони. Коридорът водел към летния триклиниум, около който пък се извисявали цели 48 дорийски колони. Допълнително разкрити са щедри пространства, отделени за ползване от слугите на дома. Тук са открити емблематични стенописи и мозайки, на които може да завиди всеки ренесансов италиански или фламандски майстор: шарена котка, лов на птици, риби и морски дарове, борбата на Сатира и нимфата, сражението на Цар Дарий и персите с воините на Александър Велики. Днес всички те са изложени в Неаполския археологически музей. Да не забравяме и удивителните Три Грации от Помпей – хвърлена ръкавица срещу Ботичели. И, може би най-удивителната картина: Портрета на Пакуило Прокуло и неговата жена – писателката-книжовничка, разтворила пергамент и замислено захапала писалка. Една далечна колега, сподвижница, вгледана загадъчно в бъдещето. Огнено-пожарно бъдеще, което предстои. И прическата, и овалът, и чертите на лицето, особено очите – всичко подсказва онази наша антропологична средиземноморска близост с типажа: тъмните очи и коси, къдриците, гръцкия нос, извитите на дъги вежди, заоблените скули, дългата шия, смуглата кожа. Разбирам, че сме от една порода, еднакъв ни е темпераментът, интелектът, вярата (повече езическа – хедонистична-вакханална) и онова фаталистично усещане на края на историята, което носим всички ние, родени по тези земи и около това средищно земно море. Каквито и османски, мавърски, хунски, варяжки, готски и други експанзии да сме преживявали…

А сега заповядайте в Дома на Ветий, една от най-впечатляващите постройки на Помпей. Той съвсем не е в началото на градоустройствената схема на разкопките на този полис, протегнат лениво-сладострастно в щедрата равнина на Неаполския залив – достатъчно близо до морето и сравнително далеч от коварния Везувий. Само, че мерките за близо и далеч се променят във вековете. Така се случва и, когато Той, върхът, се събужда в една ужасна обедна мараня и сякаш тръгва устремно към града, доближава и го връхлита като митично чудовище. А морето, бягайки от катастрофата, като че се отдалечава от града. Така, днес с почуда ще установим колко далеч от брега всъщност се е отдръпнал някогашният Помпей. Сякаш Везувий страстно го е притеглил към себе си. Тогава, през 79 година сл. Христа, най-отчаяните хукват към брега. Напразно. Твърде далеч се оказва То, морето. Градът, Помпей, остава в обятията на планината. Градовете в тази, целуната от боговете земя на Апенините, носят женска идентичност. И Помпей е бил жена – красива, гиздава, неприлично богата, лекомислена и прекрасна. Помпея – също като Попея, красивата съпруга на Нерон, която също е имала вила тук, по крайбрежието.

Но да не се отклоняваме – в Дома на братята Ветий сме вече. Аулус Ветиус Реститутус и Конвива били братя, знатни търговци, чиято луксозна резиденция, заради великолепието и пищните си фрески, дело на водещи за времето си художници, се превърнала в символ на държавността. При разкопките са съхранени (въпреки предхождащото небесния огън разрушително земетресение от 62 година сл. Христа, от което Помпей така и не се възстановява) почти всички стаи с фигури от четирите стила на Помпей. Домът е разделен на две пространства: местата, обитавани от фамилията – атриум и обширен перистилум с разкошна градина, плюс таблинум с два срещуположни входа, просторен хол с отделен малък атриум и ларариум, опасан с колони и статуи, удивително запазени. Стената срещу входа представя една от най-скандалните фрески, рисувани някога: Приап претегля гигантския си фалос на везни, а в противотежест е поставен овен, окичен с атрибутите на Меркурий, бога на финансовите дела, който предпазва дома на търговците от лош късмет и осигурява благосъстояние. Атриумът е декориран с фигури на свещени същества, ловци и купидони, а обилието на стените кореспондира с блясъка на пода – всички елементи в сложната алегория на властта, силата, богатството и насладите подчертава тяхната екзистенциална важност за античния човек.

По стените на помпейските домове човек спокойно може да си припомни или да понаучи, ако не ги знае, историите от цялата антична митология. Ето, влизаме в първата стая на фамилията и веднага вдясно съзираме на стената картина, изобразяваща драматичната любов на Леандър, плуващ към любимата си Херо; срещу тях е Ариадна, изоставена от Тезей на Наксос. Преминаваме в следващата камера и виждаме битката между Купидон и Пан; после Кипарисос, превръщащ се в дърво кипарис, след убийството на свещения елен и накрая – лика на Юпитер, най-горе на стената, властващ в общата картина на света. А тя е осветена в ярко жълто, такова, слънчево-блестящо е фоновото решение на този знатен дом. Тук откриваме и прочутото изображение на бойния петел, както и двата медалиона с портретите на Медуза и Силениус, които днес са изнесени в неаполския музей. Перистилумът е декориран в черни панели, предлагащи натюрморти и фигури отново на купидони. Разглеждаме сюжетите с Херкулес в борба със змията; страданията на Пентеус; наказанието на Дирс, привързан към рога на разярения бик. И още: Афион и Зетус; Дедалус предлага дървената крава на Пасифая за любовно ложе на плътската ѝ страст по божествения бик, от чиято връзка ще се роди Минотавъра; Бакхус наблюдава влюбено Ариадна, заспала върху тигърска кожа; Одисей разпознава Ахил по белега; и Егей, изненадан от пияния Херкулес.

От триклиниума излизаме по най-прекия път към градината, обраснала с ароматни треви и попадаме в помещения, декорирани с миниатюри на златни купидончета и техните женски еквиваленти, впрегнати в усилена деятелност да майсторят. Сред тях има ковачи, писатели, парфюмеристи, златари, пекари; на главите са с разкошни венци, около тях препускат впрегнати колесници с бели кози и антилопи. Над всички бди свещената закрила – това е богинята-покровителка на римския дом Веста. Виждаме и триумфални винени процесии в чест на Бакхус, теглен от впряг с бели кози и съпровождан от виночерпци. Вдясно са изобразени прочути митологични двойки: Персей и Андромеда, Дионисий и Ариадна, Аполон и Дафне, Нептун и Амимоне, и накрая, до самия вход е застанал Силениус, изумен пред красотата на спящия Хермафродит. Има нещо безкрайно упоително в този мит, към който само безпросветното съзнание изпитва отвращение. Действително, ако човек разчита само на книгите, които е чел, и единствено на безсилното си въображение, потиснато от предразсъдъците на съвремието (училището и университета), той не би проникнал и в една хилядна от мъдростта и философичността на мита за Андрогините и Златния век. Хермафродит ли? Та той е прекрасен. Той е самото предизвикателство на човешкия род към боговете. Хвърлената ръкавица към мирозданието. Усъмняването в божествената вездесъщост. Това е еманацията на хуманизма. Божественият момък-девойка заспива невъзмутим в своето абсолютно съвършенство и красота, той ги съзнава напълно, той е сам, красив и силен и затова – самодостатъчен. Именно това е уловила великолепната мраморна статуя на Бернини, изложена днес във Вила Боргезе в Рим. Затаяваш дъх и не помръдваш, за да не събудиш спящия камък. Но тази помпейска фреска би трябвало да допълни и затвърди представата ни за тази история. Хермафродит е различният, отхвърленият, непризнатият от хората и боговете – би трябвало да е трагически неразбран, но всъщност той не страда. А е потънал в божествен сън. И, като че единствено огромната почуда, примесена с възхищението на Силениус можем да разберем като най-резонната човешка реакция. В малкия атриум ще открием ларариум с малък олтар, посветен на домашните божества, където ще разгледаме танца на Джениус и двете Лари край змията, символ на регенеративните сили. Изненадващото е, че в съседните стаи, в близост до кухнята и огъня, съзираме декорации на еротични рисунки и мраморна статуя отново на Приап и прословутия му нечовешки член, но вече, предназначен за фонтана в градината. Оттам пръска благодат.

Тръгвайки към Порта Везувий се натъкваме на няколко гробници, сред които специално внимание заслужава обителта на Гай Весториус Прискус, един от градските певци-аеди, предал на боговете дух само на 22 години. Гробницата съдържа надпис, от който става ясно, че аедът е бил знатна фигура в помпейското общество. Музикант къща не храни… Но май само на Балканите. Тук обаче не е така. Дарението за гробницата му е в размер на цели две хиляди златни сестерции. Не по-малко удивителна информация съдържа разкритата в близост хидропреносна инженерна конструкция, която захранва с вода целия град. Наречена е Кастелум акуае. Тя е клон от големия комплекс Аугустиан акведукт от Серино, който в три разклонения, подобни на лули, доставя вода до различните части на града Помпей.

Плавно преминаваме в помещение, наречено Дома на златните купидони, който е непосредствено срещу Дома на Ветий, по Виа Везувий. Този дом е принадлежал на знатната дама Попея, възможната втора съпруга на Нерон. Върху няколко стъклени диска, вградени в стената, прелитат около олтара на домашното божество няколко купидона с гравирани със златни листи крила на гърбовете. Градината е била щедро декорирана с храсти и дървета, с бюстове, статуи и театрални маски, както и с медальони, поставени да пазят от дяволски очи. Помпейската цивилизация е суеверна, но в здравословни дози. Тепърва ще се убеждаваме в това. Защото заслужилият най-масова почит амулет на късмета, плодородието и щастието тук е… фалосът. Той е по-висок чин от домашните Лари. Той е с олимпийски статут. Тепърва ще го откриваме по стени, улични настилки, стени и гравюри – само се заредете с търпение!

Любопитството ни предизвиква Домът на бирника Цецилиус Юкундос с невероятния факт, че тук са открити непокътнати от времето цели 154 восъчни плочи (своеобразни антични таблети) на служителя на държавата и данъчния ред, съдържащи информация за контракти със земя, търговия с животни и роби, бележки за плащания и колониални такси, датиращи между 53 до 62 година сл. Христа. Куриозното е, че точно срещу дома на достойния банков служител и данъчен чиновник Юкундос се намирал Игралният дом Таберна Лусория, където два каменни барелефа за пореден път скандализират нашия разум: фалоси по двойки играят на зарове.

Но, само почакайте! Тепърва ще бъдем поканени в Дома на Венера, та нали сме в нейния град? Но нека първо влезем в Дома на столетието. Просторна стара сграда, строена някъде около 2 век пр. Христа преустроена в императорските времена, с отворен вход към Виа ди Нола. Назована е така при откриването си през 1879 година, по случай отбелязването на осемнайсетото столетие от избухването на вулкана и изгарянето на Помпей. Тя е свидетелство за някогашния разкош на помпейските домове, боя се обаче, че е само малко късче от мозайката на истината. Изумителна мозайка, повярвайте ми. Тук има, по-точно е имало, пищни фонтани с чудни каменни нимфи, разкошно декорирани частни бани и плувни басейни, перистилуми с охолни легла (с директна гледка-излаз към градината) и еротични рисунки по стените, насърчаващи правенето на любов в този град. Сватбата на Марс и Венера е може би най-свенливата картина от тях, от множеството еротични пози и деяния, изобразени с най-малката подробност. И само в пищните градини можеш да отдъхнеш за малко от усилните тържества на секса, от насладите на тялото и духа… За да попаднеш отново в пазвата на ухания, багри и цветове, на обилна флорална и фаунна символика, изрисувана по красивите градинни стени.

В градините на боговете си, пътниче, в Помпейските градини си. Но на античните граждани очевидно и това им е било недостатъчно – в жарката суетня на градското ежедневие те си мечтаели за морски отдих, за бриз и покой. Свидетелство за тази ландшафтна и сградна архитектура пряко не съществува, защото най-разкошните сгради на крайбрежните вили на знатните са били първи разрушени до основи след мощния трус от приливната морска вълна. Морето се отдръпва, за да удари смъртно брега. Това Тиренско цунами отвръща на чудовищния огнен ужас и в почти митична схватка на стихиите земя-огън-вода побеждава разгневеният Везувий. Той изпепелил града. Под отломките останали чудесата, на които днес се дивим. Водата угасила огъня и консервирала с разумната си температура съкровищата. Земята на вековете затрупала мястото. И скоро след това, вече всички забравили, че там е имало град, и то какъв. По фреските изобразяващи тези вили по стените на самите градски къщи, съдим за изчезналото великолепие на този планинско-морско-равнинен град.

Пейзажи на крайморски вили откриваме в Дома на Марко Лукрецио Фронтоне и оставаме изумени от пищния урбанистичен простор на тези сгради, от архитектурната амбиция, заложена в просторните веранди и безкрайни колонади на фасадите, обърнали лице към морето, от вкуса и изяществото на ненаситните за уют, разкош и наслади помпейци. И отново погледът ни открива, пробягвайки по стените на Марко Лукрецио, триумфът на Бакхус и Ариадна във волски впряг. И отново ловци на диви зверове… Дали краят на този град не е естествен резултат и божи знак за греха на толкова много амбиции и желания. На толкова много памет за дела по проливане на кръв? На толкова много пожелана земна красота и суета? На ненаситата от живота?

Влизаме в Дома на Стария ловец. Откриваме го в пресечката между Виа де ла Фортуна и изхода на Порта ди Нола: вниманието ни заковават емоционални фрески с планински пейзажи, на чийто фон се разиграват ловни сцени с диви зверове. Около тях са разположени и други митологични сюжети: сладострастната Леда в любовна игра в преобразения като лебед Зевс; Юпитер и Диана; риболовна сцена между Венера, Меркурий и Аполон. В таблинума съзираме Нилски пейзаж с Пигмий, съпровождан от херувими, зверове и ловци.

В съседство е Пекарната, но не на Мисис Чайлд или Антъни Бордейн (царство му небесно), а на някой си Модестус. Тук е намерена една от най-удивителните находки: 81 овъглени хляба, разрязани на по осем парчета, готови за продажба. Като, че ли работният ден и помпейското ежедневие са застинали във вечността именно в този образ: на свещеното тяло на прясно изпечения и разрязан хляб. За да бъде моментално овъглен, вкаменен и консервиран за бъдещи клиенти. В съседство са се помещавали магазинът за хляб и за зърно. Идеалният затворен търговски цикъл. По сведения пекарните в Помпей са наброявали около трийсет обекта. Модестус (името означава Срамежливият) едва ли е разполагал с най-обширната фурна.

Продължаваме, вперили поглед в базалтовите каменни блокове на стария помпейски път, където удивено съзираме гравирани черни фалоси, сочещи пътя на странника, по-точно на потребителя на съответната услуга, към правилното място. Към публичния дом завий надясно. Невинен пътен знак към бардака Лупанар.

Показалецът кум Лупанар

Има реални индикации за това, че публичният дом е едно доста доходно и охолно място. Лупанар разполагал с 10 каменни ложета, разположени в 10 отделни камери – малки стаи, работни помещения (с независими изходи помежду си и свързани с обща дървена стълба), където усилено се трудели верните жрици на Венера. Вдясно на първия етаж е рисунката на Приап – пак той, все той, но вече с два фалоса, вдигнати във всяка ръка и сочещ към рекламни сексуални сцени на професионални куртизанки. Техният началник е и техен собственик – въпросният лено ги избирал сред девойките-робини, идещи предимно от Изтока, като средната цена на всяка излизала по около 600 сестерции. Но собственическата тарифа на сексуалните услуги варирала между 2 до 16 асси, което в сестерции наброявало съответно между 1 и 8 сестерции. Помпей наистина се оказва градът на Венера и евтината плътска любов. И затова е чудно, че именно тя не успяла да омилостиви сърцето на своя мъж, страшния бог Хефест (Вулкан). И тук откриваме еротични изображения.

Еротичните рисунки от Помпей са три вида: първите са посветени на митологична тематика, вторите са рекламно-информативни, част от всекидневните практики на някогашния помпеец, а третите – въображаеми или реално наблюдаеми картини от сексуалните деяния на пигмеите, обхващащи ареала около поречието на Нил. Митологичните сцени се оценяват като частно представящи висшата класа на Помпей.

Рисунки на митологични сюжети има само в знатните аристократични домове. Тези сюжети, познати ни от митологията и литературата, представят любовта и съвкуплението между божества, между влюбени антични герои, любовни актове или пози, но те са предимно изработени от мозайка или изрисувани с цветни бои. Другите – реалистичните любовни сцени почти винаги ще открием вътре, в беседки или върху интериорния комфорт на легла, възглавници, мебели, завеси, капаци на прозорци, изрисувани с повече или по-малка прецизност и вещина. А любовните пигмейски сцени от Нил пък намират място за изява в екстериорна среда – в открити пространства, върху тръстикови стъбла, палатки и тенти, по стените на лодки, готови за разглеждане от зрителите. Тези рисунки са имали предназначение, подобно на комиксовото – те са имали хумористичен ефект и това е тяхната природа и избор, да изобразяват неизящни тела на пигмеи-любовници в абсурдни любовни пози. В изключителни случаи такива сцени са украсявали триклиниуми, етажерки и стелажи на обществени места. Те не притежават онази изразителност, която ясно да покаже техниките на любовната игра, любовната увертюра и духовния аспект на любовта. Тези малки рисунки са групирани върху банкетите на пътя, където се появяват тези дребни фигурки на опиянени, прегръщащи се, целуващи се и намерили себе си в традиционни за гръцкото потекло връзки (включително хомосексуални).

Подобно на поетическата творба, работата по любовния акт изисква учене (така мисли и Овидий), затова е била възлагана на ученици и е била изучавана именно от тези рисунки. Нагледни дидактически материали?! О, времена, о, нрави! Въобще в Гръцко-римската култура еротичният имидж е инспириран от и сам е инспирирал изключително много литературата и изкуствата. Имало е обаче специални еротични каталози, в чието съдържание откриваме списъци с описания на различни сексуални пози и цялата технология на любовния акт. Техни авторки са били професионални куртизанки, а тези каталози са били известни под името „Филаенис“ и „Елефантис“ (Любовната и Слонската книга).

Светоний отбелязва, че Император Тиберий е притежавал копие и е използвал съветите ѝ, които осигурявали алгоритъма на любовните действия. Императорът се държал като законотворец и в най-интимната сфера. Тези малки картинки с пигмеи са дидактичните скици на възпитанието в любовно изкуство, те имат и сериозна познавателна стойност (удивително е само колко гъвкаво може да бъде тялото на човек!). Но по-интересно е предназначението на еротичните табели, с които е бил осеян Помпей и предметните артефакти на живота там. Защото, наблюдавайки рисунките, ние ще обособим голямо количество предмети: маслени лампи, огледала, скъпоценности, вази и всичко останало, които документират артистичната разточителност на епохата. Не е изключено тези малки еротични рисунки да са се вписвали сред цялото това вещно многообразие на помпейския бит като съществени доказателства за насъщните ежедневни еротични удоволствия и забавления на хората сред които са: театралните представления, стриптийзът, таверните, сладострастните танци на пиршествата. Такъв статут притежават и важните фигури на проститутките в обществото, и престижът на полуголите женски тела от улицата – всички те са извор на сюжети, разкази, софистичен размисъл и еротична живопис. Живописта е животопис за античния човек.

Множеството стенописи и рисунки внушават божествения израз на оплодителната сила в образите на еректирали пениси; гигантски фалоси, участващи като важни елементи в религиозните ритуали, силно концентрирани около Дионисиевия култ. Богът Пан, наравно с божествено фертилния Приап, изобразяван с вечно заметнат хитон и оголени мъжки органи, е бил непосредствено свързан с оплодителната сила, изразена във фалическите репрезентации и ярката сексуална активност. Това са герои и богове, които сеят. Обогатяват природата. Носят късмет. И залагат на късмета – сексът е игра, която се разиграва наравно с хазарта и театъра. Изливат божественото масло от своите фалоси – така поне са изобразени в Дома на Ветий. И раздават щастие – колективно, но и приватно. Да, именно – частно, личностно, след Помпей позволете ми дълбоко да се усъмня в колективистичната теория за античния свят и съзнание, за който пише някога Олга Фрайденберг. Защото за античния човек по-важно от всичко се оказва личното щастие. Сигурно той е бил много по-близо до истината, отколкото ние? Но е бил и точно толкова суеверен, колкото сме и ние днес. Суеверие, запечатано в амулети, символи, скулптори, картини, покъщнина – в домове, магазини, по улиците, паважите и стените. Плиний Стари го е забелязал, споменавайки, че жителите на Помпей рисували либидото си в неприлични форми върху купите, в които наливали вино и пиели оттам, а това е неприемлива мода… Ювенал твърди, че пияният Приап е любима фигура на разни стъклени изображения. А Марциал укорява своя приятел Лупус, че позволява на своя любовник да се угоява, при това неприлично. Обилието на плът е само по себе си източник на пороците на сладострастието. Целта на римското еротично изкуство е била не просто събуждането на либидото, дори не и неговото прецизно оценяване, отдаване дължимото на неговата важност. Изразителността му е безспорно зависима от контекста, а той е недвусмислен – тук трябва да отдадем дължимото и на чувството за хумор на античния човек, и на гения на сатириците, и на религиозното предназначение и значение на смеха, но и на това, че просто сексът е значима част от удоволствието от живота. Без сложни и претенциозни мъдрувания, без префърцунена свенливост, без самомнителна модерна горделивост, без изтъкване на фундаментални теологични аспекти и ненужни литературни свръхинтерпретации. Само без всичко това можем да разберем помпейския живот: толкова далечен от нашия, и толкова затворен за нашите разбирания и сетива, просто като един човешки разказ. Като една „непосилна лекота на битието“ – по Кундера, само 79 години след Христа…

* * *

На цели 3 хиляди и петстотин квадратни метра са се разпрострели Баните Стабиан. Повод да продължим разсъжденията си върху еротичните удоволствия, доколкото вземането на баня е част от една древна култура, питаеща култ към тялото, а то, знаем, е божественият съд на духа. Древните гърци, а сетне и римляните фанатично вярвали в ежедневната необходимост от баня. След това европейското човечество за около десетина века ще позабрави тази хубава традиция. Затова пък баните в Рим са точно толкова свещени обиталища, колкото и храмовете. Тяхната изящна декорация ги превръща в светли палати, истински катедрали, в които доминира бялото, а тук, при Стабиан, стените са само очертано с ярка тъмночервена ивица за декорация и фиксиране на контраста, подчертаващ силуетите на митологични фигури и атлети. Вратата отдясно на първия етаж води право към помещението за вземане на студена баня, т.нар. фригидариум(леден басейн), очертан сред ъглови ниши, и басейн в центъра на помещението. Преди да влезем там, обаче ще посетим просторния лаконикум (сауна), където парата отваря всички пори на тялото, а въздухът е предварително нажежен от бронзови пластини във форма на мечове. Направо тръпки да те побият. А трябва и да се потиш. Помпейците явно са обичали силните усещания и резките температурни и емоционални амплитуди. След ледената баня попадаме отново в топло помещение – калидариум, където се предлага горещ басейн, и после – отново в студената вода. Улицата, която води до Баните Стабиан, разкрива очертания на улеи, които отвеждали водата и обяснявали цялата логика на канализационната мрежа на едно от многото такива постройки в Помпей. Тези бани откриваме на ъгъла, пресичащ главната Виа Абонданза с Виа Стабиана.

Храмът на Изида

В близост е Общинският театър, строен по гръцки модел, във форма на подкова, Самнит Гимназиум със статуите на Поликлет и Дорифор, символите на помпейската младост и сила, и още един, безкрайно интересен обект. Това е Храмът на Изида. Има и надпис, от който научаваме, че някой си Нумериус Попидиус Целзинус, син на Нумериус стари, възстановил от земетресение този храм със своята невероятна щедрост. Удивително е, че култът към Изида е твърде разпространен в епохата на Елинизма, а и по-късно, в римските времена, жителите на Апенините осъществявали много активни връзки с Гърция, Ориента и Египет. Особено много последователи на този култ: към стройната красива египтянка Изис (Изида), богинята на плодородието с кравешки рога, във формата на лунен сърп на главата – има в Помпей. Любов, водна щедрост и неземно плодородие – трите символа, които явно ще предизвикат противоположната им стихия огъня, тържествуват тук, в Помпей. Най-странното е, че са открити доказателства, свързани с церемониите по религиозно пречистване в специалните за това места в храма, в т.нар. пургаториуми (нещо като басейни за свещено окъпване), където се дава възможност по специални улеи да се отвежда вода в подземията. Тази вода в храма на Изида е необикновена, защото е пренесена от свещената река Нил.

Продължаваме надолу по Виа дел Абонданза, където разглеждаме величествените останки на Триангулар Форум, с варовиковите йонийски колони и арки, вдигнати в чест на Херкулес и Минерва. Разглеждаме и гладиаторските бараки, където са открити бойни доспехи, шлемове и оръжия на смелите воини-роби, гладиаторите. Узнаваме, че спонсори на гладиаторските битки, които са се водили тук, в Големия театър и в Одеион, са братята Холкониус, най-богатите лозари и винари на Помпей. Именно те плащали за кървавите зрелища. Помпейските граждани били страшно запалени по гладиаторските битки и екзалтацията им довела до кървави сблъсъци през 59 година (затова свидетелства Тацит), в които пострадали десетки хиляди зрители в големия амфитеатър. Това възмутило дори жестокия Нерон и той забранил игрите там за поне десет години. Простата аритметика показва, че след това градът имал време да им се порадва само някакви си десетина години – до 79 година. Дали пък точно това безсмислено проливане на кръв и диви зрелища не е разгневило боговете? А дали самите ние с лековерното си самочувствие, че разбираме и знаем всичко, че нашите мерки за морал, култура, жестокост и милосърдие, коректност към фактите – са най-правите? И дали точно ние не сме тези, които дразним боговете със самонадеяни анализи, разсъждения, щедро раздавани епитети? Когато повтаряме заблудите си многократно, дали те се превръщат в истина? Ние, съвременните, имаме лошия навик да съдим по своите мерки и да подценяваме древните – жестокост, кръвопролитие, диво, зрелищно, роби, поробители, упадък, безсилие. Не сме ли точно ние безсилните?

Но ще стигнем рано или късно и до храма на всевишния – Юпитер. Пред него винаги се вие дълга опашка от туристи. Но докато изчакваме, можем да хлътнем на хладно в Дома на Менандър. Известна е с богато изрисуваните си стени с псевдоегипетски пейзажи, битки и ловни сцени на смели бойци срещу диви зверове. И още: Касандра вещае бъдещето на Одисей; триптих за Троянската война и коварния кон; Лаокоон и битката на синовете му със змиите. И отново – влюбени пигмеи с любимите лодки край Нил, култови статуи на Лари и… стигаме до най-важната фигура, дала името на този дом. В просторно помещение извън залата с атриума, отдясно на нишата във форма на абсида, виждаме на стената изрисуван седнал и замислен великия поет Менандър.

Виа дел Абонданза е главната артерия на града. Тя свързва жилищната част с Порта Сарно и Форума. Между огромните плоски базалтови плочи, покриващи пътя виждаме дребни блестящо бели мраморни павета в неправилни форми – това е специален вид мрамор, наричали го лунен камък, защото нощем отразявал лъчите на луната и камъните светели, подобно днешното улично електрическо паважно осветление. Което странно защо носи същото название – „лунички“.

Спираме пред Пералнята на Стефанос – единствената по рода си сграда в Помпей, строена за целта, придружена и от тепавица. Тя осигурявала сервизни грижи за безупречната чистота на дрехите на суетните помпейци, които греели на плещите им. От услугите на пералнята се възползвали и шивачите, там работели главно роби, които тъпчели с крака дрехите в просторни каменни вани и корита, свързвани с по-големи басейни, общо пет на брой. Тя разполагала и със специални преси за гладене, както и с вани за предварително избелване на белите хитони с… човешка урина. Тя била събирана в специални контейнери, поставяни в края на улиците.

Още по-надолу, слизаме към Порта Сарно, натъквайки се на останки от ресторант, еквивалент на днешните заведения за бързо хранене с топла храна тип фаст фууд. Помпейските граждани са били делови и времето им е струвало пари. Известно е, че около 3 килограма такава топла храна струвала 680 сестерции. А този тип работа бил изцяло посветен на култа към Дионис и Меркурий, доказателство е откритият миниатюрен храм на малките домашни божества. В съседната Таверна на Аселина на стените още се пазят рекламни графити, които предлагат гастрономически удоволствия в компания на чаровни сервитьорки, които били и жрици на любовта по съвместителство. В Помпей било така. И всичко това, напоено щедро от истинско помпейско вино от насажденията по склоновете на Везувий. Още една вметка – Помпей е снабдявал с вино целия Рим, срещу когото често е воювал и се съпротивлявал на доминацията на столицата, борейки се за автономност. Почти 30 процента от виното в столицата е било от склоновете на Везувий.

Значителен износ градът бележел и от маслиново масло, зеленчуци, тъкани и готови дрехи. Въобще, Помпей не бил град на охолни безделници, а истински работещ, делови град, сътворен хилядолетия преди раждането на капиталистическия практицизъм и модерната екологична култура. Това твърдение е противно на хипотезите, че това е бил изцяло консумиращ и снабдяван отвън град. Жителите му водели природосъобразен и хедонистичен живот, поведението им било и битово, и естетизирано, и практически разумно; те били изящни художници, артисти и занаятчии, а може би благодарение на съвършеното географско разположение в близост до море, река и планина, търговията и занаятите процъфтявали. Производството кипяло в практичния затворен цикъл: трийсетте фурни в града имали прилежащи мелници; ресторантите и таверните приготвяли свежа храна, менюто включвало много риба и прочутия помпейски рибен сос. Ще попитате за рецептата му? Има съхранени писмени доказателства за него. Името му било Гарум сос, приготвял се чрез накисване в специална марината на няколко вида неизкормена синя риба, съчетана с риба-тон. Маринатата била доста солена, сосът се сгъстявал и… представете си нещо като съвременния соев сос, но с интензивно ухание на риба. Солта била доставяна от солниците, намиращи се непосредствено до Помпейските брегове, край външните крепостни стени. Този сос съществувал в различни модификации и подправял разни рибни и нерибни блюда. По търговските улици кипял живот в множеството работилници на художници-керамици, каменоделци – майстори на мрамор, златари, ковачи, дърводелци и писари. Сред пишещите братя на особена почит били рисуващите черни и червени рекламни слогани и други публични бележки и надписи, широко видими от всички по стените на сградите. Но произведенията най-вече на дърводелците и шивачите били видни на форума, където жрицата Еумахия отслужвала почитание на техните покровители. Градът бил процъфтяващ търговски център, където се стичали и хиляди хора от околностите и се настанявали за кратко тук, за да пазаруват, да ядат топла готова храна, да се забавляват. Богатството, разбира се, е твърде относителна категория, но помпейци били твърде охолни люде, които намирали в търговията един от лесните извори на препитание. При това твърде добро.

Стигаме до къщата на Юлиус Полибус – една доста различно организирана от обичайния помпейски дом сграда, строена във 2 век пр. Христа и нашарена отвън от електорални слогани. Юлиус бил наследник на освободен роб. Вероятно затова се е занимавал толкова усърдно с писане на лозунги и политически послания? Преминаваме край Работилницата на Верекундус, където могат да бъдат разгледани рисунки, изобразяващи занаятчийския живот и техниката на помпейската манифактура, да бъдат прочетени и още гъсто изписани слогани, приканващи не само да се гласува за този или онзи, но и да се закупят готови обувки, храна, дори дрехи. Прет-а-порте а ла Помпей, пронто! Графитите разказват за живота на помпейските граждани и техния жизнен опит до фаталната 79 година след Христа. Те изразяват и най-интимни и съкровени желания: Ти си Венера! – се подписва влюбен мъж след името на своя партньор; Ако не си виждал до сега портрета на Венера, погледни моята любима, тя е по-красива от нея! – възкликва друг. Има и няколко чувствени коментара от типа на: … ако можех да се превърна в цвете, о, Сабина, за да спечеля възхищението в твоите очи завинаги! Разчитаме и адмирации по отношение на жените или идеалните представи за тях: Прекрасна девойко! – пише любовник, който вече се е свързал с любимата си пред очите на хората и решил твърдо да легитимира връзката си… Стените на Помпей са самостоен литературен свят, изпъстрен с лирични или преобяснителни наративни коментари, вдъхновени от римските поети. Любовта ме движи – сега, докато пиша не друг, а самият Купидон движи ръката ми;… и бих умрял може би, ако избера да бъда бог и това да ме отдели от теб!… Възвишено и красиво, нали?

Таверна Аселина

Към Дома на Октавиус Куартиус стигаме, преминавайки покрай прехвалените Помпейски градини. Разказват, че множество от вътрешните зелени пространства са посадени и оформени като перголи (лозници, асми), ограждащи гигантски дървета, и всичко това – в чест на богинята Изида. Има защо да бъдат прехвалени тези градини, въпреки, че не са оригиналните, а са възстановки. Навсякъде бликала, течала и бълбукала вода, по специални водни канали живителните струи стигали до всяко кътче на двора, до всяко коренче и прохладна сянка. След пищната зеленина на дворовете навлизаме в просторни и хладни помещения с обширен атриум, множество кубикули (камери) и просторен хол. Стените предлагат удивително запазени рисунки на героите от Троя и Херкулес срещу Лаомедон. Разпознаваме портрет на Лорелиус Тибуртинус, облечен като жрец на Изида. В дъното на вътрешния двор съзираме стенопис, изобразяващ Нарцис пред фонтана и Пирамус и Тисба, двамата влюбени, които живите разделили, но свързала смъртта.

Във фокуса на този дом е и следващият. Домът на Венера е пищно декориран с изрисувани стени на градините, а рисунките изобразяват фонтани, птици, живи плетове, цветя и скулптури. Преминаваме перистилума и влизаме в градината – в дъното е прочутата стена на Венера: богинята е с разпуснати къдрави коси, гола и обсипана шия със златни накити, излегната върху отворена мида с надути от вятъра блестящи платна, в компанията на купидони. Не така камерна, но също толкова елегантна е къщата, наречена Вилата на Джулия Феликс. Обширно пространство, застроено с пищна постройка с колонади, жилищни помещения и зеленчукова градина. Такива са и стенописите ѝ: пейзажи на крайбрежни вили, натюрморти с плодове и така почитаното зеле и карфиол. В Древния Рим Помпей е бил популярна дестинация на тази агрикултура. Зелето и карфиолът били на особена почит, храна на боговете, и дори се считало, че ако на пищно угощение се яде с апетит, но физическите сили не ти позволяват да погълнеш повече – просто трябва предварително да си похапнал няколко клончета от цветно зеле преди и след ядене и тогава ще се почувстваш така, като че ли нищичко не си ял и следователно можеш да продължиш със свежи сили и погълнеш още толкова.

Домът на Венера

Ако стигнете до Порта Ночера и Градините Фугитиви ще видите целия ужас и трагичната смърт в ужасни страдания на жителите на Помпей, при избухването на вулкана. Гражданите хукнали отчаяни да бягат към спасителната посока на морето, но повечето намерили края си пред портите, превърнати днес в некропол. Единайсет тела, сред които на деца и бременни жени, са застинали в агонизиращи пози, и макар, и вкаменели днес, изглеждат като полузаспали, но пробуждащи се от кошмарен сън.

Амфитеатърът и Голямата Палестра са сред най-гигантските и най-стари постройки от този тип въобще в античния свят. Театърът е побирал едновременно 20 хиляди седящи места. Освен драми, там се разигравали и кървавите гладиаторски зрелища. Сред които, твърди легендата, имало дори и жени. А там, в ложите, блестяла царствената красота на съпругата на Нерон – Попея. Палестрата пък била нещо като гимназиум и стадион за спортни активности, които се практикували масово. Младостта била еквивалент на здраве, сила и красота, общност и свързаност. Младежките организации носели името колегия ювентум. Такава била политиката на Империята – единство, здраве и сила, затова младите ревниво били подлагани на възпитание и контрол; извайвали телата им, калявали духовете им, организирали живота им природосъобразно и според античните закони на една в истинския смисъл хуманистична религия.

Влизаме през Порта Еркулано, това е западният път, който излиза от Помпей и свързва града с другия, пострадал от вулкана – Еркулан. Тук се намира най-старата открита сграда на Помпей – Домът на Салуст, който датира още от 3 в. пр. Христа. Влизаме в просторни, изчистени от декорация, почти прилични на монашеска обител помещения: веднага след входа се намира задължителният атриум, а през страничните врати се излиза на интересни каменни веранди с каменни дивани, върху които можеш да поседнеш или дори да се поизлегнеш. Е, дано е имало и меки възглавнички. Срещу дома се намират четири магазина, пекарна, пред която има три огромни воденични камъка, успоредно на входа. През Порта Еркулано минавал най-активният трафик към пристанището, затова и тук са открити странни колички и вагони, превозващи товари. Тук откриваме и най-старият некропол на града – още от основаването на колонията, някъде около 80 г. пр. Христа, а надгробните релефни плочи са шедьоври, всяка сама по себе си, разказващи за живота на покойниците.

Ще посетим Вилата на Диомед, една от най-ранно разкопаните постройки (между 1771-74 година започват тук археологическите разкопки), чийто вход е внушителен, защото 14 колони ни въвеждат в широк перистилум, от който се влиза в различни стаи и в просторното помещение, използвано за баня. Древните римляни особено много държали на това телесно и както вече разбираме духовно ежедневно удоволствие. Може би само древните египтяни им съперничели по педантичност към хигиената и култа към хармоничното елегантно тяло. А прекрасното тяло е израз на подредените мисли и възвишената душа, нали? Почти. Подобно на древните египтяни, и помпейците, внимавали какво ядат, пиели сена и пургативи, пречиствали се от излишъците на плътта, спазвали диети, спортували, а козметиката и коафьорството били изкуства на ниво. Модата също – обличали се с изящество и вкус. И с огромна фантазия. В градината, обляна от пищна зеленина, храсти, палми и цветя, разглеждаме просторния плувен басейн на открито, в непосредствена близост до покритата галерия крипториум. В подземието на къщата е открито съкровището на собственика, наброяващо 1356 сестерции и 18 вкаменели тела на опиталите се да избягат от изригващото бедствие. Повечето от телата са женски, богато отрупани с накити. Страдалците, имали са илюзията, че може да избягат от гнева на боговете и дори да спасят скъпоценностите си!

А сега, пригответе се да влезем в най-странната резиденция на света – Вилата на мистериите. Тя е огромна и се издига далеч извън стените на Помпей, за да стигнете до нея, плюс амбицията на разгледате Помпей „на екс“ – ами ще ви трябва половин ден само за Мистериите. Тя датира от 2 век пр. Христа (но архитектурата намеква за по-ранна концепция, отпреди 1-ви век). Представлявала е истинско луксозно място за удоволствия и наслади, необикновена вила за настаняване в околностите на града, предизвикателна със загадъчните си рисунки. Вдясно от централния вход археолозите откриват стара преса за производство на вино, вероятно преди това, помещавала се в специални помещения, където се е правела напитката на боговете. Явно Вилата е съчетавала функциите на мотел, шато и атракцион. Вероятно са предлагали и дегустации на букета прочути помпейски вина? А кой продукт придружава най-успешно вкуса на виното? Естествено хлябът. В срещуположния край на перистеума, във вътрешния двор на шатото се намират две хлебни фурни, ларариум и обширни тоалетни помещения, както и огромна баня, вероятно датираща още от предримско време. И още – кубикулум, 4-колонен атриум и каменна беседка с легла. Таблинумът е украсен със стилна декорация – на черен фон разпознаваме изящния рисунък на египетски фигури и мотиви, както и миниатюри на бога Дионис. Влизаме през загадъчна врата в тъмен коридор облицован с мрамор и изписан с фрески в невероятно ярки и наситени тонове (лилаво, черно, златно и огненочервено) изобразяващи жертвения глиган на Приап и бога Дионисий, танцуващ със сатири и менади. Менадите били сластни, красиви и опасни, нежни и жестоки, полупияни нимфи, които сами по себе си опияняват с присъствието си. Не ти е нужно вино, за да се почувстваш опиянен. Тук са и музата на епическата поезия Калиопа (явно връзката между пиянство, героична история и поезия е съвсем топла) със своя „слуга“ Силенус.

Влизаме в триклиниума на Мистериите, заобиколен от трите страни с входове към крипториум, построен под естествен наклон на пода и съвършено хармонична колонада, осигуряваща и естествен заслон, но и гледка към прекрасния Неаполски залив. В триклиниума попадаш в тоталния контраст на абсолютен мрак, съчетан със светлина, притиснат и вдъхновен от изразителните фигури в светлосенки и перспектива, в червено-черно-златисти тонове. Това са цели 28 прекрасни женски фигури в естествен размер описани над подиума. Единният сюжет на всички фрески звучи така: представя се инициацията на младата жена като целта е да бъде превърната в достойна невеста на Дионисий. Млади жрици умиват лицата на девойките, които ще бъдат превърнати в матрони (невести, омъжени жени) пред удивения поглед на младия бог, представен като четящо голо момче, разтворило в ръце пергамент. Младите девойки са облечени във воали и изобразени в различни деяния, подготвящи ги за свещената жертва на брака, любовта и секса, на майчинството, домакинството и… ужаса на делника. Жени със забулени глави, явно вече посветени в мисията на невестинството и майчинството, са с тъжни, загадъчно-тържествени изражения на лицата. Около свирещия на лира Силен и седналия бог Пан, който му приглася на гайда, танцуват млади жени и развяват своите воали. Централната фигура е младо бяло козле, очевидно езическа алегория на невинната жертва. Фреските се отличават с изключителна динамика, загадъчност и измамност. Това са таинства и е явно амбивалентното присъствие на девойките: тяхното колебливо поведение – те ту са радостни, ту печални и колебливи, понякога танцуват, къпят се, рисуват, гневни са, или са замислени, а нерядко се опитват да избягат от жребия си. Силен и Пан предлагат препълнени купи с вино, в следващия момент ги виждаме скрити зад трагически маски, внушаващи страх и ужас. Следваме по стъпките самата Ариадна, ужасена от церемонията, тя следва с атавистичен страх своя бог. С прозирни воали девойките обвиват божествения фалос – символ на Дионисий. Ако трябва обективно да прочетем това, което този епичен разказ в картини ни обяснява, ще видим, че гняв, смирена жертвеност и мъка, уплах и плач, тържество и страдание, пиянство и радост, кротка печал и жестокост, музициране и пасторалност са само малка част от регистъра на противоречивите настроения, които обясняват представите за брака на античния човек. И като че ли той е много по-искрен и реалистичен от нашите илюзии днес.

* * *

Някъде там – между пътуването през вековете, между Помпей и Еркулан, полуразтопени от жаркото юнско слънце на Апенините, замлъква и нашия разказ. Защото ще започне огнения ад на Везувий, разказан и описан в писмата на Плиний Млади, в картината на Карл Брюлов, във филми, спектакли, книги, разкази. И днес Помпей не е застрахован от катастрофа. Поглеждаш към величествения връх и ти се струва, че Везувий е заспал. Но… само така изглежда. Той периодично тътне и трепери. А трусовете, това са въздишките на боговете, понякога викове, друг път – гневни крясъци. Те имат планове за всеки от нас. Особено за амбициозните. Помпей бил точно такъв. Той дръзнал някога да съперничи по блясък на Рим, жителите му искали да построят и друг такъв град като Помпей – нов град, сигурни, че той ще устои на планината. Чудният връх Везувий, чиито склонове, странно защо, били обраснали с пищна растителност. Те не познавали коварния му хилядолетен нрав.

Ето го и фаталният ден – всички са събрани в огромния амфитеатър за вълнуваща гладиаторска битка. Аве, Цезарю, аве господарю, обречените на смърт те поздравяват, поднасяме ти победата и живота си. Актьори в златни маски играели на сцената на смъртта сред гладиатори, на арената. А планината тътнела. Театралната маската криела ужаса от смъртта, животът гледал през дупките на непрозирното ѝ було, през блясъка на златото, през скъпоценностите и белите искрящи дрехи. Другото име на смъртта е забавлението… Това помпейци знаели толкова добре. И не е вярно, че до страшния 24 август всички мислели Везувий за обикновена планина. Хората знаели какво е това. Подозирали Го. И Го предизвиквали. Проклятието на Помпей е неговата сила, богатство и слава. Неговата неземна амбиция. Да противостои на Рим, на Ханибал, на варварите, на враговете, на чужденците, на своите. Да устоява себе си. Своята гордост.

Трагедията се случила през август, месецът на Юпитер и Венера, когато са благословени празничните щедри дълги дни… Денят 24-ти в месеца на Август, на 79-тата година след Христа, започнал както всеки друг ден: в обичайното суетене около храмовете, таверните, баните, пазарите, фурните, ресторантите, площадите и публичните домове. Сутринта звучала неспокойно единствено по тревожните звуци, които издавали домашните животни и птиците. Леко облаче прах се вдигнало над Везувий, но никой не го забелязвал. Някъде по обедната мараня около 12 часа прогърмял оглушителен подземен тътен, сякаш самият дявол излизал от Тартара. Започнал да се вие облак прах и мътен дим скрил планината от небосвода. Всичко се случвало за минути. Започналите трусове, разместили се керемиди, пропукали се колони, от покривите нападали горделивите статуи. В това време на арената на големия амфитеатър поредната гладиаторска сеч била в апогея си. С щедри шепи господарите пръскали плодове и монети по сцената, нека гладиаторските игри на смъртта продължат. Да живее… смъртта! И тя не закъсняла. Човеците са се самозабравили в опиянението на своя разкош, планината тътнела и напомняла за себе си, а те с дързостта си я насърчавали. Започнали тържествата, посветени на някаква победа на римляните над келтите. Хорът я възпявал, маските скандирали танца на трагичния край. Гладиаторите на арената играели самите себе си: келти, абисинци, етиопци, алжирци, тракийци, тяхната кръв се е ляла по тази арена. Жертвите.

В миг земята се е пропукала. Зейнали процепи, цели ями. Стъмнило се задълго посред бял ден. Черен гъст пушек прихлупил небето. Огнени стрели изхвръкнали от гърлото на планината. Древните винаги са знаели, че това е задрямал клокочещ вулкан. Но, нали винаги до този момент, след кратък гняв, той досега замлъквал? Не и сега. Защо? Може би от скверно слово, може би от кърваво престъпление или плътско кощунство? Сигурно в един миг чашата на търпението на боговете е преляла. Само в един миг. Тъмни облаци закрили небето. Формата на облаците…- затруднил се да ги опише дори самият Плиний – те се появиха на небето, подобно на струпани корони на гъсти борове… Сградите се тресяха продължително, всичко се превърташе във въздуха, в един момент долу, в другия – във въздуха, а хората се уплашиха едва когато започнаха за ги замерват късчета пемза и камъни отвсякъде, прах обви косите и телата им, те бягаха навън… Това свидетелства някогашният адмирал на Римската флота, позициониран в Мисено, Плиний Млади, в двете си писма до Тацит, в които разказва за последните дни от живота на своя чичо Плиний Стари. Младият Плиний е един от малкото, успели да се спасят с кораба Стабия, като доплувал до Неаполския бряг и да останал при приятеля Помпонианус.

Човекът е така устроен да не вярва, вечно да отлага просветлението, но и затъмнението на надеждата. Да не съзира очевидното. Тази грешка сторил и мъдрецът Плиний Стари, който от природонаучно любопитство останал в Помпей да наблюдава феномена. И платил скъпо за това. До последно той отлагал бягството – искал да види какво ще стане. И да помогне.

Катедралата

Но и боговете някога все отлагали… Отлагали да изпепелят античния Гомор Помпей. Години наред земята предупреждавала за опасността и различни трусове подсказвали за катастрофата в Кампания, но никой, пише Плиний Млади на Тацит, не държал сметка за това. Седемнайсет години преди фаталното изригване на вулкана, унищожително земетресение от 6 по Рихтер погубило множество жители и сгради на Помпей. Сега умирането му било на тласъци. След всеки следващ пристъп на ерупция, трус, гръм, върхът вдигал стълбове от пушек, пясък и камъни, завалял дъжд от малки лапили (пемза), които със скоростта на куршуми, макар и свръхлеки, пронизвали телата и главите на бедните граждани. Захвърчали буци пръст, придружени от огнени езици, като че хилядолетен змей изригвал жарък дъх от гърлото си. То клокочело. 20-километрови огнени стълбове лава хвърчали от кратера. Земята се тресяла, после се пропукала, за да погълне жертвите. Невинните жертви, може би? Или пък виновните? Тях ги чакала изгарящата баня на лавата, която накрая потекла от процепеното гърло на чудовището. И вкаменила бягащите, ужасените, нищо неподозиращите, замислените, спящите, любещите се… Хора, животни, предмети, сгради, застинали в онзи следобеден миг на август, 79 година след Христа. Градът бил погребан и вкаменен за няколко часа напълно, а завалелият на другия ден дъжд угасил тлеещата жарава, вкаменил лавата и потекли буйни потоци от кал. От кал сме и на кал ще станем. Двайсетметрова кална вълна заляла и Еркулан. Установено е, че повечето жители на Помпей и Еркулан обаче са загинали от отровните гейзери сероводород, чиито фойерверки били камъчетата пемза, предвестници на края.

Огнените езици лизвали небето, превръщали се в пламтящи стълбове, свързващи го със земята, фойерверките на боговете падали напосоки и се взривявали, земята се тресяла и зейвала в процепи и ями, поглъщала хора, сгради, животинки. Най-скъпият дар за човека бил вход към кораб, с който да отплава. Завинаги. Небесен огън покосявал грешния град. И, може точно в този миг някой е разбирал за какво живее? Намерил е този, за когото да живее? Затворил нарочно очи пред смъртта и потърсил спасение в обятията на някого, много скъп? Запечатал последния си дъх с неговата целувка? Рухвали къщи, колони, храмове, бани, стадиони, гимназиони, пекарни, таберни, обществени кухни, театри, публични домове. Крайбрежните вили – най-красивите, на най-знатните патриции се сривали до основи, направо в морето. Сладка смърт, която отново привилегированите имали. Там, в душните подземия на гладиаторската арена, в жежките кухни и душни мазета, в кубикулумите на слугите, умирали робите и безправните. Порочен или добродетелен, роб или патриций, слуга или трагически поет, куртизанка или господарка, сенатор или търговец, аед или гробар – вече нямало никаква разлика. Нямало и значение. Подобно Молох, подобно Хелиос, огнената паст на земята, издигната високо в небето, поглъщала всичко и всички.

Само няколко години след 79 г. след Христа никой не си спомнял, че някога там е имало град. Само неясни спомени от ранните години на Средновековието разказвали, че долината около Неапол била известна с името Цивита (Градът). Нямало никакви издигнати сгради в този район, нямало родови наследства, свързани с това място, то имало недобра слава като нездравословно, блатисто и мочуристо и било уклончиво наричано Долината. Днешният Помпей е „издърпан“ към морето и наречен Долината на Помпей. Той бил създаден отново през 1875 година като малко селище с около 300 жители. Второто раждане на Помпей. Днес градът наброява около 25 хиляди души и има една от най-впечатляващите базилики на католическия свят.

Адвокат по професия, сеньор Бартоло Лонго пристигнал през 1872 година тук като управител на имота на Графиня Де Фуско. Верен на своето първоначално вдъхновение и подкрепен от епископа на Нола, той започнал изграждането на църква, наречена Нашата Дама от Розариума (знае се, че розата е алегоричен атрибут на Божията майка, а ясно е, коя е Дамата от розариума). Чудотворната, по-точно богоугодна дейност била подкрепена от вярата в Дева Мария и привлякла хиляди да участват в издигането на това светилище, което впоследствие се оказало ключово място по пътя на пилигримите. През 1887 година сеньор Бартоло Лонго съсредоточил цялото си внимание върху съдбата на децата сираци и децата на затворниците, за които било издигнато училище-пансион и били посвещавани в светата вяра. След смъртта си, той намерил покой в криптата на разкошната барокова базилика и бил обявен за блажен от Папа Йоан Павел Втори. Катедралата днес се извисява не само над целия Помпей – над двата Помпея – стария и новия – но и над цялата долина на река Сарно и може да бъде видяна от всяка една точка. Изработена е в мрамор, декорирана със сребърни статуи, съдържаща скъпоценни потири, великолепни стенописи, картини, корали и камеи. Грандиозната, същевременно елегантна кула на тази бенедиктинска базилика, наричана днес Благословената Дева от Розариума, била издиганата през 1925 година, 24 години след откриването на централната фасада с монумента на Световния мир, и увенчана с голям бронзов кръст. В Светия дом на Помпей започнали да прииждат християни от целия свят. Оригиналната барокова архитектура на тази църква, построена векове след барока (и дело на гениалния архитект Джовани Рисполи), увенчана с огромни бронзови ангели, които надуват златни тръби в Съдния ден, тук вече той бил преживян, удивлява и днес всеки, който си задава въпроса: как едно провинциално малобройно италианско градче има привилегията да стопанисва една от най-важните катедрали на християнския свят?

Над катедралата тегне проклятието на Помпей и тя измолва милост от останалият един единствен Бог. Той, в нея, бди днес над празниците и делниците помпейски, над занаятите, изкуствата, научните изследвания и археолозите. Още през 1748 години, в епохата на Бурбоните, били направени първите сериозни археологически разкопки. Въпреки, че още през 1592, при изкопни дейности по строежа на диги, под ръководството на архитект Фонтана, разкопките на Колина дела Цивита разкрили останки от древни домове. Едва през 1860 година Джузепе Фиорели патентовал метод за консервация и изваждане на съхранените в земята останки на хора, животни и предмети – чрез отливане през прокопани дупки в земята на специална смес, подобна на гипс, която споявала фигурите и те били разкопавани почти във вид на статуи. Така станало възможно да ги разглеждаме и днес: в статуята е скрит човек, животно, предмет; мъж, подпрял замислено глава с ръка и свити колене, прегърнати влюбени, бременна жена, дете, намерило смъртта в съня си, агонизиращо куче с прегънати асиметрично лапи. Смъртта в действие.

Мъртвите помпейски тела

Амедео Маюри и Джузеппе Спано продължили делото на своите предшественици, но днес вече под въпрос стои самото по-нататъшно разкопаване на двата древни града. Как да бъдат съхранени находките? Да бъдат опазени от пагубното време, от температурните амплитуди, от любопитството на учените, алчността на крадците, амбициите на мафията и любовта на туристите? От красивата агресия на храсти, дървета, треви, палми, олеандри и жасмини – повечето засети съвсем нарочно, за да създават автентична атмосфера и да възхищават туристите. И да пречат на археолозите. През 18 и 19 век Помпей се превръща в мода дотолкова, че в Париж например съществувало понятието „помпейски дом“: вътрешната архитектура на дома била организирана около една входна централна стая, свързана с антре, подобна на древния атриум, от която продължавали всички останали стаи и стълбища.

Само няколко години след катастрофата от 79-та година след Христа, долината избухнала в естествено плодородие, нечувано и невиждано, защото унищожителната лава така наторила почвата, че тя успявала да роди всевъзможни земни дарове в повече – праскови, лимони, грозде, маслини… Вечнозелени дървета и храсти се отрупвали от ранна пролет до късна есен в цветове, които раждали обилен сочен плод. Сигурно това било онова бленувано плодородие и сладостна фертилност, които Приап, Силений и Пан, както и стотиците фалически изображения, плочки, амулети, каталози в сексуални пози, изображения, герои, пигмеи и красавици, куртизанки и хетери, весталки, жици и матрони, предизвикателно измолвали така усърдно (и не без удоволствие) от боговете. Има ли поименно виновни? Дионисий или Венера? Деметра или Пан? Мелпомена или Терпсихора? Калиопа? Менадите? Помпей е известен като Градът на Венера. Ами Тя, Тя и никой друг, е виновна! Винаги се оказва най-лесно да е виновна Тя. Поискай и ще ти се даде – любов, секс, радост, богатство, наслади по много. И все пак внимавай какво си пожелаваш. И за себе си, и на ближния си, и на поколенията.

Разцъфналият Помпей

Днес Помпей отново е избухнал в цветове през юни. В пищни зелени тържества на духа и плътта, на природата – дива и култивирана. Розови, бели, винено-кадифени, бананови олеандри, маслини, жасмини… Градини и дворове. Безкрайните лозя на Кампания са богато наторени със силициев прах, розова магма от дълбините, праисторическа питателна кал и сулфати от гърлото на адския гейзер. В недрата му е стаено плодородие. В утробата на смъртта се крие животът. Защото според логиката на боговете смърт няма. Синият лазур на морето контрастира на огнената мараня на лятото, носи успокоение и надежда. Отнетото някога на помпейци слънце днес гали, щипе, пари, напомня за себе си и ни предупреждава. А някъде там, в сиво-синкавата мараня на летните сутрини и късни следобеди, дреме Везувий. Повече наблюдава, отвреме навреме въздиша. До Съдния ден. Следващият, подобен на онзи, някогашният 24 август 79 година след Христа? Или последният.

Ползвана литература:

Jacobetti, Luc., A. Irlando. Pompeii. A day in the past. 2016, Edizioni Spano, Pompei.

Евдокия Борисова е родена през 1968 г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, 2009), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

Коментари (1)

- 05-07-2018 |Колчо Ковачев

Страхотно добър текст! Благодаря!

Чистки и параноя (Ела Джордж за „новата“ Турция на Ердоган)

Автор(и): Ела Джордж

Изборите, които се проведоха на 24 юни, изтеглени напред от края на 2019 г., по решение на президента Реджеп Тайип Ердоган, идват след период на репресии и страх, който представлява най-сериозният разрив в историята на турската република. През последните две години повече от 100 000 души бяха задържани, а десетки хиляди чакат животите им да бъдат обърнати с главата надолу чрез публикуване на нов спешен декрет или просто чукане на вратата. Иззети са десетки милиарди активи и около 150 000 души са „прочистени“, като са загубили не само работата, но и паспортите си (както и онези на съпрузите/съпругите им). Те са маркирани като заплаха за националната сигурност и стават безработни. Често те губят жилището (свързано с държавна работа) и пенсиите си. В Турция винаги е имало сериозно държавно насилие, насочено против гражданското общество, но когато поредната хунта е налагала военно положение, като минимум винаги е имало надежда, че завръщането на цивилното правителство ще доведе до нормализация. Днес Турция е едно дълбоко травмирано общество. Чистките и арестите са игра на лотария: един от поддръжниците на петиция, призоваващ за мир с кюрдите, бива прочистен от сферата на висшето образование, докато друг остава на работа, макар и в постоянна несигурност. Някой е задържан за получаване на ипотека от вече отчуждена банка; друг, който е имал сметка в същата банка, не е засегнат. Днес турците са изправени пред капризите на една произволна власт, без да имат възможност да прибягнат до нещо, което прилича на върховенство на закона.

Дори онези, чиито роднини и приятели не са били обявени за заплаха за националната сигурност, са засегнати от репресиите. Вестниците, които те четат, са закрити, колумнистите, които са следили, са арестувани, имуществото на местната медицинска клиника е иззето, училището зад ъгъла е затворено, десетките доброволни асоциации, формиращи тъканта на тяхната общност, са изчезнали, а политиците, за които са гласували – от общински служители до провинциални управители – са били заменени насила или живеят в постоянен страх, че скоро ще бъдат. Прочистването на прокурори и съдии е достигнало такива размери, че немалко от новите назначени лица са току-що завършили студенти, които не познават правилата на собствените си съдебни зали. Всички съдии са наясно, че всяко решение, което се счита за неблагоприятно за правителството, може да сложи край на кариерата им. Мащабът на социалната трансформация, извършена от тези мерки, надхвърля дори конвулсиите от времето на основаването на републиката. За да се оцени какво точно се е случило в Турция, се изисква историческа гледна точка, не на последно място и защото правителството се стреми да преоформи републиката по свой собствен образ и да пренапише историята.

Историята на разпадането на Османската империя и възхода на турската република е описана майсторски на тези страници от Пери Андерсън. Основаването на републиката през 1923 г. е до голяма степен авторитарно дело, макар че обявяването на народния суверенитет представлява прекъсване с имперското минало. Стриктно контролираните избори са дали на Мустафа Кемал президентство върху нещо, което към 1925 г. вече е станало еднопартийна държава. От този пост Кемал, който през 1934 г. получава прозвището Ататюрк или „баща на турците“, ръководи една културна революция с удивителни пропорции, като трансформира религиозните институции, езика и азбуката, начините на обличане, календара и правната система на страната в хода на по-малко от едно десетилетие. Срещу всичко това няма почти никаква съпротива, отчасти защото тази трансформация се осъществява в резултат на имперския колапс и засяга население, което е преживяло десетилетия на насилствени преселвания и травматично насилие – от Балканските войни до Арменския геноцид и Първата световна война. Най-сериозната съпротива идва от страна на турското кюрдско население, което се противопоставя на етническия и езиков императив за хомогенизация, който стои зад Kulturkampf-а на Кемал. Но съпротивата е брутално потисната. Всъщност всяко противопоставяне срещу еднопартийната държава – било то от страна на кюрди, комунисти или религиозни групи – води до арест, убийство или изгнание. Като се имат предвид мащабите и скоростта на мерките, предприети за трансформиране на религията, традициите и обичаите, в края на краищата са били необходими далеч по-малко репресии, отколкото може да се очаква, но революцията никога не е разполагала с широка база. Кемализмът, тоест обозначението, под което тази секуларизираща, туркизираща, държавно-центрична идеология на основополагащия авангард, става известна, е подкрепян от градските елити на западните градове на страната, но в останалите региони – в анадолските провинции и югоизтока, тоест регионът, най-близък до Близкия изток – реформите постигат в най-добрия случай само повърхностна подкрепа.

Почти един век по-късно, днес в страната започва нова културна революция, насочена срещу онова, което нейните лидери пренебрежително наричат „старата Турция“. Онова, което те всъщност имат предвид, са членовете на социално-икономическия елит, идентифициращи се с кемализма. До известна степен, също като революцията на Ататюрк, тази контрареволюция черпи от и се основава на нещата, които се стреми да замести. Рязкото скъсване на [кемалистката] република с езика и традициите на Османската империя – при което арабското писмо е заменено от латиница, а заемките от арабски и персийски езици са заменен с техни турски еквиваленти – маскира в някои отношения много по-дълбоки структурни приемствености. Държавната бюрокрация, военният корпус и основният социален ред си остават непокътнати, като запазват статута и имота на хората, готови да служат на новата република. Дори и официалното обвързване със секуларизма продължава да съществува паралелно с избирателно използване на религията в служба на държавата.

Днешната културна революция заимства от кемалистката стратегия в голяма степен: тя също е за укрепване на еднопартийното управление, за диктуване на нови традиции, за прочистване и арестуване на опонентите си. Подобно на Кемал, Ердоган се опитва да увеличи силата на държавата, като едновременно с това преобразува институциите ѝ. Но докато кемализмът запазва голяма част от османския обществен ред, „новата“ Турция, чието раждане Ердоган обяви в реч на 28 август 2014 г., представлява далеч по-съществен разрив. Един елит се замества от друг: имуществото сменя собствениците си, подготвят се нови кадри за държавните служби, университетите се изпразват от определен вид интелектуалци, за да бъдат заменени от по-лоялни такива, а благоприятно настроеният към режима капитал получава достъп до държавната щедрост, включително и до плячката, произтичаща от конфискациите на активи. Проектът за „нова“ Турция се разглежда от привържениците си като нещо, което връща стрелките на часовника назад, но не към момента на основаването на републиката, а един век преди това, преди да са започнали различните модернизации и про-западни реформи от ХІХ век. Това е категорично отхвърляне не само на кемалистките елити, но и на техните реформистки османски предшественици. И докато кемалистката революция не е разполагала с широка социална база, този проект има подкрепата на благочестивите и консервативни избиратели сред средните градски класи, провинциалните бизнесмени и бедните от селските райони: те са бенефициентите от управлението на Ердоган, най-вече поради на подобряването на жизнения им стандарт и премахването на ограниченията върху религиозните им практики, като носенето на забрадки. Но ако последните няколко избори могат да служат като вид указатели, тук става дума за най-много половината от населението на страната.

Турция все още не е еднопартийна държава, а лидерите на политическите ѝ партии са добре известни на обществеността. Те се появяват по заглавията на вестниците и държат речи, предлагат политически програми и поддържат отношения [с други политици]. Партиите им са съществували под една или друга форма в продължение на десетилетия: републиканците от РНП (Републиканската народна партия), ултра-националистите от ПНД (Партията за националистическо действие), както и прокюрдските политици от НДП (Народно-демократическата партия), която има прогресивна платформа. Размириците в тези партии все още са част от вестникарските разкази и публичната дискусия: създаването на нова десноцентристка партия, партията İYİ (или „Добрата“ партия), която се отцепи от ПНД, създаваше нервни заглавия в продължение на месеци. Спекулациите за стратегиите на партиите при изборите от юни доминираха в новините, както биха могли да го правят и преди възхода на Ердоган. Вярно е, че в по-обикновени времена партийните лидери и депутатите не са арестувани с цели дузини, както в момента се случва с НДП (поне един депутат от РНП също е в затвора). Но тревожната истина е, че под повърхността на многопартийната система дори партията „Правосъдие и развитие“ (ПСР) [собствената партия на Ердоган], на власт от 2002 г. насам, всъщност няма никаква власт. Политическият живот на страната е сведен до личността на нейния лидер Ердоган и обкръжението му от роднини и приятели.

Зетят на Ердоган Берат Албайрак стана депутат през 2015 г., по което време Ердоган вече има пълен контрол над партийните списъци. Албайрак е министър на енергетиката, но се подразбира широко, че той е част от малката група, управляваща страната, заедно със сина на Ердоган Билал и дъщеря му Сюмейе. ПСР предоставя на Ердоган средствата, чрез които да управлява парламента, да мобилизира гласоподавателите, да разпределя услуги в предизборните кампании и да разработва кадри, за да запълни нарастващия брой свободни работни места в държавната бюрокрация. Но макар и да използва партията, за да постигне някои от целите си, той не е обвързан с нея и не зависи от нея. По-скоро е вярно обратното: партията зависи от Ердоган. Той отдавна вече е изхвърлил или отстранил по-ранното поколение лидери на ПСР – като някои от тях, например Абдула Гюл и Бюлен Аринч, са сред учредителите на партията. Вместо правителство, контролирано от една десноцентристка партия, Ердоган е утвърдил система на лично управление, легитимирана от все по-ясно хореографирани избори.

Някои либерали в Турция и другаде се притесняват, че е било грешка да се подкрепи ПСР, когато партията се появи на политическата сцена в началото на новото хилядолетие. Първоначалната им надежда – че тя ще бъде средство за реформиране на конституцията, намаляване на влиянието на военните и въвеждане на по-плуралистично схващане за национална принадлежност – днес е отстъпила място на горчиви самообвинения. Но демократизиращият потенциал на ПСР не беше сигурен от самото начало, и мнозина, които се смятат за леви, не са я подкрепяли никога. ПСР споделяше с останалите партии в турския политически спектър – от кемалистите до десните етнонационалисти – една повърхностна ангажираност с демокрацията, но като повечето политически партии в Турция, с изключение на НДП, тя никога не е била вътрешно демократична – факт, който по-късно улесни отстраняването на по-плуралистичните гласове в партията. По времето, в което беше кмет на Истанбул (като член на по-ранната про-ислямистка партия „Благоденствие“ (Рефа), Ердоган се пошегувал в едно интервю, през 1996, че „демокрацията е като трамвай; когато стигнеш до местоназначението си, слизаш.“

ПСР обаче се появи във време, когато движенията на гражданското общество все повече призоваваха към преработване на миналото на страната – включително и Арменския геноцид – както и отхвърляне на продължаващите репресии срещу кюрдите. Освен така нарастваше нетърпимостта, а в някои случаи дори отвращението към историята на страната, изпъстрена от военни преврати и потискане на политически партии, особено на про-ислямистки партии. При цялото си консервативно излъчване, ПСР успя да осъществи обща кауза с либералните критици на ролята на армията и съдилищата в ограничаването на политическите хоризонти в страната, макар и да го направи само защото собственото ѝ бъдеще зависеше от отслабването на традиционните държавни институции. В края на краищата, реформите за поставяне на военните под граждански контрол и преструктуриране на висшите съдебни системи не се оказаха достатъчни, за да се гарантира, че политическата траектория на страната ще си остане демократична. Според есенциалисткото обяснение, турският случай просто показва несъвместимостта между демокрацията и исляма. Но това е прекомерно опростяване. Траекторията на ПСР може да бъде разбрана по-добре като демонстрация на начина, по който историческите и структурните особености на политическата култура и институции на дадена страна могат да доведат до демократично преобръщане.

ПСР е основана през 2001 г. под цялостното ръководство на Ердоган, за да замени партиите, които бяха закрити поради предполагаемия им антисветски характер, сред които и Рефа, която бе подложена на конституционно разпускане през 1998 г. Като средство за налагане на стриктното придържане към кемализма, Конституционният съд имаше специален интерес да разпуска партии, които се считаха за про-ислямистки, прокюрдски или комунистически. В началото на 2000-те години сред турските либерали имаше нарастваща загриженост, че тези разпускания на партии лишаваха от глас значителна част от електората. Когато се появи ПСР, излизаща с умерена религиозна платформа и открити про-демократични и про-бизнес перспективи, тя изглеждаше като версия на политическия ислям, създадена да отговаря на ограниченията, поставени от Конституционния съд. По-важното за нерелигиозните хора беше, че партийната платформа предвиждаше либерализация и модернизация на икономиката непосредствено след голямата финансова криза от 2000-2001, когато зеещият държавен дефицит беше предизвикал паника сред международните инвеститори и борсов крах, който в края на краищата доведе до вземането на принудителен заем от Международния валутен фонд.

В националните избори през 2002 г. ПСР спечели 34% от гласовете, което доведе до получаване на почти две трети от местата в парламента, благодарение на един избирателен закон, останал от дните на военната хунта, който изключва от парламента всяка партия, получила по-малко от 10 на сто от гласовете. През 2002 г. само две партии – ПСР и РНП (с 19 на сто от гласовете) – успяха да надскочат този праг и така ПСР успя да си осигури мнозинството от местата. Тъй като победата на ПСР идваше след един период на миноритарни и коалиционни правителства, продължил от 1991 г., възможността за стабилно еднопартийно управление изглеждаше привлекателна за голяма част от електората. В страната и извън нея ПСР беше ласкателно сравнена с християндемократическите партии в Европа. С платформа, която целеше да привлече религиозното мнозинство, но също и с обещание да запази светския характер на републиката, ПСР предложи да се ангажира с религиозните недоволства, но без да прегръща ислямизма. И, което е може би още по-важно, чрез подкрепата за гражданско, а не етническо определение за турското гражданство, се създаваше впечатлението, че партията може да удовлетвори поне част от отдавнашните искания на кюрдските граждани.

* * *

Нито една от тези цели не беше реализирана. Да се опитваме да разберем разстоянието, което разделя 2002 от 2018 – нещо, което за повечето турци изглежда като множество десетилетия – е почти лудешко начинание. Това, че ПСР не е била по-демократична от която и да е друга турска политическа партия, би трябвало да следва очевидно от нежеланието ѝ да използва мнозинството си, за да отмени десет процентния избирателен праг, въпреки ясния му антидемократичен ефект. Обещанията на партията да представлява религиозните избиратели, да се обърне по-сериозно към недоволствата на кюрдското малцинство и да се ангажира с присъединяването към ЕС, биха могли действително да изиграят демократизираща роля, но в действителност те служеха единствено за подпомагане на консолидацията на собственото ѝ управление. Най-добрият начин да се разбере развитието на партията е да се идентифицират моментите, при които възможните алтернативните пътища са били игнорирани в полза на поредни стъпки към авторитаризъм. Меденият месец на ПСР беше първият ѝ мандат, между 2002 г. и 2007 г., като еднопартийно правителство, което не беше изправено пред някаква сериозна опозиция. Финансовата криза беше унищожила избирателните перспективи на другите десноцентристки партии – умерената десница обикновено беше привличала ясно мнозинство от гласовете, въпреки че то се разделяше между няколко партии – и това разчисти полето за ПСР. Една от централните амбиции на партията в този момент беше Турция да се присъедини към ЕС – амбиция, която тя споделяше с озападнения елит на страната. при първия ѝ мандат успехът на ПСР в ускоряването на кандидатурата на Турция беше широко популярен.

Реформите, които тя предприе, за да задоволи изискванията на ЕС, включваха ограничаването на ролята на военните в гражданското управление и премахването на съдилищата за държавна сигурност, които оформяха облика на сумарно раздаваната справедливост в югоизточната част на Турция, където живее голяма част от кюрдското население. Ограниченията върху използването на кюрдския език бяха облекчени, смъртното наказание бе отменено и извънредното положение в кюрдските провинции приключено. ПСР се придържаше към икономическите политики, установени от пакета на МВФ за стабилизиране на страната след финансовата криза, и придвижи напред програмата за приватизация. Последва икономическо възстановяване, което в крайна сметка се превърна в бум. Ако се разгледа списъка на публичните активи, разпродадени на различни бизнес интереси, свързани с ПСР, човек може да определи произхода на онова, което по-късно щеше да се превърне в златна мина за корупцията. Но тогава, през 2007, подобряването на икономическото положение в страната, съчетано с инвестициите в инфраструктура, здравеопазване и образование, беше подобрило осезаемо животите на бедните и предоставило отчетливи предимства за основните избиратели на партията.

Победата на ПСР в изборите през 2007 г. бе повратна точка. В Турция се използва система от партийни листи, което означава, че партийните лидери могат да изберат кой отива на върха на списъка и ще заеме място в парламента. Йерархичната структура на ПСР позволи на Ердоган да поставя на предните места в списъка най-верните си хора. Партията си осигури 47% от гласовете, като увеличи дела си с една трета; наскоро прочистените ѝ редици гарантираха, че депутатите ще вървят точно по стъпките на лидера си. Спечелените гласове бяха по-равномерно разпределени в страната, отколкото през 2002 г., макар че партията спечели по-малко места, защото една трета партия – ултранационалистическата MHP – беше прекрачила избирателния праг от 10% зад РНП, което по правило заема второто място, на всички избори от 2002 насам.

Мащабът на избирателната победа на ПСР означаваше, че тя разполага с достатъчно парламентарни гласове, за да гарантира назначаването на собствения си кандидат за президент Абдула Гюл – умерен ислямист, чиято кандидатура преди това беше блокирана от опозицията и подложена на остра критика от страна на армията (която гледаше на себе си като натоварена със защитата на секуларизма). Това предизвикателство пред нейния кандидат подтикна ПСР да предложи конституционно изменение, което да позволи президентът да бъде избран чрез народно, а не парламентарно гласуване. Политиците от опозицията се противопоставиха на промяната, опасявайки се, че тя ще измести баланса на властта в полза на изпълнителната власт. Въпреки тези опасения, той беше приет в референдум от октомври 2007 г. с почти 69% подкрепа. Успехът на стратегията за референдумите постави началото на няколко тревожни развития.

След изборите през 2007 г. темпът на либералните реформи се забави, тъй като преговорите за присъединяване към ЕС стигнаха до задънена улица. Когато новата конституция на ЕС беше поставена на референдуми в цяла Европа през 2005 г., отхвърлянето ѝ от страна на гласоподавателите във Франция и Нидерландия се приписа отчасти на опозицията срещу присъединяването на Турция към Съюза. Загрижеността срещу присъединяването на Турция от страна на видни политически фигури в някои големи европейски страни накара турската общественост да се отдръпне от Европа и да прегърне национализма. И тъй като присъединяването ставаше все по-малко вероятно, способността на ЕС да служи като лост в полза на либералните реформи намаля. Вместо това Ердоган използва втория мандат на ПСР, за да разхлаби хватката на някои ключови държавни институции, които се опитваха да блокират консолидацията на властта, упражнявана от партията му. Трите най-важни елемента в тази стратегия бяха един втори конституционен референдум, този път насочен към преструктуриране на съдебната система; продължителна кампания срещу медийния конгломерат „Доган Холдинг“, която очерта план, който партията по-късно щеше да използва за унищожаване на свободата на печата; накрая, съдебните процеси Ергенекон, които упражниха пълната сила на прокуратурата върху редица хора, обвинени в заговор за сваляне на правителството.

* * *

За Ергенекон, наречена по името на митичната долина от тюркските легенди, се твърди, че е тайна организация, чиито членове, пенсионирани секуларистки военни офицери, са планирали преврат. Възможно е да има някаква истина в твърденията, че някои бивши военни са обмисляли подобна идея. През 2007 г., либералното списание Nokta публикува поредица от документи, които нарече „дневници за преврат“, написани от Йозден Йорнек, бивш шеф на турските военноморски сили, в които се описват планове, изготвени заедно с бивши командири на военновъздушните сили и армията, за евентуален преврат през 2004. Ето защо първоначалните обвинения срещу Ергенекон изглеждаха достатъчно правдоподобно и през 2007 бе започнато разследване на предполагаемите им [антиправителствени] дейности. Първите обвинения срещу 86 обвиняеми бяха описани през юли 2008 с големи подробности в документ, наброяващ почти 2500 страници. Това беше първият мащабен опит на ПСР да използва прокурорските сили, за да прочисти противниците си. Военни офицери, журналисти, опозиционни политици и обществени интелектуалци бяха арестувани, обвинени в участие в заговор и хвърлени в затвора (в пред-съдебно задържане). Между 2008, когато бяха подадени първите обвинения, и 2011, бяха задържани повече от петстотин обвиняеми. Друг предполагаем план за преврат (известен като плана „Балиоз“ или „Боен чук“) доведе през 2012 до затворнически присъди за повече от триста заподозрени. В затвора Силиври бе създадена масивна нова съдебна зала с капацитет от над седемстотин души, за да могат да се провеждат масови процеси. В хода на делата някои от най-известните турски журналисти, включително Ахмет Шик и Недим Сенер, бяха арестувани на основание, че са подкрепяли конспирациите. Обвиненията се основаваха на това, че Сенер беше писал за официално съучастие в убийството на турско-арменския журналист Хрант Динк, а Шик беше публикувал репортаж за проникването в полицията на членове от движението Гюлен – религиозна група, водена от живеещия в чужбина духовник Фетула Гюлен, с която в онзи момент ПСР се намираше в тесен съюз. Накратко, Ергенекон и свързаните с него съдебни процеси се превърнаха в средство за заглушаване на несъгласието и за прикриване на доказателствата за неправомерно поведение на ПСР.

Осъдените бяха окончателно освободени през 2016, след като апелативният съд отмени всички присъди поради липса на доказателства. Но този поврат стана възможен само защото за Ердоган беше удобно да се помири с обвиняемите, които бяха лежали в затвора години наред, в резултат на неговите машинации. Сега вече той твърдеше, че съдебните процеси са били заведени от полицейски служители, прокурори и съдии, които принадлежали към движението Гюлен, което междувременно беше превърнато в новия враг номер едно: според новата версия всъщност превратът срещу него е бил планиран от гюленистите. Затворът Силиври и неговата масивна съдебна зала скоро щяха да се напълнят с нови обвиняеми. Голяма част от турската преса послушно възпроизведе обвиненията на Ердоган, без да споменава годините, в които той беше изказвал масивна публична подкрепа за същите онези прокурори и съдии.

Турското гражданско общество беше дълбоко променено от процесите Ергенекон. Докато хората, които бяха поставяли под въпрос процесите, сами станаха подсъдими, започна да става ясно, че прокурорите са били упълномощени да провеждат масови съдебни процеси срещу противниците на правителството. И, което е по-важно, бившите настойници на републиката – съдиите от военните и апелативните съдилища – не само не успяха да предотвратят процесите, но се оказаха и сред основните им мишени. Разбира се, политическите процеси, фалшифицираните доказателства и разчитането на слухове не бяха нищо ново за турската съдебна система: кюрдските граждани на страната бяха подлагани много отдавна на сумарна справедливост и нарушения на процесуалните права. Но тук за пръв път се правеше нещо такова по отношение на членовете на градския, светски, етнически турски елит. Няколко от военните лидери, поставени под съд, бяха сред архитектите на кампанията на турската армия за смазване на бунтовете в кюрдския югоизток през 1990-те години, която доведе до разрушения на хиляди кюрдски села, разселване на около два милиона кюрдски граждани и хиляди смъртни случаи сред цивилното население. Дълго след като стана ясно, че доказателствата, представени в съдебните процеси по делото Ергенекон са измамни, прокуратурата си остана популярна сред някои кръгове в страната, защото беше послужила за ограничаване на военните.

След започването на процесите Ергенекон, фокусът на Ердоган се измести от намаляване властта на военните към поставяне на апелативните съдилища под контрола на неговата партия. През 2010 ПСР представи нов набор от конституционни изменения, които бяха „продадени“ на обществеността като предназначени да ограничат способността на военните да оказват влияние върху правителството – отново чрез провеждане на референдум. Историята на вмешателства на турската армия в управлението на страната – пряка и непряка намеса през 1960, 1971, 1980, 1997 и 2007, когато тя издаде меморандум, оспорващ президентската кандидатура на Гюл – означаваше, че много турци симпатизираха на идеята за поставянето ѝ под по-голям правителствен контрол. Всъщност, макар някои от предложените изменения да поставяха ограничения върху компетентността на военните съдилища и да ограничаваха ролята на военните в правителството, най-важните промени засягаха състава на съдебната власт. Апелативните съдилища в Турция служат отдавна, заедно с армията, като пазители на кемалистката идеология. По време на първия мандат на ПСР, съдилищата действаха като балансираща сила срещу законодателната програма на партията, а Конституционният съд дори се опита да я закрие, защото [партията] се е ангажирала с анти-секуларни дейности.

Съчетаването на структурните промени в съдебната система с няколко либерализиращи промени даде възможност на партията да целия пакет като инициатива за демократизация. Съдебните реформи можеха да бъдат представени като отговор на позицията на ЕС, че контролът върху най-високите етажи на турската съдебна власт, упражняван върху всички съдебни назначения и повишения, е проблематичен. Измененията биха позволили на повече членове на съдебната власт да изказват мнение, но имаше широки опасения, че истинското намерение на ПСР е да манипулира новата система за назначаване по такъв начин, че да назначава и популяризира своите собствени верни членове. Въпреки това 58% от гласоподавателите подкрепиха предложенията. В рамките на само един месец страховете на опозицията бяха напълно потвърдени, тъй като органът, отговорен за новите назначенията в съдебната система, попадна под пълния контрол на членове, представени в предварителните списъци на партията. През следващата година те назначиха 160 нови съдии в Касационния съд и 51 в Държавния съвет. Четири години по-късно, при следващите избори за съдебен съвет, вече имаше явни манипулации, тъй като ПСР поде мощна кампания за прочистване на бившите си съюзници от съдилищата, като публично утвърди контрола си над съдебната власт.

* * *

Последният ход към авторитаризъм по време на втория мандат на ПСР беше конфронтацията между Ердоган и група вестници и телевизионни станции, отчасти собственост на Айдън Доган, бизнесмен и известен критик на правителството. Финансовата криза, която беше проправила пътя за първата избирателна победа на ПСР, беше заедно с това намалила и редовете на собствениците на медии в Турция. Сривът на двадесет турски банки, много от които бяха имали контрол над различни печатни и телевизионни холдинги, доведе до това, че Правителственият фонд за гарантиране на спестовните влогове се превърна в собственик на множество медии. С течение на времето те бяха преопаковани и пуснати в продажба, а няколко от тях бяха продадени на групи, свързани с ПСР. Вестникът Сабах, например, с тираж от повече от четиристотин хиляди, беше продаден на фирмата на Ахмет Чалик, управлявана от зетя на Ердоган Берат Албайрак. За да подкрепи офертата си, Чалик получи финансиране от държавна банка.

Доган Холдинг – собственик на телевизионната станция CNN Turk, заедно с още два телевизионни канала и два от най-големите в страната вестници, Хюриет и Милиет, както и на шест по-малки – беше се очертал като най-мощната медийна група, противопоставяща се на ПСР. Няколко от вестниците и телевизионните канали на Доган твърдяха, че ПСР е ангажирана с анти-секуларни действия, което накара Ердоган да призове публично за бойкот на вестниците на Доган. По време на изборите през 2007 Доган Холдинг подкрепи опозицията. Но скоро след това последва бързо отмъщение от страна на ПСР: през 2009 срещу Доган Яйън [Doğan Yayın] (медийна група, собственост на Доган Холдинг) бе обявена глоба от 2.5 милиарда долара за неплатени данъци. Глобата, обоснована чрез подновено тълкуване на данъчните правила за сделки с акции, бе широко схваната като политизирана: сумата достигна близо 80% от стойността на активите на дружеството-майка. Доган Яйън бе принуден да продаде два от вестниците си – Милиет и Ватан – както и една телевизионна станция, в допълнение към плащането на намалена глоба. След това групата направи труден опит за балансирано [противо]действие, като водещият им вестник Хюриет запази опозиционната си позиция, но заедно с това възприе по-мека редакционна линия и избягваше репортажи, които биха разгневили правителството. Когато през 2016 имейлите на Албайрак бяха направени публично достояние от хакери, се разкри, че някои старши членове на групата Доган са имали обмен с правителството относно [позициите на] журналисти и редактори, работещи във вестника. През март тази година Доган продаде останалите си медийни активи, включително и Хюриет, на близката до правителството бизнес група Демирьорен Холдинг.

Следващите избори, през 2011, обозначиха апогея на постиженията на ПСР. Партията влезе в третия си мандат с дял от 49,8%, което представляваше увеличение от почти 3%. Това беше последната възможност на Ердоган да се кандидатира на парламентарни избори: правилата на ПСР налагат на членовете ѝ лимит от три мандата. Двете други партии, представени в парламента от 2007, също бяха отново избрани, макар че [ултранационалистическата] ПНД изгуби позиции пред ПСР, а една група от независими представители на коалиция от кюрдски политици и леви кандидати от 17 партии и НПО-та, включително и прокюрдската Партията на мира и демокрацията (ПМД) спечели 35 места.

До този момент стратегията на ПСР в отношенията с кюрдския електорат беше двустранна. Партията култивираше отношения с кюрдски бизнесмени и консервативни политически фигури, като ги насърчаваше да се кандидатират чрез листата на ПСР, и дори назначаваше някои кюрдски депутати на постове в кабинета. Освен това тя беше допринесла за относителната либерализация на подхода на държавата към кюрдските културни права, като предложи скромна подкрепа за една кюрдска телевизионна станция и позволи в училищата да бъде преподаван кюрдски език. В крайна сметка обаче тази стратегия се оказа просто по-усъвършенствана версия на традиционната турска линия за възнаграждаване на кюрдите, които подкрепят правителството и потискане на онези, които не го правят. Но вместо да настоява за асимилационистки етнически политики, както бяха го правили кемалистите, партията просто търсеше подкрепата на онези кюрди, които желаеха да прегърнат нейната религиозна платформа. В същото време всяка независима гражданска или политическа организация, която заплашваше да намали гласовете на ПСР, беше третирана много сурово.

Моделът, по който се извършваха арестите в кюрдските провинции между 2009 и 2010, разказва своя собствена история. След като ПМД се представи добре на местните избори през 2009, около 1800 кюрдски граждани бяха арестувани в резултат на антитерористични операции, при което в принадлежност към терористични организации бяха обвинени профсъюзни дейци, активисти за правата на човека и избрани служители. Задържанията целяха да потиснат Съюза на Кюрдските общности (СКО) – обобщена група, съставена от различни политически фракции, свързани повече или по-малко с Абдула Йочалан, лишеният от свобода лидер на Работническата партия на Кюрдистан (известна под съкращението ПКК). Като извинение послужи дългосрочното обозначаване на ПКК като терористична организация. Само в един ден през декември 2009 бяха арестувани осемдесет души, включително и осем кметове на ПМД. Сред тях беше и Осман Байдемир, популярният кмет на Диарбекир, неофициалната кюрдска столица на Турция, който е бил заплашен с 36-годишна присъда. Преследванията на СКО демонстрираха всички процесуални и доказателствени дефекти на съдебните процеси от делото Ергенекон и към 2011 доведоха до почти десет пъти повече арести, при които бяха задържани над 7700 заподозрени – близо половината от тях в пред-съдебни задържания. Това, че злоупотребите с процесите по делото Ергенекон привлякоха толкова голямо внимание, докато обвиненията срещу СКО се обсъждаха само рядко, показва само, че кюрдското население в Турция си остава гражданство от втора класа.

Успехът на ръководената от ПМД листа в изборите от 2011 доведе до нова политическа коалиция в кюрдската политика. Бяха привлечени представители на по-малките леви партии, както и алевитите и арменските общности, женски организации и ЛГБТ-активисти. През 2012 тази коалиция основа Народно-демократическата партия (НДП), наследник на предишните леви, прокюрдски партии, но със значително по-широка политическа платформа. НДП възнамерява да представя исторически маргинализираните общности в цялата страна; освен това, равнопоставеността на половете беше вградена във вътрешните ѝ структури, с мъже и жени като лидери на всякакво ниво.

Левичарските акредитиви на НДП направиха така, че тя беше в състояние да се възползва от вълната от протести, които заляха Турция през лятото на 2013. Първите протести бяха срещу замяната на парка Гези в Истанбул с нов търговски център, проектиран като възстановка на Османска артилерийска казарма. Загубата на една от малкото оставащи зелени площи в града, за да се направи път за неоосманско търговско предприятие, разположено непосредствено до площад Таксим, с неговия паметник на републиката, обхващаше като под лупа всички неща, които протестиращите разглеждаха като най-лоши аспекти от програмата на ПСР. Когато първоначалната демонстрация беше посрещната от полицията с непропорционална сила, картините на насилието моментално се разпространиха в мрежата и накараха хиляди други хора да се съберат на площад Таксим. Демонстрантите, много от тях студенти, обявиха, че са против авторитарния неолиберализъм на ПСР. Затварянето на парка Гези беше само един пример сред хилядите проекти, направлявани от правителството, които водеха до партньорства между глобални инвеститори и частни предприемачи, от една страна, и държавните структури, ръководени от ПСР – независимо дали ставаше дума за мега-инфраструктурни или масови жилищни проекти, за развиване на нови бизнес райони или на сателитни градове. Всички тези проекти игнорираха градоустройственото планиране и екологичните разпоредби, както и социалната структура на съществуващия град. Новите закони улесняваха изгонването на наемателите от площите, предназначени за реконструкция. Правителството превърна Службата за обществени жилища в основен инструмент за осъществяване на строителните си мегаломании, като ѝ позволи да действа като плановик на градоустройството, регулатор, собственик, и в много случаи изпълнител, който сам си търси подизпълнители, обикновено от средите на про-правителствено настроените предприемачи, като всичко това създава огромни печалби, докато градските бедни биват постепенно изтласквани.

Внезапното и очебийно богатство, придобито от висши ръководители на ПСР по време на първото десетилетие на партията на власт, се разглежда като пряк резултат от такива публично-частни партньорства и протекциите, които идваха заедно с тях. (Ердоган беше един от ранните печеливши, във всеки един аспект – срещу него бяха повдигнати 18 обвинения в корупция по времето, когато беше кмет на Истанбул през 1990-те години). Изгонването на дългосрочните наематели, за да се направи място за строителство от висок клас в исторически градски квартали, предизвика масов гняв. Протестите от Гези разпалиха национална кампания за демонстрации, проведени в 78 от 81-те провинции на страната. Приватизацията и дерегулацията засегнаха широк кръг от други индустрии. Една година след протестите от Гези повече от триста миньори бяха убити при инцидент в приватизирана въгледобивна мина, управлявана от близката до ПСР компания Сома холдинг, най-добре известна с това, че помага на партията да подарява безплатни чували с въглища в навечерието на изборите. Мината не отговаряше на най-елементарните изисквания за безопасност.

Демонстрантите от Гези протестираха и срещу посегателствата на правителството върху секуларизма, които постепенно набираха скорост. Ердоган беше заявявал многократно, че правителството ще „възпита религиозно поколение“, призоваваше жените да имат повече деца, опитваше се да затрудни достъпа до аборти, да наложи нови правила за продажбата на алкохол, дори се опита да забрани публичните демонстрации на близост. Опасенията, че светският характер на републиката е бил подложен на атака, бяха съпроводени от загриженост, че ограниченията върху свободата на печата и събранията намаляват потенциала за ефективна опозиция. Самите протести вече разкриха степента на автоцензура – в допълнение към правителствената цензура – сред основните медии на Турция, повечето от които омаловажиха или изобщо не представиха първоначалните протести, от страх пред правителствени репресии. CNN Turk на Доган медия излъчи документален филм за пингвините, вместо да показва битките между протестиращите и жандармерията в центъра на Истанбул. По-рано през 2013 г. общинското управление на ПСР в Истанбул беше наложило забрана върху обществените събрания, за да предотврати първомайските протести, провеждани традиционно на площад Таксим. Протестите от Гези бяха рядък пример за обществено недоволство – и ожесточената реакция на полицията, с широко използване на сълзотворен газ и водни оръдия, беше откровение за демонстрантите, повечето от тях от средната класа. Между три и пет милиона души излязоха на улицата, в повече от пет хиляди демонстрации, в продължение на един месец. Много от тях никога преди не бяха участвали в протести и много скоро осъзнаха степента на цензурата и полицейската бруталност, както и възможността за солидарност с по-традиционните активисти, които ръководеха протестите: природозащитници, феминистки, ЛГБТ-активисти, дейци по правата на човека и левичари, особено от общността на алевитите. В резултат на това се формираха нови политически стремежи за много хора, които са израснали след военния преврат от 1980 и никога не са очаквали да водят политически живот. И макар че участието на кюрдите беше ограничено, Сир Сюрейя Йондер, член на парламента от НДП, се присъедини към протестите.

* * *

Първата голяма възможност да се провери общонационалното въздействие на протестите от Гези бяха президентските избори от август 2014 – първите, при които президентът щеше да бъде избран чрез всенародно гласуване, след конституционното изменение на ПСР от 2007. Тъй като партийните правила постановяваха, че той не може да се кандидатира отново за парламента, Ердоган беше изградил по-нататъшните си планове върху идеята за спечелване на президентството. Скоро след изборите от 2011 той започна кампания за трети набор от конституционни изменения, този път за промяна на структурата на правителството от парламентарна към президентска система. Протестите от Гези говореха за реална съпротива срещу тази промяна – ходът на Ердоган беше широко разглеждан като трик за продължаване на престоя му на власт. Дотогава президентството беше до голяма степен церемониална служба, но всенародният мандат, притежаван от пряко избран президент, по неизбежност щеше да означава, че изпълнителният орган ще получи повече власт. Нямаше почти никакви съмнения, че Ердоган ще спечели – единственият въпрос беше дали ще спечели директно мнозинство още в първия кръг на изборите.

В навечерието на изборите Ердоган беше широко обвинен, че финансира кампанията си с публични средства и участва в класически схеми за купуване на гласове, като раздаване на безплатни въглища и предоставяне на храна и дрехи. В крайна сметка той спечели на първия кръг, като получи 51,8% от гласовете, срещу 38,4% за Екмеледин Ишаноглу, умерен ислямист и кандидат на основните опозиционни партии. По-изненадващият резултат беше, че кандидатът на НДП, Селахатин Демирташ, адвокат по правата на човека, получи почти 10% от гласовете.

Появата на Демирташ като значима фигура сигурно е изиграла роля при прекратяването на подкрепата на ПСР за кюрдския „процес на помирение“. Между 2009 и 2011 ПСР беше участвала в разговори с кюрдски бунтовници, в опит да прекрати тридесетгодишния конфликт с ПКК, която традиционно се стреми да създаде независима кюрдска държава – искане, което впоследствие е сведено до автономия. През декември 2012 Ердоган призна за първи път, че правителството е преговаряло с Абдула Йочалан, лидера на ПКК, който е в затвора. Към март 2013 разговорите бяха напреднали достатъчно, за да се публикува и широко разпространи писмо на Йочалан, в което се обявяваше прекратяване на огъня и оттегляне на ПКК от Турция. След като през следващия месец силите на ПКК се оттеглиха в Северен Ирак, правителството беше обявило край на конфликта и се зае със задачата да постигне масова подкрепа за „процеса на помирение“.

Всичко това беше посрещнато с огромен обществен ентусиазъм – едно проучване, проведено през май 2013, показа подкрепа от 81% в югоизточните райони на страната. Ердоган, с поглед към президентските избори през 2014, се надяваше да превърне този ентусиазъм в гласове. Но мирният процес скоро се разпадна в резултат на две важни събития. Първо, сирийската гражданска война даде възможност на сирийските кюрди да формират де факто автономен регион, известен под названието Рожава. Първоначално Турция възприе линия на силна съпротива срещу Асад и позволи границата ѝ със Сирия да се използва като канал за доставки на средства за сирийските опозиционни сили, както и маршрут за сирийски бежанци, търсещи спасение от конфликта. Но съществуването на територия, контролирана от кюрдите, намираща се само на няколко километра от югоизточните ѝ градове, обезпокои сериозно както ПСР, така и турската армия, която се тревожеше от международната подкрепа за сирийските кюрдски милиции, свързани с ПКК, точно отвъд порестата граница. В резултат на това, по време на обсадата на сирийския кюрдски град Кобани от Ислямска държава през есента на 2014, Ердоган блокира международните и местните усилия за поддържане на кюрдската отбрана.

Но може би по-важното развитие от гледна точка на Ердоган беше нарастващата популярност на НДП както в югоизтока, така и в страната като цяло. Той спечели достатъчно лесно президентството през 2014, но партията не демонстрираше обичайните си равнища на популярност в анкетите за предстоящите парламентарни избори през юни 2015. През пролетта на 2015 Ердоган се оплака, че ПСР носела тежестта на мирния процес, докато НДП жънела наградите за него. Виждайки в себе си архитект на една нова Турция, която ще донесе мир в югоизточната част и ще замени етническата концепция за гражданство с религиозна, Ердоган намираше за непоносимо, че в една мирна, плуралистична страна, може да се утвърди система на споделено управление. Демирташ проведе кампания срещу плановете на Ердоган за нова президентска система и разработи изборна платформа, която да бъде привлекателна не само за кюрдските избирателни райони, но и за алевитите, либералите, жените, работниците и младите хора. И докато НДП започна да печели нови позиции, през април 2015 Ердоган прекрати преговорите с Йочалан и започна да ухажва турските националисти. Йочалан беше върнат в единична килия и отново му беше забранено да има посетители. Изборите потвърдиха най-големите страхове на Ердоган, като делът на гласовете на ПСР падна с 9%, до малко над 40%. НДП спечели 80 места в парламента, с повече от 13 на сто от гласовете, като стана първата прокюрдска партия, която е успяла да надскочи избирателния праг. Комбинацията от по-слабото представяне на ПСР и една четвърта партия, която заемаше места в парламента, означаваше, че Ердоган вече няма абсолютно мнозинство, оставяйки ПСР в невъзможност да формира еднопартийно правителство за първи път от повече от десетилетие. Още по-лошо, НДП беше попречила на Ердоган да получи явното мнозинство, необходимо за незабавно приемане на предложените конституционни изменения, свързани със създаването на президентска система.

Ердоган реагира на този неуспех с най-безскрупулната спекулация в кариерата си. Той предприе нова военна кампания срещу кюрдските бунтовници и започна да търси съюз с дясно-националистическата ПНД. През лятото на 2015 бойците на Ислямска държава засилиха нападенията над кюрдски цели в Турция, включително и особено тежкия бомбен атентат в град Суруч, при който бяха убити 33 кюрдски младежки активисти, които се готвеха за хуманитарна мисия в Кобани. Много кюрди обвиняваха правителството, че не е успяло да предотврати тази и други терористични атаки. Само дни след бомбения атентат двама турски полицейски служители за борба с тероризма бяха намерени убити. ПКК пое отговорността за това като отмъщение за Суруч. Ердоган се възползва от тези убийства като извинение да обяви края на мирния процес. Турция се присъедини към американската коалиция срещу ИДИЛ през същото лято, като позволи коалиционните въздушни удари да бъдат стартирани от нейните въздушни бази. Но моделът на турските въздушни удари показа ясно, че истинската цел на усилията на Турция е ПКК: огънят беше съсредоточен върху планините Кандил в Северен Ирак, където се намираше ръководството на ПКК. Тези удари доведоха до масови протести в градовете на югоизток; скоро турските военни започнаха целенасочени действия срещу тези градове. През април 2015 Диарбекир беше приветствал делегациите на арменските диаспори, по повод стогодишнината на геноцида. До края на годината голяма част от стария му град, заедно с други кюрдски центрове като Джизре и Нусайбин, бяха превърнати от турската армия в развалини. Тази ожесточена военна кампания беше в някои отношения по-мощна от сравнително по-малко интензивната гражданска война от 1990-те години. Към март 2017 Организацията на обединените нации публикува доклад, в който се използваха сателитни изображения, за да се покаже мащаба на унищожението и сериозните нарушения на правата на човека. В резултат на военната атака бяха изселени стотици хиляди цивилни граждани и причинени стотици смъртни случаи. Освен това тя предоставяше възможност за всевъзможни спекулации: през 2016 се оказа, че турската държава се е съгласила да плати повече от 36 млн. долара за закупуване на военни дрони от компания, собственост на семейството на друг зет на Ердоган, Селчук Байрактар.

Значението на Сирия за пълния поврат на Ердоган в политиката му към кюрдите указваше промени и във външната политика на Турция. По време на първите си два мандата ПСР беше изместила Турция от изключителния фокус върху Вашингтон и Брюксел към един по-широк регионален ангажимент. Първоначално това означаваше задълбочаване на търговските връзки с Балканите, Кавказ и Близкия изток. През 2010 Турция обяви планове за създаване на зона за свободна търговия със Сирия, Йордания и Ливан, а тогавашният ѝ външен министър Ахмет Давутоглу очерта визия за сътрудничество с арабския свят. След бунтовете из целия арабски свят през 2011 [т. нар. „Арабска пролет“], ПСР представи страната като модел, който би могъл да се следва в Близкия изток. Ердоган призова Асад да либерализира страната си и в рамките на месеци разреши на сирийските опозиционни групи да създадат свой щаб на турска територия. Някои югоизточни градове като Газиантеп скоро започнаха да гъмжат от финансови агенти откъм Персийския залив и оръжейни търговци, провеждащи срещи с различни сирийски опозиционни фракции, докато Турция прие милиони сирийски бежанци, бягащи от войната. Но след възхода на Ислямска държава през 2014, когато САЩ започнаха да извършват военни операции в партньорство със сирийските кюрдски милиции, Турция се оказа изправена пред перспективата за осигуряване на оръжия и средства на НАТО за групи, свързани с ПКК. В резултат на това целите му се изместиха от свалянето на Асад, към противопоставяне срещу напредъка на кюрдските милиции и ограничаване на сирийския кюрдски контрол върху регион, намиращ се толкова близо до турската граница. Военната кампания на Ердоган срещу кюрдските цели в Турция беше както продължение на сирийската му политика, така и усилие да се привлече на негова страна етнонационалистическия електорат.

След изборите от юни 2015 Ердоган (който действаше като де факто лидер на ПСР, въпреки конституционното изискване президентът да се откаже от партийна принадлежност), блокира създаването на коалиционно правителство; като президент, той обяви висящ парламент и призова за предсрочни избори, които да се проведат през ноември. В периода преди новите избори се наблюдаваше нарастване на насилието в кюрдския югоизток и потискане на кюрдското политическо организиране в цялата страна. Посланието на проправителствената преса (което в този момент вече означаваше огромното мнозинство от медиите) беше, че само правителство на ПСР може да спаси страната от тероризъм и хаос. ПСР се включи в изборите като единствената партия, способна да прекрати насилието и заедно с това представяше НДП като партия на терористи. Около ноември военната кампания в югоизточната част на страната правеше много трудно за избирателите от региона да стигат до избирателните секции, като с това силно потискаше гласуването за НДП; освен това тя привличаше ултранационалистите встрани от Партията за националистическо действие (ПНД). Спекулацията на Ердоган се изплати великолепно: ПСР получи 49,5% от гласовете и удобно мнозинство. ПНД загуби почти половината от гласовете си за ПСР, но все пак преодоля избирателния праг, както го направи и НДП.

По време на първите мандати на ПСР имаше моменти, когато и етнически-кюрдските, и етнически-турските граждани на страната можеха да си представят бъдеще без конфликти. Но в края на краищата ПСР на Ердоган се оказа (в най-добрия случай) само случайно средство за осъществяването на тези надежди. НДП сега е единствената политическа партия, която подкрепя помирението, но в резултат на засилената кампания за репресии срещу кюрдите след изборите от ноември 2015, повечето от лидерите ѝ са зад решетките. Демирташ, съпредседател на партията, Фиген Юкседаг, и още десет други членове на парламента от НДП, са задържани по обвинения в тероризъм. Прокурорите се опитват да прокарат 142-годишна присъда за Демирташ. Много кюрдски медии бяха затворени и десетки прокюрдски кметове бяха отстранени и заменени от назначени от ПСР „попечители“.

* * *

Четвъртият мандат на ПСР, с Ердоган за пръв път като президент, се оказа далеч най-репресивният. От 2015 насам страната беше въвлечена във война и претърпя опит за преврат; в продължение на 21 месеца тя е управлявана в извънредно положение, което все още продължава. Може спокойно да се каже, че ПСР смаза светската опозиция в Турция, подкопа разделението на властите, започна война и възприе един хипер-шовинистки национализъм. Но щетите, причинени от разкола в собствената коалиция на ПСР, може да се окажат и по-лоши от всичко това.

ПСР влезе в поредния си мандат с намерението да прекъсне 75-годишната хватка на секуларистите върху държавната бюрокрация и съдилищата. Това беше цел, споделяна от движението, ръководено от Фетула Гюлен. Общността, ръководена от Гюлен, следва същата сунитска Ханафи-традиция[53] като повечето турци, включително и Ердоган. Но докато ПСР е израснала от ислямистки политически партии, свързани с Милли Гьорюш (или „национална гледна точка“), то движението „Гюлен“ се е появило от по-аполитични мисловни течения, повлияни от ислямския учен Саид Нурси, който набляга върху културата, образованието и морала, заедно със силен ангажимент към турския етнонационализъм. Въпреки тази предполагаема аполитична позиция, по време на политическото насилие от 1970-те години, когато сблъсъците между ултранационалистически и левичарски групи доведоха до хиляди жертви, Гюлен се заема със задачата да създаде в анадолските провинции мощна противодействаща сила срещу левицата, съставена основно от религиозни млади хора. Създадена е система от стипендии, които да подготвят едно поколение от религиозни студенти за националните университетски изпити и започване на работа в държавните учреждения. По този начин на младите хора се предлага път за излизане от техните села и провинции, както и възможност да станат нещо по-различно от фабрични или селскостопански работници. В същото време, подготвяйки ги за изпити за държавна служба, гюленистите се опитват да променят състава на държавната бюрокрация, като постепенно я запълват с религиозни кадри. Но тъй като по онова време държавата налага придържане към кемализма сред своите бюрократи, гюленистите внимават да не правят всичко това прекалено видимо. Вместо това усилията им са представени като просто насърчаване на социалната мобилност.

Към началото на 2000 г. хората, завършили подготвителни програми на Гюлен, станаха все по-широко представени в държавната бюрокрация. Когато ПСР дойде на власт и започна да оспорва светското господство на ключови правителствени позиции, Гюлен беше неин естествен съюзник. Всъщност абсолвентите на Гюлен бяха единствената група, способна да предостави алтернативни кандидати за замяна на кемалистите. Много коментатори сега вярват, че алиансът ПСР-Гюлен е заменил една „дълбока държава“ с друга. До края на втория мандат на ПСР, битката срещу секуларистите до голяма степен бе спечелена, а гюленистите заемаха ключовите позиции в държавните служби. Но дали защото ПСР вече не смяташе, че има нужда от последователите на Гюлен, или защото Ердоган се чувстваше заплашен от двойната си обвързаност – а може би и защото симпатизантите на Гюлен бяха доста предпазливи по отношение на нарастващия авторитаризъм на Ердоган и неговите аванси към кюрдите – вече имаше поредица от публични несъгласия. Когато прокурорите, свързани с Гюлен, разпитваха съюзника на Ердоган и ръководител на националната разузнавателна служба Хакан Фидан по време на разследване, което разкри за пръв път, че през 2012 г. са се състояли тайни разговори между висши чиновници от ПСР и ПКК, вече започна да става ясно че присъствието на гюленисти на висши позиции може да представлява риск за ПСР.

По време на протестите на площада Гези изтъкнати членове на ПСР, за които се говореше, че имат връзки с Гюлен, включително и тогавашният президент на партията Абдула Гюл, очевидно не са се чувствали комфортно с репресиите. Докато Ердоган отхвърли протестиращите като „мародери“, няколко служители на ПСР заеха по-меки позиции. Самият Гюл коментира, че демокрацията не може да се сведе само до избори, а някои висши министри изказаха уважение към правото на ненасилствен протест. Вестникът на движението „Гюлен“ Заман публикува критики срещу прекомерното полицейско насилие. През ноември 2013 г. Ердоган обяви нови регулации, които биха довели до затварянето на училищата, създадени от гюленистите, за да подготвят своите поддръжници за влизане в колежи и държавни учреждения. Това беше началният удар в една война на живот и смърт между Ердоган и Гюлен.

Месец по-късно, в ранната сутрин на 17 декември, бяха претърсени имотите от повече от петдесет членове на ПСР и бизнесмени с връзки към партията. Полицията се появи с кутии за обувки, пълни с пари, като според съобщенията бяха конфискувани цели 17 милиона долара. Нападенията бяха резултат от едногодишно разследване, за което се твърди, че се води извън командната верига в Министерството на правосъдието, и се основава на твърдения за манипулирани държавни търгове и подкупи. Сред задържаните бяха строителният магнат Али Агаоглу, чиито мегапроекти го превърнаха в най-известната фигура, свързана с възстановяването на градската архитектура, подкрепяна от ПСР; главата на държавната Halkbank, Сюлейман Аслан; както и иранско-турският бизнесмен Реза Зараб, който бе обвинен в организирането на схема за пране на пари в опит да се заобиколят американските санкции срещу Иран. Прокурорите обвиниха повече от една дузина хора в измами, подкупи, пране на пари и контрабанда на злато. Едно друго разследване около манипулирания търг за вестник Сабах включваше сина на Ердоган Билал, зетя му Берат Албайрак, както и Бинали Йълдъръм, по онова време министър на транспорта. Един запис на телефонен разговор, в който изглежда, че Ердоган казва на Билал бързо да придвижи десетки милиони долари, излезе в пресата. Ердоган настояваше, че записът е фалшив и че огромният обем от инкриминиращи доказателства, публикувани от прокурорите, също е резултат от фалшификация. Пред лицето на нарастващото обществено недоволство четирима министри от ПСР подадоха оставка.

Прокурорът, ръководещ разследването, беше Закария Йоз, главен прокурор по случаите Ергенекон и, по мнението на мнозина, гюленист. Твърденията за корупция, разбира се, щяха да бъдат преценявани от членове на съдебния сектор, преструктуриран след конституционния референдум от 2010 г., организиран от ПСР. Изправен пред перспективата за местни и президентски избори, които трябваше да бъдат проведени през 2014, както и директните обвинения в корупция срещу собствения му син и членове от непосредствения му кръг, Ердоган трябваше да намери начин да отмени разследването.

Принуден да се отбранява, Ердоган заяви, че твърденията за подкупи са били равносилни на опит за „съдебен преврат“. Гюленистите, които извършваха разследването, били част от „паралелна държава“, която е проникнала в полицията, прокуратурата и съдебната система. Подкрепящите ПСР медии изпаднаха в истерия. За да се предотврати появата на доказателства около разследването, правителството затегна ограниченията на социалните медийни платформи и разреши унищожаването на записите на подслушванията. Ердоган си послужи със средства, заети директно от стратегията на Йоз при случаите около Ергенекон, като описа всички последователи на Гюлен като членове на предателска масова конспирация. Самият Йоз, възхваляван от ПСР по време на процесите Ергенекон, сега беше опозорен.

През януари 2014 ПСР извърши най-голямата чистка на съдебната власт в турската история. В рамките само на няколко седмици прокурорите, свързани с делото, бяха заменени с нови, които бяха готови да прекратят разследването. До края на месеца от постовете си бяха отстранени стотици съдии, а най-малко две хиляди полицаи и прокурори бяха уволнени или преназначени. Много от тези, които бяха уволнени, бяха замесени също и в делата Ергенекон, а сега вече правителството оттегли подкрепата си за тези процеси. Ердоган беше готов да освободи обвиняемите от Ергенекон и дори да направи съюз с някои от бившите си противници, ако това беше цената да се отърве от заплахата на Гюлен. Един от основните обвиняеми в делото Ергенекон, Догу Перинчек, беше освободен през март 2014 (преди това му беше дадена доживотна присъда, която трябваше да бъде излежавана в изолация) и бързо се превърна в един от най-близките съветници на Ердоган. Правителството внесе законопроект, който да даде на изпълнителната власт още по-голям контрол върху назначенията на служители в съдебната сфера, което предизвика възражения от страна на ЕС. Два други нови закона укрепиха позицията на Ердоган – единият позволяваше на правителството да упражнява по-голям контрол над Интернет, а другият увеличаваше правомощията на разузнавателните служби. Новите Интернет-регулации позволяваха на правителството да блокира YouTube и Twitter без съдебна заповед, като ограничи, за целите на „националната сигурност“, публичния достъп до доказателства, публикувани онлайн.

Правителството засили чистките на гюленисти през 2015, основно сред държавната бюрокрация, но също и в частния сектор, като изземаше корпоративни и медийни активи, и налагаше назначени от съда попечители, които да ръководят отчуждения бизнес – доходоносен нов начин за възнаграждение на лоялистите в подготовката на парламентарните избори, свикани от Ердоган през ноември 2015. До края на същата година правителството вече представяше анти-кюрдската си военна кампания, прочистването на гюленистите и борбата срещу ислямската държава като част от единното усилие за борба срещу един „коктейл от тероризъм“.

* * *

През юни 2016 правителството официално обяви движението Гюлен за терористична организация. Един месец по-късно, на 15 юли, беше направен опит за преврат. Днес, почти две години по-късно, все още много неща не са известни за събитията от този ден. Знаем, че 249 турски граждани са били убити в нощта на безпрецедентно насилие по улиците на Истанбул и Анкара, докато сухопътните войски на армията заемат позиции по основните мостове на Истанбул в камиони и танкове, а свръхзвукови самолети F-16 прелитат над Анкара, преди да атакуват парламента, резиденцията на премиера и президентския дворец. Повечето наблюдатели предполагат, че в началото на следобеда предупреждение за преврата е достигнало началника на разузнаването Хакан Фидан и началника на генералния щаб Хулиси Акар. Преписките на разговорите между заговорниците в Истанбул, водени по WhatsApp показват, че те са започнали да мобилизират единиците си шест или повече часа след това. Нямаме много информация за това какво се е случило междувременно. На парламентарната комисия, която се опитва да разследва събитията, довели до преврата, е бил отказан достъп до засегнатите лица, а молбите за интервюиране на Фидан и Акар са били отхвърлени.

Въпросите около това кога държавни служители за пръв път са научили за заговора и какво са направили след това, си остават без отговор, а опозиционните политици обвиняват ПСР, че прикрива важни факти. Малцина в Турция вярват, че опитът за преврат е прикрита операция на ПСР, но някои смятат, че правителството може и да се е пазарило със заговорниците и е направило сделка, даваща имунитет на някои от тях, плюс представяне на преврата като организиран изцяло от гюленистите. Фактът, че няколко от офицерите, които признават участието си, отричат каквито и да е връзки с Гюлен, подсказва възможността превратът да е продукт на съюз между различни фракции сред военните, обезпокоени от управлението на ПСР. Съветът „Мир у дома“, както нарече себе си ръководството на преврата, заяви в изявление, прочетено в ефира по време на краткотрайното окупиране на държавния телевизионен оператор, че се намесва, за да възстанови светската и демократична държава и да управлява под върховенството на закона. Препратките към кемалистките принципи бяха очевидни. Нежеланието на правителството да позволи разследване на подготовката за преврата предполага, че то иска да се придържа към официалната линия – тоест, че е имало насилствена конспирация на Гюлен – вместо да позволи да се появи някаква по-сложна картина.

Когато превратът се провали, в ранните часове на 16 юли, Ердоган, който беше на почивка в Мармара, даде пресконференция на летището в Истанбул, където бе пристигнал след опасно близка среща с един от F-16-те на конспираторите. Той се извини пред турския народ за съюза си с движението Гюлен. „Бяхме измамени“, каза той. В продължение на дълго време „не успяхме да видим скритата им програма, вярвайки, че имаме общи ценности“. За щастие, продължи той, истинската им природа стана очевидна чрез опита за „съдебен преврат“ от декември 2013 г. и още тогава започна работата по елиминирането им. Той описа опита за преврат като „подарък от Бога“ и през следващите месеци стана ясно, че му е дадена възможност да осъществи най-амбициозните си цели. След няколко дни бе обявено извънредно положение. То беше подновено за седми път през април [2018], само няколко минути след като правителството обяви, че предсрочните парламентарни и президентски избори ще се проведат на 24 юни, 18 месеца по-рано от очакваното. Тези избори ще се проведат при извънредно положение – една форма на управление, която според Ердоган е полезна за икономиката, защото защитавала страната от тероризъм и не позволява на работниците да стачкуват.

След опита за преврат геостратегическата позиция на Турция се промени. Въпреки че и преди това вече беше имало напрежения с НАТО по отношение на политиката към Сирия и все по-големи напрежения с ЕС, отношенията на Турция с бившите ѝ западни партньори сега се влошиха рязко. Ердоган се оплаква, че ЕС и САЩ осъждат опита за преврат много бавно и твърди, че продължаващият неуспех при екстрадирането на Фетула Гюлен от САЩ в Турция е доказателство за американско съучастничество в заговора. Рязкото повишаване на антиамериканизма в цяла Турция показва, че много хора придават някаква тежест на теориите за конспирация на Ердоган, а заедно с това показва и степента на обществения гняв срещу стратегията на САЩ за въоръжаване на сирийските кюрдски сили. Но Тръмп вече заяви намерението си да изтегли американски военни единици от Сирия, което ще позволи на турската армия да смаже кюрдските сили. И докато някои други двустранни проблеми – особено екстрадирането на Гюлен – ще си останат, очевидната готовност на Тръмп да се откаже от подкрепата за кюрдите и липсата на интерес към човешките права е добре дошла за Ердоган. Обтегнатите отношения с НАТО изглеждат по-малко лесни за поправяне: много от висшите военни служители, прочистени след опита за преврат, са участвали в операции на НАТО, което подхранва подозренията сред някои турци за участие на НАТО в планирането на преврата. Редица служители, които са били в чужбина по време на провеждането му, вече потърсиха убежище в страните, в които са били настанени. Путин, междувременно, е широко хвален, че е бил сред първите, които осъдиха опита за преврат, а в някои доклади дори му се приписва реална помощ – според тях той е предоставил разузнавателната информация, която е позволила на Ердоган да избегне залавянето си. Първото пътуване на Ердоган в чужбина след опита за преврат беше в Русия, където той публично благодари на Путин за подкрепата и обеща по-тесни връзки между двете страни. Днес Турция изглежда по-близо до Русия, отколкото до НАТО и закупува руски ракети въпреки американските и на НАТО възражения. Освен това тя координира сирийската си политика с Путин и иранския президент, Хасан Рухани, по време на една среща на високо равнище в Анкара, на която Вашингтон не беше поканен. Ердоган предложи Турция да обмисли присъединяването си към Шанхайската организация за сътрудничество – регионален блок за сигурност, съставен от Китай, Русия, четири централноазиатски държави, Индия и Пакистан – вместо към ЕС. Последният доклад на Европейската комисия за Турция, публикуван тази пролет, отбеляза сериозен спад в областта на основните права и заяви, че няма да има нови преговори за присъединяване. Но повечето турци не смятат, че ЕС се намира в позиция да поучава страната им относно нарушенията на човешките права, като се има предвид начина, по който бежанците се третират в самата Европа.

* * *

Подкопаването на държавата, причинено от чистките на Ердоган, повдига въпроси за капацитета за управление във всичко, от образованието до съдебната система, до сигурността. Чистките се усложняват от факта, че самата ПСР насърчи проникването на гюленистите в бюрокрацията и че вероятно в партията все още има немалко последователи на движението. Един видеоклип от мрежата, който стана вирусен, показва съдийска колегия, която се обръща към подсъдим гюленист с въпроса дали е присъствал на една определена среща на движението. Когато обвиняемият казва, че го е направил, член на колегията пита кой друг е присъствал, като кара ответника да идентифицира самите съдии. Но въздействието на чистките се простира далеч отвъд гюленистите. Тъй като гражданите се насърчават широко да правят анонимни доноси, а висшите бюрократи имат множество стимули да премахват гюленистите от отделите си, то неща като дребни разправии, съперничества и недоволства могат лесно да доведат до издайничество. Ахмет Шик, един репортер, който беше задържан по време на съдебните процеси по делото Ергенекон за това, че е разследвал гюленисти, сега е задържан отново чрез скалъпени обвинения, че самият той е гюленист. Някои от старшите членове на ПСР, за които се говори, че са имали връзки с Гюлен, са пощадени засега, макар че мнозина смятат, че разплащането на сметките наближава. Турция се е превърнала в общество на доносници, в което никой не се намира в безопасност.

Управлявайки в състояние на извънредно положение, без да му се налага неудобството да се съобразява с парламента, Ердоган използва предимствата си до край. Площади и мостове бяха преименувани на имената на „мъчениците“ от 15 юли, а нови учебници по история описват героизма, с който е бил надвит опита за преврат. Някои кемалистки празници, отбелязващи важни събития от войната за независимост [1918], бяха тихо отстранени, а Ердоган твърди, че управлява по време на нова война за независимост и освобождава страната от хватката на вътрешните врагове, които са в заговор с чужди сили. Годишнината от опита за преврат беше обявена за Ден на демокрацията и националното единство – нов празник, който отбелязва „историческата победа“ на Ердоган. Освен това той харчи нашироко за различни grands projets, сред тях президентски дворец с хиляда стаи и гигантската джамия Чамлъка, от които се очаква да съперничат и надминават шедьоврите на османския архитект Синан. През последните пет години бяха променени публичните правила за обличане, като забраната за носене на забрадки се премахна в университетите, държавните служби, полицията и армията. Сега се съобщава, че по работните места все повече се изисква носене на забрадки. Подобно на Кемал, президентът преобразява народа по свой образ.

Ердоган най-после успя да прокара конституционните промени, които позволяват преминаването към президентска система. Анкета след анкета показва, че предложената промяна е непопулярна, дори и сред поддръжниците на ПСР. Но обстановката след преврата беше благоприятна: депутатите от ПДП, които бяха обещали да блокират промяната, са задържани, а свободата на пресата е до голяма степен елиминирана, в резултат на което нямаше почти никакво противопоставяне срещу предложенията. По времето, когато референдумът беше насрочен, правителството извършваше редовни прекъсвания на достъпа до Интернет и социалните медии, а близо двеста медийни канали бяха затворени, включително и всички такива на кюрдски език; много автори и журналисти са в затвора, а главният редактор и няколко колумнисти на един от двата останали опозиционни вестника – Джумхюриет, с тираж по-малко от 100 000 – бяха съдени. (Другият опозиционен вестник – Сьосджу, с третия по големина тираж в страната, около 300 000 – беше по-късно атакуван по обвинения в тероризъм, а срещу собственика му, който остана в чужбина, и още трима от редакторите, са издадени заповеди за арест).

Въпреки всичко това, резултатите от конституционния референдум на 16 април 2017 показаха устойчивостта и дълбочината на съпротивата срещу управлението на Ердоган. Излишно е да се казва, че не беше спазено нито едно от условията за справедливо гласуване. Хората, които се борят срещу тези изменения, рискуват да бъдат арестувани, а предизборните им митинги нямат медийно отразяване. Речите на Ердоган бяха излъчвани на живо, а след това поставени в цикъл на постоянно повторение по няколко телевизионни канала. Страната беше покрита с „Да“ билбордове и плакати, без почти никаква следа от опозиционна реклама. Но дори и при тези условия, умно направените вирусни социални медийни кампании за гласуване с „Не“ завладяха вниманието и окуражиха онези, които се противопоставят на управлението на Ердоган. В деня на гласуването бюлетините не съдържаха никаква информация за това какво се гласува, макар че гласуването щеше да доведе до най-значителните конституционни промени в историята на републиката, с 18 изменения, които подкопават разделението на властите (чрез премахване на повечето лостове за сдържане на изпълнителната власт), отслабване на законодателството, засилване на политическия контрол над съдебната власт и концентриране на властта в ръцете на президентската служба – включително и правото да се прокарват изпълнителни постановления без парламентарно съгласие. За повечето турци, които нямаха достъп до независим анализ върху предложените промени, гласуването беше по същество референдум върху управлението на Ердоган. Забележително е, че той почти загуби, и беше спасен само с едно решение, взето след като гласуването започна, чрез което се позволяваше да се броят и неподпечатани бюлетини, което направи практически невъзможно да се определи дали е имало фалшифициране на резултатите или не. Това, че партията трябваше да прибегне до манипулиране на гласуването, беше шокиращо. Още по-изненадваща беше тясната преднина, с която бе спечелена предполагаемата победа; само 51% гласуваха „за“. Трите най-големи града в страната – Истанбул, Анкара и Измир – както и голяма част от кюрдския югоизток, гласуваха „Не“. Районите на страната, които представляват повече от 60 на сто от БВП на Турция, гласуват против. Възможно е социалната база, на която разчита културната революция на Ердоган, да бъде разбита.

Преминаването към президентска система може да бъде разбрано най-добре като средство за самия него да гарантира собствената си позиция в случай, че партията му започне да се проваля. Дори и ако влиянието на партията спадне отново в предстоящите избори, Ердоган (ако приемем, че бъде преизбран) все още ще запази хватката си върху властта.

Може би това е причината, поради която много хора са били окуражени от появата на една нова партия след разцеплението, което се получи в MHP. Добрата партия, водена от харизматичната дясна политичка Мерал Акшенер, бе формирана в края на октомври 2017. Акшенер обеща да се кандидатира срещу Ердоган за президентството – и мнозина смятат, че единственият начин за противопоставяне срещу ПСР е отдясно. И все пак е трудно човек да се чувства оптимистично относно новата партия и нейните перспективи. Предсрочните избори имат за цел да извлекат полза от изблика на националистически чувства в резултат на военната кампания, която отне сирийския град Африн от кюрдските бойци през март. Освен това Ердоган е наясно, че икономическият растеж на страната, осигуряван чрез все по-голямо държавно задлъжняване, се забавя и въпреки мерките за облекчаване на дълга, свързани с изборите, както и плащанията в брой за пенсионерите, базата на партията изпитва все по-силно натиска на ускоряващата се инфлация и свиването на производителността. Провеждането на изборите в края на следващата година би било ужасно рисковано. По време на предизборните митинги се правеха хвалби със 7-процентовия растеж, който Турция обяви за 2017, но повечето гласоподаватели виждат с очите си цената на икономическото безхаберие и широко разпространената корупция. Победата в Африн може и да ентусиазира някои от избирателите в селските райони, както и религиозните или ултранационалистите, но ефектът от това ще изчезне до момента на изборите.

Поради тези причини Ердоган предприе стъпки за укрепване на предимствата на ПСР, ако партията не постигне нужните гласове за формиране на правителство. Ще се прилагат отново правилата, позволяващи да се отчитат неподпечатани бюлетини, както и нова система, която ще позволява на партии, които не са надхвърлили прага от 10%, въпреки това да влязат в парламента, ако са част от по-голям избирателен съюз. Промяната цели да позволи на ПСР да формира коалиционно правителство с МНР, ако това се окаже необходимо, но тази версия на пропорционалното представителство може и да изиграе лош номер на ПСР, тъй като сега един срещу друг са изправени два официални съюза: „Републиката“, състоящ се от ПСР и MHP; и „Народът“, който включва РНП, Добрата партия и още други две, които никога не биха спечелили места при старата система. Струва си да се отбележи, че нито един от съюзите не включва кюрдски партии – обстоятелство, което ПСР може би толерира, за да попречи на НДП да надвиши избирателния праг. Междувременно в социалните медии вече има кампания под хаш-тага #tamam („достатъчно“), за да се мобилизира опозицията срещу Ердоган. Тя започна съвсем внезапно в отговор на речта, която Ердоган произнесе на 8 май, в която той заяви, че ПСР ще отстъпи единствено в случая, че народът каже „достатъчно“ – но това заявление активира потребителите на Туитър, привлече милиони и за известно време дори беше най-популярният таг в световен мащаб, като измести други хаш-тагове, например #IranDeal, въпреки намесата на Тръмп. Настроението е подобно на онова от времето на протестите на площада Гези или преди изборите през юни 2015: налице е вълна от негодувание срещу ПСР, което означава, че Ердоган ще трябва да прибегне до повече манипулации на публичното мнение през идещите седмици.

А освен това си остава въпросът за президентството. По-малко заинтересованите десноцентристки избиратели, които не харесват авторитарния обрат на ПСР, могат да гласуват за Акшенер. Но е малко вероятно тя да направи някакви по-сериозни придобивки сред кюрдските избиратели, като се има предвид дългогодишното ѝ членство в етнонационалистката MHP. Като осъзнава необходимостта от привличане на кюрдски и религиозни гласоподаватели, и усещайки, че Акшенер няма да се хареса на нито една от двете групи, РНП започна да ухажва бившия президент Абдула Гюл. След като той беше изтласкан от поста през 2014 г. и беше критикуван за консолидирането на властта на Ердоган, кандидатурата на Гюл би могла да доведе до истинско разделение сред базата на ПСР. След дни на трескави спекулации се появиха съобщения, че началникът на генералния щаб на армията, Хулуси Акар, е пристигнал на посещение при Гюл по искане на Ердоган. Малко след това Гюл обяви, че няма да се кандидатира. РНП вече обяви, че един от вътрешно-партийните ѝ хора, Мухарем Индже, ще бъде неин кандидат за президент, макар че е вероятно той да се позиционира по-зле от Акшенер. Ако изборите стигнат до втори кръг с Акшенер като най-предпочитана кандидатка на опозицията, тя може и да спечели подкрепата на избиратели от средите на центристката десница, но не може да спечели без част от кюрдския вот. Същевременно е ясно, че има само ограничен апетит към визията на Ердоган за „нова“ Турция.

Ердоган се превръща във все по-самотна фигура; блясъкът отдавна е изчезнал от международната му репутация. У дома той президентства в държава, която в много отношения е отражение на собствената му параноя. Страхът от вътрешни врагове означава, че най-висшите ешелони на държавата са опразнени, оставяйки го да управлява само със сина и зетя си, както и няколко доверени лоялни лица. Онова, което породи първоначалната база на ПСР, беше нейната ефективност в ежедневното управление и икономиката, но чистките ограничиха способността на държавата да предоставя някои основни услуги. Ръстът на икономиката е неустойчив и се задвижва главно от жилищното строителство и големите инфраструктурни проекти, финансирани чрез правителствени стимули, а корупцията е силна. Атаката на Ердоган срещу върховенството на закона и неговият флирт с външна политика, ориентирана към Евразия, рискуват да прогонят западните инвеститори в мащаби, които не могат да бъдат компенсирани чрез финансиране откъм Арабския залив. И макар че Ердоган понякога се представя като втора версия на основателя на нацията, неговото очарование от османците сочи към един по-ранен [султански] модел. Според Ердоган Абдул Хамид II, последният султан, който е имал истински контрол над Османската империя, е бил далновиден реформатор, който е щял да модернизира държавата по начини, съвместими с местните турски традиции, ако не е било подкопаващото влияние на една про-западна клика. Но Хамидските митове на Ердоган са всъщност някаква силно прочистена версия на реалната история. Абдул Хамид е отговорен за период на безпрецедентни репресии, преустановяване на конституцията и разтурване на парламента. Той създава мрежа от информатори и възприема параноичен стил на управление, който го прави дълбоко непопулярен. Тази мрачна картина от късната османска история, известна под названието istibdat („тирания“), предоставя доста ясни паралели с първия мандат на Ердоган като президент. Периодът на istibdat завършва с Младотурската революция от 1908 г., която възстановява конституцията, възвръща парламентарното управление и в крайна сметка сваля от власт Абдул Хамид, след провала на опита за контрапреврат от страна на консервативните ислямисти. На мрачния фон на днешното пропадане на Турция в авторитаризъм, историята на Абдул Хамид припомня, че проектът на Ердоган си има своите прецеденти.

ЕЛА ДЖОРДЖ

Ела Джордж е британска изследователка и политическа наблюдателка на Турция.

Коментари (2)

- 23-08-2018 |Серкан

За да успеят да видят читателите на изданието реалната ситуация в Турция, ще опитам да помогна съвсем малко с няколко материала, които за съжаление нямам възможност да преведа.

От днес, текст на MURAT YETKİN, главен редактор на Hurriyet Daily News, човек, който от години чета и вярвам в неговата обективност:

Is it OK for the West if there is a coup in Turkey?

Аз лично съм следил събитията след опита за военен преврат (абсолютно реален) и останах с отворена уста, невярващ как е възможно „да е истина“ всичко, което излизаше като информация.

Проследих го, от дистанция и с голям скептицизъм, вече почти 2 години.

Секта, мафиотска организация, проникнала във всички структури на държавата в продължение на десетилетия. Стотици хиляди човека въвлечени в тази организация на различни нива на отговорност.

Съдебни дела, които още не са приключили, понеже се оказва, че зад всеки сериозно отговорен в тази организация е замесен, косвено или не, още „20 човека“ около себе си.

И точно тук е сериозния проблем, как се прочиства една държавна структура от едно такова ракообразно заболяване. Спомнете си за ЩАЗИ, ДС, КГБ… Да следиш собственото си семейство, да доносничиш, да се починяваш на заповеди на хора, които са посочени от някого ГОРЕ???!!! Крали са въпросите за изпити за влизане във военни училища и държавни постове. Проникнали са до пропорции от 40-60% в командващите структури на армия, съдебна и изпълнителна власт.

Кой има власт за нещо подобно? Кой би могъл да създаде 3000 училища по цял свят? Банки, вестници, телевизии, милиарди долари ВЛАСТ, …

Кой би могъл да направи това и то по цял свят?

Само 3 държави могат да осъществят това в такъв глобален размер, и в Турция последните десетилетия имаше само една, която имаше подобно влияние. Тази, която и до ден днешен крие (не просто дава убежище), главата на тази организация, а сега заплашва и опита първо военен преврат, а сега икономическа атака, а може би и война срещу Турция. Нейният дългогодишен партньор САЩ. Отчаяни трябва да са американците за да стигнат до тук…

И нека си го кажем малко по-ясно.

Говорим за организация, която се оказа, че е организирала убийства на хора (най-известният пример е този с Хрант Динк), организирала съдебни дела с фалшиви доказателства, използвайки държавните структури не само на Турция…

Има много страх и той е основателен. Малкото хора, които говорят и изследват тези теми от много преди преврата, т.е. когато бяха първа мишена на тази организация са тези, на които вярвам.

Хора, като журналиста Nedim Şener.

the International Press Institute‘s World Press Freedom Heroes award, and PEN Freedom of Expression Award. He is particularly known for his 2009 book on the assassination of Hrant Dink, which showed the role of Turkish security.[1] He is under indictment in the Odatv case of the Ergenekon trials because, he believes, his 2009 book alleged that police officers responsible for the Ergenekon investigation were responsible for the Dink murder.

Ahmet Zeki Üçok (пенсиониран военен съдия), един от най-компетентните и информирани личности, по темата за проникването и течащия изключително болезнен за Турция процес на прочистване от една престъпна организация.

Ако човек иска да се информира, надявам се да съм помогнал с информация „от източника“.

За да завърша.

Защо се провалят държавите? Daron Acemoglu (Why Nations Fail)

Вярно… Но…

Jared Diamond (Guns, Germs and Steel: A short history of everybody for the last 13,000 years)

Как се изгражда отново една провалена държава?

Това ми е много по интересно. В реалния свят, когато си заобиколен отвсякъде от хищници.

Нашата България, два тунела нямаме през Балкана да свърже Южна със Северна България… Северната магистрала Хемус аз ще умра те още не са я завършили. Ако не беше съ-финансирането от ЕС, нямаше да имаме нищо. Нищо…

От 9 000 000 населението, намаляло на 7 000 000.

Населението на Турция се покачва, инфраструктурата се обогатява невероятно и обновява. Няма америка, няма съ-финансиране от ЕС.

Подслониха 3 500 000 сирийци. Къде? Как? С 3 милиарда помощ ли?!!

Смешно не, жалко, особено на фона на „демократичния свят“, който трепери да не остане без 2см пържола за вечеря…

Ок, хайде със здраве!

- 23-08-2018 |Серкан

Тук едно забележително интервю, дадено само 3 дена след преврата от 15 юли, на един автор, който е превеждан от „Либерален преглед“:

Халил Карàвели е старши сътрудник към Турската инициатива на Централния азиатско-кавказки институт във Вашингтон и отговорен редактор на неговото издание „Турски анализатор“

Interview: Halil Karaveli, Senior Fellow with the Turkey Centre, at the Central Asia-Caucasus Instit

Изключително точно и информирано.

Минаха 2 години, излезе много повече информация, Гюлен не беше екстрадиран от САЩ.

Потвърди се и варварската „игра“ в Сирия. Всичко е анти-Иран.

Сигурно не се чувства много удобно един интелигентен човек, живеейки в най-силната демокрация, да коментира света в ерата на Интернет.

Моят Шабат

Автор(и): Вивиана Асса-Леонидова

В дървото над мен са се сгушили толкова много птички, малки, по-големи, игриви, замислени, кресливи, шарени, като рибките в Червено море и точно толкова волни. Но сега са се стаили в клоните мируват. Шабат е. На долния етаж внучките ми крещят, играят си със своя аба (татко), това е тяхното време и той им го дава с щедростта на класически еврейски баща. Дъщеря ми шета около масата, вечерята почти е приключила и аз се оттеглям горе на терасата, любимото ми място, почти в клоните на дървото. Приятна прохлада, спокойствие, различно от новините в телевизията. Ерушалайм е далече, но в сърцата на всички евреи по света. Небето тук е почти винаги звездно, а и доста светлинки го пресичат с устрем… към други светове. Обичам тези вечери, изтегната на креслото с няколко непозволености: чаша вино, скрита цигарка и нафталинени мисли, които през деня скривам пак в клоните на това умислено дърво при свадливия крясък на птичките.

Думичката шабат чух за първи път от грандмама Виктория. Сестричето ми, Жаче, се беше разболяло от тежка болест и мама беше плътно с нея по болници и санаториуми. Аз живеех в най-отдалечената част на града Коджакафалията. Навремето там е бил Джендемът (гробището). Това са места, подарени от един голям благодетел Александър Георгиев-Коджакафалията. Така прадядо ми Аврам, след като преживява големи житейски трусове, се възползва от щедростта на този богат българин. Така съм се озовала и аз тук. Родителите на мама живееха в малка къщичка, но за сметка на това дворът, както и сърцата им, бяха огромни. Тяхната непосредственост и доброта напълни детството ми с много мъдрост и човещина. В най-отдалеченото място на двора имаше яхър, където бяха конете на дядо ми. Той беше файтонджия, винаги е имал поне един кон, бил е кавалерист в армията и се пенсионира като каруцар в кооперация Сладкар. Грандпапа Михаел беше най-забележителната личност в моето ранно детство. Разказваше своите истории сладкодумно като Бог, а и те бяха невероятни. Жена му Виктория гледаше света с най-искрящите сини очи, които съм виждала, мисля, че заради тях дядо ми се е оженил за нея. Била е бедно сираче, без зестра. Но пък беше дълбоко религиозна и добра жена. Помня как сновеше между печката и мивката и често въздишаше така дълбоко, сякаш мяташе сърцето си върху мушамата на масата като парено тесто, да се поохлади от непрестанните мисли в главата ѝ. Не знаех точно по каква причина, но в нейната душа винаги имаше някаква тежест, която от време на време се спускаше като дълбока дупка в прекрасните ѝ сини очи. Лопатките на резците ѝ бяха раздалечени, което внасяше допълнителен чар в усмивката ѝ.

Небесносините очи бяха отличителен белег на фамилия Лиджи от Ямбол. Заселили са се край бреговете на Тунджа след големия, унищожителен пожар в Одрин. Наричали са ги Чакърите, чакър, на турски означава синьо. Представяте ли си какъв лазур е блестял в очите на всички Лиджи, та да си заслужат този прякор. Но в края на живота си и майката, и бащата на баба ми ослепяват. Красивото синьо в ириса им се оказва доста чупливо във времето… Дядо Бохор, бащата на грандмама, е изхранвал семейството си, като е правил сладолед (дондурма), салеп, боза, балсуджук, локум, халва… Продавал е тези сладинки за душата, изложени върху дървена табла, по улиците на Одрин и Ямбол. Леденоооо, леденооооо, леденооооо продавам… Сякаш и днес го чувам да се провиква и да върви с таблата, украсена с неговите усмихнати очи, блеснали като стъклени мъниста под перчема му… Тази година за първи път бях в Одрин, обикалях уличките близо до Синагогата, взирах се в изоставените къщи наблизо, галех дърветата и чувах някой да ми вика в ушите: Леденооооо!!! И точно това ледено разхлаждаше мислите ми в горещия одрински следобед и подреждаше пъзела на моето родословие. След смъртта на жена му Луна Бохор се жени повторно за една доста свадлива и лоша еврейка. Сляп и безпомощен, той е кротувал и е гледал да се движи незабележимо из двора на ямболската си къща, докато го застигне краят на дните му. Баба ми я наричаше ла мадраста (мащехата). Съседите твърдят, че жена му постоянно е хокала и дори биела безпомощния си мъж. И разказват, че когато се е нахвърляла да го налага, дядо Бохор започвал силно да се смее, за пред хората в махалата, за да замаскира унижението на злощастната си старост. Смей се, палячи! пее и шутът на Верди… После смехът му е преминавал в горчиви ридания. Така се изнизват дните на моя прадядо Бохор Лиджи. Столетие по-късно се случи така, че аз помогнах много на правнука на нашата мадраста, подкрепих го в много тежък за него момент. Душата му беше се заклещила в една житейска пукнатина, напоена от безчувственост и безнадеждност. Беше загубил в катастрофа най-близките си… Беше страшно. И тогава аз се потопих в този страх. Животът често ни дава такива уроци, за да ни накара да осъзнаем в движение, че щастието няма как да просъществува, ако в него няма и лъжичка скръб. Може би затова чувах често грандмама да въздиша шумно. А когато се смееше, едрата ѝ гръд се тресеше, особено когато слушаше хумористичното предаване по радиото Миладин и Костадин. Грандмама много го обичаше, прихваше гърлено на смешките им. Едно от малкото удоволствия в живота ѝ. Намирах ги за скучни, но ѝ правех компания и сядах до нея, за да гледам оскъдното щастие в очите ѝ, което изригваше на моменти в заразителен смях. Понякога ме награбваше с любов и ме целуваше с влажна уста, на което аз много се ядосвах и тутакси си бършех гнусливо бузата. Бях нейното номбре (име на ладино). Буквичката, на която съм кръстена, и тя много гордо го заявяваше пред всички. Наричаше ме Вивика и пак въздъхваше дълбоко. Ай-ай-ай… Вивика… се провикваше. Чудех се за какво толкова се терзае, дали е за болната ми сестричка, или заради сестра си Дуда, която е изчезнала с ешелоните на смъртта заедно с петте си деца в Треблинка. Бях малка и не можех да го проумея. Как така са ги убили, какво са извършили? А и тя много истерично изразяваше мъката си и не можеше да ми обясни. Тъкмо съм се заиграла, докато пере нещо в кухнята, и я чувам да се вайка, държейки сапуна високо над главата си. Направиха ги на сапун, угурсузес, дезмазаладос (мръсници, нещастници)! В такива мигове аз се спотаявах уплашена и мирувах, докато отмине кризата. Грандма спазваше всички празници и особено шабат. Не беше комунистка, но на стената ѝ висеше портретчето на Сталин. Беше убедена, че той ги е спасил от лагерите на смъртта. Подготовката за шабат започваше от четвъртък. Готвеше няколко манджи, задължително агристада и още нещо. Изчистваше къщата, металните съдове търкаше с пепел, а когато се стъмнеше, караше или Никита, или Яшката (белогвардейци, донски казаци, които работеха при дядо ми), или в краен случай съседката Тарсито, гъркиня, да ѝ запалят камфорката, за да си стопли манджите. Застилаше масата и чакахме падрето да си дойде. А той пък никак не бързаше. Беше израснал също като нея без майка, но не се вълнуваше много от еврейските традиции. Спазваше ги, но когато може, се скатаваше. Понякога грандмама ме пращаше в яхъра да го извикам и често го заварвах да стои загледан в коня си, зареял поглед отвъд стените на миришещия на сено, ярма и конски изпражнения обор. Аз също обичах да стоя вътре, но не знам защо, ме пъдеха. Бяха ми отредили музикално поприще. Виолончело. А аз обичах да гледам как дъвчат животните. Големите очи на коня, който уж се храни, но те пронизва странично с умния си поглед. Конете имат буен нрав и грандпапа не ми разрешаваше да се доближавам до тях. Казвал ми е, че пред него е умрял един човек, ритнат от жребец. Бях сигурна, че мен няма да ме закачи, и галех по корема животните. И никой не ме ритна, но понякога ме плашеха с резките си движения. Разтъпкваха се шумно и се плясваха с опашката по хълбоците. Веднъж една кобила роди пред мен. Беше невероятна гледка. Грандпапа ме пъдеше да изляза, но нямаше как да ме избута от обора, защото влязох точно когато израждаше животното. И аз се заковах и не можех да откъсна очи от великото и страшно тайнство, прекрачването в живота, почти на косъм от другото изключително тайнство – смъртта. После го чух да казва на баба ми, че не искал да се изплаша, все пак съм момиче. Говориха си на ладино, но аз ги разбрах. Всъщност кобилата не ме изплаши. Няма да забравя изцъклените ѝ очи с умоляващ, а на моменти зъл поглед. Допусна до себе си дядо ми, имаше му доверие и той наистина ѝ помогна. Извади жребчето. После му отърка телцето със слама. Бях шашната, а то веднага се изправи на крачетата си. Малко залиташе, но кобилката го подкрепяше с муцунката си да не падне. После ми даваха да си играя с кончето. Веднъж дори реших да го яхна и добре че баба ми ме видя от прозореца и се развика ще му счупиш гръбнака. Грандпапа каза на съседката Иринка: то ми е дамазлък. По-късно разбрах какво означава тази дума, нещо като подарък от съдбата. А кончето след няколко дни стана игриво и много забавно. Бях влюбена в него, тичахме по двора, прегръщах го през шията и го целувах по муцунката… То ме гледаше с умните си очички и пръхваше в лицето ми. Никога няма да забравя миризмата в ноздричките му, една приятна смесица между ярма, мляко и сено… Ей сега идвам, ми казваше грандпапа и ме отпращаше прибирай се, че е студено! И отново заравяше поглед в сламата отвъд стената на яхъра. Загледан в нищото. Животът му бе пълен с приключения, които често са го делели на косъм от смъртта. Дядо ми имаше много приятели турци. Той говореше свободно езика им, както гръцки, испански и малко румънски. Та, веднъж един турчин отишъл при него, бил много разстроен, защото преди няколко часа се споминал баща му. Били от някакво айтоско село и тъй като там нямало лекари, момчето довело в града баща си на лечение. Но таткото явно е бил вече много болен и на втория ден починал в болницата. Молбата на момчето била да натоварят трупа и да го закарат на село, за да си го погребат там според техните си традиции. Дядо ми мислил, мислил и не могъл да му откаже. По това време имал само един кон, много силен, но сляп. Така тръгнали те през нощта към селото. Не можеш да си представиш, Мойта Майка (така ме наричаше), какво се случи. На два пъти трупът се изхлузваше от каруцата и се връщахме да го търсим по пътя. Добре че имаше ярка месечина и тя ни осветяваше всеки камък и дънер, та го намирахме и пак го натоварвахме върху платформата. Аз и турчето бяхме седнали върху капрата, той хлипаше в шепите си, тъгуваше. А аз съм заспал. Конят си върви по пътя и на едно място се заковава и почва да пръхти. Не ще да върви. А аз, нали съм сънен, го шибвам леко по опашката и му казвам: Диий, не спирай, айдееее! А конят се вдига на задните крака и пак пръхти… В това време чувам: Дур!(стой), и момчето изплашено ме раздрусва, скочих от капрата и какво да видя пред мен беше зейнала огромна пропаст… Прегърнах сляпото си конче, което ни спаси. И до ден днешен не мога да си обясня как е възможно едно сляпо животно да усети, че пред него се стеле опасност… На връщане към Бургас пък го наобиколили седем вълка. Отново месечината осветявала със зловеща услужливост пътя. Отново кончето спряло да върви с наострени уши. Косата му се е изправила от ужас. Преброил ги, 7 парчета! Грандпапа е започнал кротичко да говори на кончето и бавничко са се измъкнали към града. Не са били гладни, беше сигурен дядо инак нищо не можеше да ги спре. Щяха да ни разкъсат, вълци са това. След този разказ грандмама отново въздъхна дълбоко, нищо че беше шабат, инак по празници тя се въздържаше да намеква на своя Ел Дьо (Г-д), че животът понякога ѝ тежи. А вечерта завършваше обикновено с разходки върху гърбовете им. И двамата се просваха, единият на миндера, другият върху кревата, а аз ги разтъпквах с крака. И тъй като ми писваше понякога, изигравах цяло хоро върху телата им или пародия на някакъв балет, нещо като Умиращият лебед от Сен Санс, като, разбира се, накрая се срутвах и лежах така изнемощяла най-често върху тлъстичкия гръб на баба ми. И оживление в отсрещната къща. Раздигат масата, смеят се… Разказали са си нещо иронично, но доброжелателно, след тежката седмица. Обикновено по тези места на почит е сарказмът. Все още смехът е на масата, сред трохите и остатъците от храна. Шабатът успокоява страстите след тежката работа и зарежда батериите за следващата седмица. Всички участват в раздигането на масата. Сякаш това е част от ритуала. Мъжете все още си говорят оживено с някакъв предмет в ръка, купа или забравена чиния… За какво ли? Политика? Или бизнес? Или нещо лично? Ерушалайм е наш! Единни са. Наблюдавам ги през дантелата от листа. Втора цигарка и още една непозволеност, чаша вино… и воайорство през моята опора клоните на дървото. И никой не мрънка, че работи много. Тука има принцип: работа не се отказва. Не съм чула някой да казва залудо работи, залудо не стой. Може да спечелиш един шекел, но това е труд, или казано по друг начин: свещенодействие… Като другото свещенодействие шабат, почивката и задължителните разговори със семейството. Защото от много работа също можеш да обезумееш. Как постигат това равновесие? И постигат ли го? Нямам отговор, но от висотата на короната на дървото ми изглежда дори скучно перфектно. Сигурно защото е шабат. Мама и татко отидоха на дълга екскурзия с кораб в Обетованата земя. Вече бях ученичка и за уикендите (шабатите) бях при родителите на татко. Грандмама Естер беше учителка, а и грандпапа Жак беше високо образован за времето си. И двамата знаеха френски и иврит, а испанският им беше много по-богат. Не бях очарована, че ще ходя в тяхната къща, защото ми правеха много забележки. Грандма ме изпитваше и беше все недоволна, че не чета хубаво. Трябва да се упражняваш! Всеки ден! казваше строго тя и си говореха нещо на ладино с дядо ми, но аз разбирах, че е по адрес на майка ми. Инак тя е свирила на цигулка и беше доволна, че ме приеха от раз, май втора, от всички деца в школата към Музикалното училище. Къщата им винаги миришеше на чисто и всяка вещ се слагаше на място. Не ми разрешаваха да се качвам по столовете, защото ще ги издъня, бяха плетени от фина слама. Покъщнината се пазеше грижливо и нямаше излишества и разхищения. Най-омразното нещо за мен обаче беше яденето. Докато не ми натикат цялата храна в гърлото до троха, не ме пускаха да стана от масата. Понякога ми се е случвало да стоя от закуска до обяд на стола с млякото и отвратителния каймак вътре, който се люлееше като сопол. Но аз се научих от братовчедите ми да си крия хляба под масата. Там имаше едни летви за разпъването на масата за шабат и беше чудесно скривалище за злояди деца. Но бяхме разкрити. Веднъж грандмама се мушна отдолу да изчисти по-хубаво килима и беше обсипана от порой огризки. Беше много смешно. Когато ми призлееше от тази стерилност в къщата, да пазя всичко и да не разхвърлям, грандмама вадеше една голяма бакелитена кутия, пълна с копчета, и я изсипваше върху миндера със заръката да ги сортирам по цвят и големина. Сякаш вътре се пазеха съкровищата на къщата. Невероятна пъстрота. Сред калейдоскопа от мъниста се различаваха и няколко жълти значки. Аз се глезех, търкалях се и се кичех с тях. Но грандмама се изправяше заплашително над мен и с цялата тъга, която имаше в иначе строгия си поглед, ми каза: Не е смешно. Бяхме жигосани с тези копчета. Пришивах ги върху всяка дреха. За да не ни арестуват. По-късно разбрах защо беше най-безрадостният човек, когото съм срещала някога. Само обиците ѝ с по един висящ смарагд, сякаш закачен върху люлка, се полюшваха закачливо под аскетичните ѝ очила. Взирам се в младежките ѝ снимки и се мъча да отгатна девически порив, мечтателен поглед, някаква любовна авантюра, вкуса на нещо пикантно в живота на тази привлекателна, но твърде правилна жена. Обичаше изкуството, цветята, рисуваше прекрасно, беше сръчна и с дядо ми не пропускаха филм или спектакъл в нашия малък Бургас. Но всичко по-палаво в живота ѝ бе покрито с воала на приличието. Дългият ѝ и смислен живот, както и къщата ѝ на ул. Славянска, беше просмукан с аромати като белина, камфор, валериан, лавандула и нафталин. Душата ѝ бе недосегаема. Веднъж ми каза: Най-скъпото и най-качествената дреха трябва да е бельото. То е най-близо до тялото ти. А вие давате луди пари за всякакви джунджурии, които окачвате по себе си, и ми показа един свой корсет, ушит от нейната по-голяма сестра Роза. Беше наистина като произведение на изкуството. Грандпапа Жак е бил проспериращ производител и търговец на млечни продукти, които е пласирал успешно и зад граница. Та повече от 30 села в околията са зареждали с мляко най-голямата мандра в града. Имал е и първия камион с хладилник, за да превозва продукцията си, а фабриката, която построява, е със седемметрова изба на две нива, с хладилна инсталация, също за съхраняване на капризния продукт. По тази причина след 9 септември сградата му я използваха за склад на едро. А в зимните месеци е търгувал с жито и кожи. Но фалирал. Татко ми твърди, че е заради световната икономическа криза, която го застига с непосилни за него кредити. Но баба ми беше убедена, че е заради инатливия му Асашки характер. Истината е, че когато някой греши, никога не знае как е станало това, просто избираш грешната карта и на другата сутрин се събуждаш с дългове до козирката. Иначе главата му беше компютър, казваше в негова защита баба ми. И действително помня, че в края на живота си, когато изпадна в старческа апатия, губеше се по улиците и вече не ни и познаваше, му давахме да решава задачи с трилиони и той бързо-бързо ги смяташе. А ние използвахме елка, за да проверим резултата. Никой от нас не можеше да изчислява като него, дори баща ми, който е завършил същата Търговска гимназия и университет. Много пъти и с елката не можехме да се справим и бъркахме, толкова много числа, и тогава крещяхме подигравателно вкупом: Сбъркаааа! А той ни поглеждаше с избелелите си очи, някак апатично, с презрение, и казваше тихичко на ладино: Пишонес! (пикльовци). И наистина при повторната проверка се оказваше, че сме пикльовци. След удара от икономическата депресия дядо ми се е посъвзел, но пък го довършва Законът за защита на нацията. Баба ми твърди, че няколко пъти са ги изхвърляли от къщата им. Първият път е, защото евреи нямат право да живеят близо до склад с хранителни продукти. Нищо че продуктите са произведени от евреи и складът е също на евреи на ул. Мария-Луиза близо до моста. После, като отишли да живеят под наем, някакъв съсед се оплакал, че не желае да съжителства с евреи… и така, пак нарамили бохчите, този път при роднини. Въпреки всички стресове грандмама Естер доживя до 98-годишна възраст, почти до края с акъла си и изправена, с всичкото достойнство и цялата подреденост на аскетичното си възпитание. Висок, черноок, с образовки…А грандпапа Жак обичаше много да разказва за подвизите си в армията. Той е участвал във всички войни, седем години е аскерувал. А аз обичах да слушам. Ето каква история ми разказа, излегнат като античен герой върху миндера. Беше вече грохнал, плешив, с бръсната глава, и склерозата лъщеше над темето му, като тъжен Арлекин. А като млад е бил атлетичен и буен младеж. Завършил е с отличие втория випуск на Търговската гимназия в града. По това време неговата част е отседнала в Ямбол, а там е имало много красиви девойки. И група младежи решават да избягат надвечер и да се приберат в казармите среднощ. Често са го правили. Но за нещастие този път, когато са прескачали оградата, офицерът ги видял. Дядо ми се измъкнал, но онзи изправил целия батальон за проверка и започнал да обикаля, като оглеждал фронтоваците един по един и си мърморел: Висок, черноок, с образовки! Висок, черноок, с образовки… Спрял се пред дядо ми, погледнал го, но грандпапа бил с буйна черна коса и с големи, но зелени очи, и офицерът го отминал. Предполагам, че тази история той ни я разказваше, за да запомним, че е бил висок и напет красавец. В края на живота си беше се смалил. А историята с комина е почти като екшън. В Ямбол и до днес близо до гарата има един много стар комин. Навремето там е била тухлената фабрика. В един протяжен и скучен следобед, когато войниците са се шляели, някакъв бабаит обидил дядо ми, като се изсмял в лицето му, че еврейчетата са страхливи мъже. Тогава грандпапа, за да защити достойнството на всички евреи в тяхната част, които не били никак малко, се обзаложил с въпросния зевзек, че ще изкачи този комин от вътрешната страна и ще си хвърли кепето като доказателство, че е стигнал до върха. Катерил се по едни метални стъпенки, които са били поставени на доста голямо разстояние една от друга. Но което е най-вълнуващо, към края на комина липсвал един от ченгелите. Дядо ми Жак обаче успява да се повдигне на пръсти и да се хване, след което се набира на мускули и преминава нагоре. Стига до върха, хвърля си кепето, чува бурния възглас на аскерите отвън и започва слизането, което било много по-трудно. А и той вече е бил доста уморен. Когато доближил въпросната кука, се оказало, че е невъзможно да стигне с целия си ръст до нея. И зачакал. Чудел се какво да направи. Отвън момчетата започнали да плачат, не знаели как да му помогнат. Изплаших се призна ми той. Висял е почти час вътре в комина, тялото му се е полюшвало, със заплахата да се размаже всеки момент върху опушената земя. Пускай се!, съветвали го приятелите му, ние ще стоим отдолу и ще те хванем. Но грандпапа ги помолил да намерят повече дюшеци, които да натрупат под отвора. Какво си е мислил, когато се е решил накрая да се пусне от стъпенката, само той си знае. Целият му живот се завърта в калейдоскопа на тази опушена тръба. Оттласква се и успява като акробат да се улови за следващата кука. Е, после слязъл като победител. Цялата част, барабар с офицерите, са го чакали долу. Радостни възгласи, прегръдки, хвърчащи във въздуха войнишки кепетата… радост. Ознаменували щастливото избавление, като събрали пари и си оформили почерпка. От участието си във всички битки дядо ми се завръща с ордени за храброст. Младостта не знае какво е страх, но пак в тези военни години той осъзнава, че в живота страхът и копнежът за свобода вървели винаги заедно, крачели по села и паланки, набивали крак, обиколили земята заедно със световните войни, вкопчени един до друг като влюбена двойка. И ако едно от тези усещания пострада, другото било готово да умре тутакси за него. Май на това му казват саможертва.

Ходили ли сте някога на панаир? В Бургас имаше две неща, които много ме привличаха, въпреки че мама казваше, че са селски. Едното беше панаирът, другото циркът. Веднъж в годината там, където се намира пазарът днес, се правеха големи панаири. Търговци от цялата страна разпъваха своите палатки и подреждаха стоката си. Навесите, под които бяха изложени всякакви джунджурии, от ковьорчета за окачване над печката и плетени кувертюри до пистолетчета, керамични стомнички, които чуруликаха като птичета, калейдоскопи, атлазени сутиени на баклави, кюлоти, забрадки, чембери и т. н. Пъстрота, която може да ти отнесе очите, сякаш те е връхлетял най-разрушителният ураган… който обаче отнасяше предимно левчетата от портмонетата. Сергиите бяха изтипосани от двете страни на улицата в шпалир, като се започнеше почти от халите, та до пазара. На върха бяха разположени най-привлекателните неща захарният памук, вафличките, въртележките с кончета, стрелбищата, зад които стояха червенокоси хубавици с големи деколтета и цигара в уста. Но аз обичах да гледам циганските въртележки. Едни големи люлки, захванати за дълги синджири, които завъртаха с бясна скорост хората и те пищяха, сякаш виковете им изригваха някъде от преизподнята. На тези въртележки се качваха влюбени двойки и често ги виждах как се оплитаха по двама със синджирите и се целуваха. Беше невероятна гледка. Хората, предимно младежи, се въртяха във вихъра на лудостта, сякаш телата им бяха окачени на ченгели, и крещяха от страх или от щастие, сякаш всички дяволи танцуваха в очите им. Но баба ми, файтонджийската съпруга, плюеше гнусливо и ме дърпаше да не гледам, като казваше през зъби зинганос (цигани) и задължително се прибираше вкъщи с някое ковьорче или гобленче, което купуваше след дълъг пазарлък. А грандмама, учителката, отделяше за всеки внук по два лева за една въртележка и един пестил. Аз исках захарен памук, но това ни се забраняваше, защото пестилът е полезен за червата. Грандмама Естер разглеждаше панаира със сдържано високомерие, сякаш отиваше да свърши някаква много важна работа, след което се прибираше със същата пренебрежителна физиономия, с която беше излязла. Някак си го разбирам татко ми защо се е влюбил в мама. Тя не гледаше на храната като на вкусно удоволствие, а на необходим за тялото полезен продукт. Грандмама готвеше вкусно, но винаги се брояха витамините, протеините и другите елементи. От цялата тази полезност и разнообразност ти се отщяваше да ядеш. А мама се радваше на храната и я поглъщаше със сладострастно удоволствие. Така ни хранеше и нас. Правеше ни попарки от боза или с кафенце и вътре натикваше и маслото, и сиренето, и млякото, и беше много вкусно. И най-злоядото дете не може да устои на мазните ѝ пръстчета, с които мачкаше сладко-солените бокадикос (хапки) и ни ги поднасяше с плавна ленивост на изящната си ръка към устите ни, а после си облизваше пръстите. У мама имаше един вроден артистизъм, в който се оглеждаше цялата привлекателност и лукавост на понятието. Беше едрогърдеста кокетка, с гъста тъмна коса и сключени вежди. Няма никога да забравя думите на Христо Фотев, който навремето е учил в Техническото училище, което се е намирало също в Коджакафалията. Веднъж той ми каза: Когато минаваше майка ти покрай оградата, дъхът ми спираше. Сякаш стъпваше расата… и после добави няколко думи за мен, които ще премълча от скромност. А в тези дни, когато гостуваше панаирът, градът се радваше на лудостта и забавлението, доста по-различни от интимните спектакли, на морето, което полюшваше вълни в срещуположния край на града. Подготвям в главата си менюто за предстоящия шабат. Трябва всички да бъдат доволни, а те са много. Милост и надежда е моята мисия. Прекрасната ми снаха Анастасия, дошла в семейството ни от недрата на Сибир. Обичам я. Каквото и да се случи между нея и моя любим син, тя ще си остане завинаги майката на моя внук. Нир, съпругът на дъщеря ми, работещ като булдозер, раздал с щедрост лазура в очите на моите внучки Лирика, Ника, Елия. Той също ще остане завинаги в сърцето ми, както и неговото прекрасно семейство, с което общуваме като глухонемите, но някак си се разбираме с помощта на синкопите в сърцата ни. Така разговарям и с птичките, скрити в клоните на това дърво. Един шарен дребосък се приближи нахално към мен и ми се скара. Бях посегнала към поредната непозволеност. Само още една цигарка, помолих му се прибирай се в клоните, ще събудиш целия квартал… Загърнах се с шала, а той пак се нахвърли: чирик! чирик! Добре, добре, няма повече, успокой се, шабат е… Отивам при сенките от миналото…Родих сина си сравнително късно, на 36 години. За Руменка, дъщеря ми, цял живот съм се страхувала, и до днес. А на Сашко се радвах. Той ме върна към шабатите. Още като се роди, ме погледна едно наперено мъжленце. Увито в лекьосаните пеленки от Майчин дом. С щръкнала косичка, като еж. Малко намусен, не се издаваше, че е уплашен от света, в който се е заселил току-що. Беше много сладко момченце. Гушна се в мен, като потреперваше, успокои се и заспа. От този ден нататък с никой мъж не съм се чувствала по-сигурна. Вилнееше Лукановата зима. Хладилникът кънтеше от глад. Навън сивееше бетонената пустиня на квартал Обеля-2. Блокове, блокове, блокове… и ни едно дръвче. Толкова бях объркана, че като се роди Сашко, го изписахме в розовото одеялце на сестра му. Че и цветни снимки му направихме. И до днес синът ми не може да ни прости тази глупост. Другата глупост, която пък аз не мога да си простя, е, че месец-два след като се роди момченцето ми, изпратих девет години по-голямата му сестричка на първата ѝ задгранична екскурзия от училище, във Виена. Дълбоко омерзена, ѝ давам пъпчето на ревящото ѝ братче със заръката да намери едно хубаво място и да го хвърли там. И разбира се, малката ми принцеска не намира по-хубаво място от двореца Белведер. Разказвам тази случка, за да напомня отново на себе си, че никога не бива да изричам заклинания. Деветнадесет години по-късно той беше приет в един университет във Виена. И до днес е там. Детето Александър растеше, ръсеше своите остроумия и глупости, а аз в стремежа си да създам на децата си по-голяма финансова сигурност ги правех все по-безпомощни с отсъствието си от дома. Времената бяха такива, убивахме ни предупреди гениалният Коста Павлов.

Беше буйно момченце, доста често ме викаха в училище, за да ми се оплакват. А той, като героя Чудик от разказите на Шукшин, все се оправдаваше и ме уверяваше, че всичко това е извършил за мое добро. И като вникнех в пакостите му, беше точно така. И до днес връзката ни е много вълнуваща. За да го озаптявам, аз използвах доста инквизиторски похвати, заплашвах го, че ще му се разсърдя, и това много го разстройваше. Бях вече забравила какво непозволено е извършил, а той през пет минути идваше да ме пита, за да се увери дали му се сърдя. Някой път и в съня си ме питаше. Грешка! – няма училище за родители. Разбира се, накрая се вкопчвахме в прегръдка и никой не можеше да ни раздели. Мама много се дразнеше и ми викаше: кага ло, кага ло, /нааквай го/ ще има да патиш от това дете, много го глезиш… Но тези прегръдки бяха толкова важни за мен и въобще не споделях възгледите на баба ми (учителката), че детето трябва да се целува нощем, докато спи. Тези думи така се бяха врязали в съзнанието на манипулатора Сашко, че като свърши някоя беля, той сам идваше при мен да ми се скара колко много съм го разглезила и той какво да прави, налага се да прави глупости. Ти си виновна! викаше ми той. Много ме глезиш, нищо не можеш да отказваш на децата си! и сълзичките му капеха от разгневените му очи. В края на нашия изтощителен педагогически урок той се тръшваше театрално на земята и ми заявяваше, че не заслужава да живее и трябва да се самоубие, толкова е лош… Ние с баща му прихвахме и се нахвърляхме да го мачкаме, беше толкова сладък. А той ни буташе с разстроен поглед и ни казваше: Вие само ме използвате, аз ви служа, за да си доставяте удоволствие, не ви давам повече да ме целувате! Веднъж, изморена след работа, май бях дежурна по брой, взех децата и ги заведох в близката до нас пица. Вкъщи нямаше нищо за ядене. Сашко пак се беше разлигавил и ние със сестра му започнахме да го възпитаваме. А той тутакси развя своята мантра, разсърди се, завря се под масата и заяви, че не заслужава да живее. Но в този момент дойде сервитьорката и започнахме да поръчваме. Самоубиецът под масата повдигна покривката и каза: И за мен една пица, ама голяма!

Беше май втори или трети клас в Еврейското училище. Един приятел от Пловдив беше оставил вкъщи няколко кашона със знамена и фланелки с ликовете на наши култови футболисти. Нали живеем близо до пазара. Тези кашони се подмятаха месеци наред и общо взето ни пречеха, но… какво се случи? Ненадейно ми се обажда в редакцията директорката на училището. Искала да разговаря по някакъв въпрос с мен. Прибирам се вкъщи, малкият седнал пред телевизора с вдигнати крака върху масичката, като някакъв бос гледа детското. Питам го дали знае защо ме вика директорката и той тутакси скочи, затвори вратата, за да не чуе баща му, и ми казва: Шшшт, тихо! Сега ще ти обясня! И разбирам аз, че наш Сандо продавал на децата от училището знамена и фланелки по 50 стотинки, някъде левче, кой колкото има. Та чак се е стигнало до директорката. С парите си купувал сладки неща. Ние го ограничавахме, беше лаком и малко по-пълничък от нормата. Та той, разбирате ли, да си навакса. Втрещих се. Размахах му пръст и отидох в другата стая да се посъветвам с баща му как е най-педагогично да постъпим. Мъжът ми пък взе че изпадна в еуфория: Не разваляйте детето! Да продадеш български знамена в еврейското училище, е все едно да продаваш позиви в нелегалност! И докато се разправяме, пристигат мама Стерче и папа Жожо като Радецки с гръм. Мама се включи в разправията с цялата си мощ да ме обвинява и накрая ме предупреди: Да знаеш, един ден този глезльо може и в затвора да ви откара! Папа Жожо, за да успокои страстите, прегърна Сашко с цялата си благост и му каза:; Ела сега да ти разкажа за Жан Валжан от Клетниците, който от престъпник е станал много честен и добър човек. Той разказваше на всички внуци приказки, преди да заспят. А моят любим син, вече понаерчил гребен след разправията, му отговаря: Не искам да ми разказваш за Жан Валжан, искам да ми разкажеш за Жан-Клод ван Дам… Но се случи точно обратното. В годините след пубертета Сашко стана прекалено правилен човек. Сякаш дяволът суфлираше живота ни. Страхувах се да не тръгне по лош път, да не се захване с неподходящи приятели, с наркотици… А стана точно обратното. Татко ме успокояваше не се тревожи, буйното дете ще смачка главата на змията… Но като журналистка съм се сблъсквала с какви ли не съдби и треперех за децата си. И само животът може да ти погоди подобна метаморфоза. Бях прекалено заета с вестника, в който работех. Имах и други проблеми. И най-неочаквано за мен синът ми стана религиозен. Малко по малко, чувствах как поповете отмъкват детето ми в бездната от мрак. Пуснах в ход мегафона на самосъжалението и се чудех как да постъпя. Вече нямах никаква власт, нито аргументи. Какви аргументи можеш да имаш, когато някой ти каже: Ами Г-д така е решил? Баща му, който винаги е бил по-склонен към мистицизъм, ме успокояваше, но аз бях непримирима. Веднъж Сашко ми призна колко му харесва семейството да се събира около масата на шабат, да си говорим и да споделяме радостите и трудностите през изминалата седмица. Сподели ми, че това му е липсвало много в нашето семейство. Чувствал се е самотен. А в казана със самота обикновено врят два мозъка, единият може да те съсипе, другият да те извиси. Разбрах как да си върна детето. Шабатната вечер се превърна в религия за мен. И както децата се учат от родителите си, се случи обратното. Започнах да опознавам детето си и да се уча от него. Обикнах чистотата в душата му. Мъдростта и поезията в притчите, които ми разказваше. Понякога дори се срамувам от сметкаджийските съвети, които му давам. Но какво да се прави, с годините заприличваме все повече на Гоголеви герои. Смалени и пресметливи! Днес Сашко подрежда живота си по мъжки. Синът ми учи своя син да става мъж. Освободил се е от фалша на някои църковни ритуали. Става все по-божествен и по-малко религиозен. И гледа Г-д, както и истината, право в очите. Благодарна съм Му! Чирик, чирик! – и свада в клоните с кратка борба. Няколко перушинки паднаха с плавни пируети върху тревата на терасата. Шшшшт!, тихо!, смъмрих ги. – Всички спят. Умълчаха се. Само няколко листенца се полюшваха, като издаваха скривалището на битката. Връщам се при уроците от моя шабат. Нещо не толкова лицеприятно, но поучително и човешко, твърде човешко, както бе казал един философ. Наш приятел се оттегли от света на живите. Направи го по мъжки с достойнство и болка. Беше мъчително за всички! Жалехме! Съпругата му, дребничка жена, беше съсипана. Не бяхме приятелки, но чувствах, че трябва да помогна. Беше в депресия, пиеше хапчета. А нямаше други приятели, тъй като близо десет години отсъстваха от България. Имах някакви угризения към това момче и си казах ето това е начинът да утеша душата му. Канех я често в дома си. Веднъж тя ми сподели с болка, че петъците са най-ужасните ѝ дни, тъй като през седмицата е на работа. Погледнах с благодарност към небето и от този момент всеки шабат тя беше у дома. Румен също беше въвлечен в паролата. Постепенно тя стана част от нашето малко семейство, споделяхме ѝ проблемите си, доверих ѝ приятелите си, присъстваше неизменно на всички семейни празници. Стана някак естествено. Малко по малко тя се съвзе, махна антидепресантите. Траурът пак си остана в душата ѝ, но по-встрани, както е редно. И постепенно започна да крачи, все по-уверено, в съзвучие с живота. Радвах се на тази промяна като на лично постижение. От време на време забелязвах в очите ѝ стъкълце, което пречупваше искреността на чувствата ѝ, и оттам лъхваше хлад, като в приказката на Андерсен. И веднага се скастрях мислено за моята мнителност. Така изминаха няколко години, може би пет, докато постепенно първо се разредиха шабатите, беше все по-заета, после изключи и празниците, докато накрая изчезна съвсем. Няма да си кривя душата, в известен смисъл се чувствах и облекчена, все пак ми беше ангажимент. Но се изживявах малко като спасителка и чувството за несправедливост отвори рана в ума ми. Май бях вложила повече чувства в упражнението Шабат. Това, което научих отново с благодарност към Небето, е, че никой не трябва да се изживява като последния пример! Огледах се от всички страни… и се харесах. Шабат Шалом! Небето над мен е като огромна градина с цветчета, целите във фосфор. Като саморасълчета, сякаш Г-д е пръснал семенца в неоплевено поле. Но като се загледаш каква хармония от светлинки, какъв порядък, финес и красота… Само трябва да имаш мечти и настроение, за да надигнеш поглед. Защото напоследък гледаме само в краката си. Да не сбъркаме стъпките и сметките. И дървото ми не се сдържа, и то помаха с клони към високото. После се чу слаб шум, май въздъхна… Дали пък грандмама не се е преродила в него! Трябва да внимавам. Бях на 36 години, с огромен корем, пълен с бебето Сашко. По телевизията даваха как рушат Берлинската стена, после се сгромоляса и Желязната завеса. И пак пред екраните разстреляха семейство Чаушеску. Втурнахме се в демокрацията като разгърдени бурлаци с щурм. Вече имахме цялата свобода на света, но се оказа, че нямаме никакво понятие нито за света, нито за свободата. Братовчедите ми се запътиха един по един към летище София с еднопосочен билет за Израел. Изпратих ги всичките, защото единствено аз живеех в столицата. Никога няма да забравя очите им, преди да прекрачат границата, или така нареченото КПП. Беше някаква странна смесица между страх от неизвестното, носталгия и самосъжаление и неволно изпусната сълза. Но беше много искрено и тъжно. Днес всички вече са успели израелци. Година по-късно отидох и аз на първата си екскурзия до Обетованата земя. В самолета през цялото време си мислех за баба ми Виктория, която крееше да види Палестина, а грандмама Естер пък беше заклета ционистка… но и двете си оставиха костите в България. Такива бяха обстоятелствата. Времето понякога е крадец на съдби, а друг път разхищава. Първи ме посрещнаха палмите. И синьото небе. После се развикаха и роднините ми, посрещачи. Това, което остана в съзнанието ми като първо впечатление за Израел, е култът към цветята и децата. Култ към живота и неговото бъдеще. Беше много вълнуващо пътуване. За един месец кръстосах почти цялата страна. А тя е малка, стои като запетайка върху картата на света, но и точно толкова значима като място и акцент в изречението на планетата. Защото в световния хор всичко би могло да бъде, ама Запетайка. Но това не е моя тема. Запознах се с роднините си, които от 35 години са там и не ги бях виждала никога, някои дори не бях ги чувала. Запознах се и с камъните от древността, които от хилядолетия стоят и чакат да бъдат опознати и вярно изтълкувани. И братовчедите, с които съм израснала и които от две-три години прохождаха в началото плахо, после все по-сигурно в тази древна земя и съвсем млада държава. Трудно е да се обясни какво точно видя душата ми, инак очите ми видяха красота, просперитет, безупречен ред, работещи хора и… хиляди антики. Бях там около Великден и пред очите ми се случиха практиките на религиите в свещения за почти всички Ерусалим. И аз се потопих в тази святост и тържественост на ритуала. В един от шабатите мой братовчед, най-успелият до този момент, пожела да ме вземе в общежитието, в Рамат Авив, където бяха настанени почти всички новодошли. Но се замотахме малко по магазините, пихме кафе и закъсняхме. Беше вече сумрак. В Израел всички прозорци са с щори, за да пазят от палещото слънце. Изправихме се пред една огромна сграда и братовчедът ми показва къде точно е тяхното апартаментче. И пред мен се откри една гледка, която никога в живота си няма да забравя. На няколко места в прозорците стояха застинали силуети на хора, които се взираха през щорите. Съзерцаваха май това красиво небе, което обаче все още не беше съвсем тяхно. Не бяха го опитомили. Искаше се време, време на странстване. Стояха и ме чакаха, и чакаха, и чакаха. Сигурно повече от час, изправени като римски центуриони. Искаха да ме видят и заедно с мен да вдъхнат нещо българско, да поговорят с мен на родния език, на който са изрекли първите си думички, езика, на който са се обяснявали в любов, на който са си защитавали дипломите и успехите… Език, на който са рецитирали Аз съм българче! И после високи сини планини и небето синьо кат’коприна, това е моята родина! И…! Толкоз за този шабат. Еврейска му работа. 25 години по-късно отново бяхме заедно на шабат. Отново в Рамат Авив, но в просторен и луксозен апартамент. Същата компания, но чичковци с шкембета и хапчета в джобовете. Май и перчемите им липсваха. Вицовете ги разказваха на български, но ги завършваха на иврит. Беше прекрасна вечер. Малко говорихме, но си казахме всичко. С поглед. И гърлата ни бяха чисти. Нямаше буци. Нямаше и устрем. Бяхме се смирили. Времето и крилата падат безшумно. Две жълти перушинки се приземиха върху терасата. Не чух глъчка в клоните. Погледнах нагоре, всичко беше спокойно. Дали не са от крилото на някой ангел? Те воюват ли за нещо? Нямат ли претенции за някой облак в небето? Хи-хи, раздвижване в клоните. И отново тишина. Май някой иска да ме изплаши. Така е когато се пъхаш в шубраците със сенки. С дървото сме приятели, а на долния етаж моите малки ангелчета бълнуват своето щастие. Сънуват живота си, а там са спомените на тяхната любима сафта (баба) Хана? Моята шабатна принцеса Румена се яви като крехко екзотично растение, което отглеждах с много любов и страх. Взаимно се учихме, аз да ѝ бъда добра майка, тя да бъде правилно дете. Наблюдавах как укрепва нежното ѝ стебълце, как се пропуква към слънцето цветчето на прекрасното ѝ личице, оправях листенцата на душата ѝ и се опитвах да вникна в характера ѝ. Тя също ме изучаваше и във времето се оказа по-добър аналитик от мен. Беше свенлива и сериозна като възрастен човек. Послушна, изпълнителна и отговорна. Наблюдавах как укрепва нежното ѝ стебълце, как се пропуква към слънцето цветчето на прекрасното ѝ личице, оправях листенцата на душата ѝ и се опитвах да вникна в характера ѝ. А в юдаизма петък вечер е най-големият празник шабат. Въпреки моите досадни препоръки и грижи нашата шабатна принцеса успя да направи от себе си това, което искаше. Направи го повече от успешно. При това, без да ми се противопоставя. Бях ѝ отредила научно поприще, не знам защо, реших, че там е нейната сила. Може би защото е последователна и вглъбена. И тя не ми възрази, но в сърцето си е имала други планове. Завърши с отличие Гимназията за древни езици и култури и влезе с отличие в Софийския университет, специалност Социология. Учеше като звяр и шестиците валяха, въпреки че според нея нивото на университета беше далеч по-ниско от това в училището ѝ. И до днес има дарбата да пише вълнуващо, като баща си. На 21-годишна възраст се престраши да ми признае, че иска да се занимава с танци, да развива тялото си. Помислих си, че е временно момичешко увлечение. Но при Румена няма нищо временно. Когато захапе нещо, тя го изтърбушва докрай. Запознах я с една моя приятелка акробатка, която е завършила хореографското училище. Така, в началото тя тръгна плахо към своята професионална метаморфоза. По цели дни и нощи (за ужас на съседите) тренираше. А когато за първи път я видях на представление, нито аз, нито баща ѝ я познахме. Това дете беше родено за сцената, а аз, нейната майка, съм проспала дарбата ѝ. Още не беше завършила университета, когато започна да ходи по турнета, влезе в съвсем други среди, заживя друг живот. Веднъж след едно пътуване в Южна Корея ми разказа нещо, което ме разтърси. В един от почивните си дни тя решава да посети най-светия будистки храм, който се намирал доста далеч от курорта, в който беше ангажирана трупата ѝ. Както е известно, тези духовни средища са нависоко. Руменка се придвижва донякъде с автобус и после започва да се изкачва пеша. Денят е бил делничен, не е имало никакви хора. И тя върви, върви, върви по пътеката нагоре към храма, и няма край. В един момент се е притеснила и поизплашила. Но в машинката на дъщеря ми няма инсталиран заден ход. Ето какво ми сподели: Заповядах си да не гледам нагоре към върха. Слънцето може да те ослепи с красотата си и да слънчасаш в стремежа си да покориш върха. Казах си гледай си в краката, стъпка по стъпка, с повече търпение и разум. Стига до това уникално място. Потапя се в тишината и чистотата на тази изтънчена религия и се разплаква. Сълзите се стичат по бузите ѝ като емоционален душ. Тръгва си умиротворена и пречистена оттам. Малко по-късно решава да изпробва уменията си в Израел.

Изпратихме я с един куфар дрехи и още цяла дузина страхове и надежди. Взе си и дипломата, ако случайно не потръгнат нещата, да запише магистратура. Не ми е разказала за трудностите, които е преживяла. Неотдавна научих, че по време на репетиции пада от 5-метрова височина, малко под купола на цирка, в който работеше. За нейно и наше щастие се разминава само с уплах. Днес заедно със съпруга си управляват свой цирк. Режисира спектакли, участва в сценариите, организира и училище към цирка, и още много неща в сферата на шоуто. Животът на моята шабатна принцеса вече не е при мен. В Обетованата земя Руменка срещна своя принц и ме дари с три внучки. Така се запознах с Хана, нейната свекърва. Родителите на моя зет са полски евреи. Преживели са ужасите на Холокоста, но оцеляват. В Израел поляците са доста издигнати в йерархията на държавата и може би по тази причина доста недолюбвани от сънародниците си. Спомням си думите на един мой братовчед, който ми беше казал, че е антисемит по отношение на полските евреи. Семейството на Хана оцелява, защото още преди окупацията на Полша заминават за Беларус, после ги изселват в Сибир, оттам ги пращат в Казахстан, а след края на войната в Берлин… Когато се установяват в Германия, майка ѝ Мириям решава да отиде в Полша, за да потърси семейството на родителите си, от които дълго време не е имала никаква вест. Връща се съкрушена. Млъква. Просва се в леглото и лежи, без да мръдне повече, от десет дена. Не е имала сили да живее. Цялото ѝ семейство: родители, сестри, братя, племенници… е било избито. Въпреки всички стресове, които преминават като тревожна сирена през измъчения ХХ век, Мириям доживява до 99 години, запознава се и с Румена, която в Израел наричат Романа. Хана ми разказваше живота си увлекателно като приказка от 1001 нощ. При всяка среща открехваше по още едно плисе от завесата на нейната драма. Показваше ми красотите на Израел със сдържана гордост на шляхтич. Радваше се на водата в шадраваните, възхищаваше се на цветята в градините. Заведе ме в старото пристанище на Тел Авив, откъдето слизат първите заселници на новата държава, Стария Яфо, който от полуразрушени къщи се превръща в привлекателна атракция за почитателите на културата и алтернативното изкуство… Тук са и сградите, строени от тамплиерите и поклонниците, които са идвали на Божи гроб преди стотици години. Приличат ми малко на общежития, но те също са памет, а тя не се руши. Измислят се невероятни начини, за да се префасонират, хем да запазят духа на старата сграда, но и да я включат в съвременното живеене. Интелигентна жена е Хана, прекрасна комбинация между практичен ум и нежна душа. Майка е на пет деца и 14 внуци. И всички я боготворят. С големите внуци ходи на джаз концерти и театър, по-малките ги води по музеи, а бебешоците на детски опери и куклени представления. И аз понаучих от нея доста полезни неща за всекидневието. Идвала е в България и веднъж дори я заведох в Шалом на нашия Лимуд (семинар). Беше очарована. Присъства на всички лекции, които бяха на английски, и дори си водеше записки. Може би година по-късно пак бяхме някъде заедно, тя извади, без да иска, от чантата си брошурката, която бяха ни раздали на семинара. Попитах я, за какво я пази? А тя ми отвърна: Как за какво, та аз навсякъде разказвам за България. На нашите пенсионерски сбирки тук им показвам да видят каква организирана еврейска общност има при вас, колко са способни хората в тази малка балканска страна! Кимнах и отминах думите ѝ…

Неотдавна ме заведе да разгледам театъра и филхармонията. Беше сигурна, че съм идвала и друг път на това място. Но не бях. Сградите са разположени във форма на буквата Г. А пред тях се открива площад с голям шадраван. Между двете постройки са се стрелнали към небето три гигантски дървета, клоните на някои от тях преминават през сградите по един много артистичен начин. Пак около тях е оформен малък парк с пейчици на три нива и отново пътечките минават през фоайетата на тези култови здания, сякаш се спускаш в лабиринта на някаква увлекателна легенда. Бях очарована и казах: Прекрасно решение! Не само, ми отвърна тя и продължи: – В началото на миналия век, когато нашата държава е била само една красива идея, тук са се събирали първите заселници-ентусиасти. По цяла седмица са работили неуморно и на шабат са сядали под дърветата да изплачат мъката си и да споделят надеждите си. Пеели са песни с благодарности към Г-д и с молба да им даде повече сили и търпение, за да успеят да си върнат земята. Тук до дънерите са намирали спокойствие и утеха, и кураж. Тези стволове не са случайни, те са Нашето Всичко. Говореше тихо, а очите ѝ станаха още по-големи и сини. Сякаш някаква невидима везна, забита в ствола на дървото, отмерваше бъдещето срещу миналото. Както в съседната сграда, в театъра, се редуваха маските на драмата и комедията, радостта и сълзите. Тази изповед си заслужи още една непозволеност цигарка с глътка. Заревото над мен ме подсети, че предстои да изгрее шабатът, с цялата си прелест на деня. А аз продължавах да си мисля за думите на Хана. Колко символично е да посадиш паметта на нацията си между музиката и театъра. Не спирах да се изненадвам от тази държава. В основите ѝ са вплетени любов и прагматичност, ум и душа… Дървото над мен наведе клони, погали ме. И пърхащите същества в шубраците се размърдаха, сякаш се прозяваха със сладките си човчици… Идваше денят и аз се бях замислила за предстоящия ми полет. Пристигах тук при нещо мое, но си тръгвах у нас. При моите планини и моето море, и всичките ми думи! Погледнах нагоре, листата се размърдаха. Усмихнах му се. Пак ще дойда! му казах. Не се безпокой, няма да те изоставя, не ревнувай! Дърветата на Хана са пленяващи, но не са мои. Предстоят ни още много нощни бдения. Аз ще бъда твоята заселница… Ще ти разказвам още и още, и още… Един ден може би ще легна в клоните ти, ще те прегърна и когато стана на хумус, ще те храня, за да си още по-красиво. Но ти ще ми обещаеш, че ще подкрепяш внуците ми и ще им разкажеш всичко, с думи нежни и вълнуващи, като Шехерезада.

Вивиана Асса е родена в Бургас. Завършила е българска филология в СУ „Св. Климент Охридски“. Работила е в Агенция „София прес“, във в. „Ние, жените“ като редактор и зам. главен редактор. Има публикации в списанията „Септември“, „Български месечник“, „Море“, „Съвременник“в сайта Факел.бг. и във вестниците „Поглед“, „Стандарт“, „Труд“, „Дневник“,“Животът днес“ и др. Разказът й „Хотел „Европейски“ е награден в литературния конкурс, организиран от Форума на жените от Средиземноморието със седалище в Марсилия. Автор е на книгата „Любовни убийства“, която претърпя две издания.

Гърция, Македония и промяната на имената на Балканите

Автор(и): Флориан Бибер

Един от най-продължителните и както изглежда най-глупавите спорове на Балканите може би ще бъде най-после решен след няколко седмици на политически пробиви. Македония се съгласи да промени името си на Република Северна Македония, така че вече няма да има припокриване на имената с регион в Гърция. Но споразумението е само първата стъпка към прекратяване на споровете отпреди десетилетия. Превръщането му в реалност ще изисква много повече усилия, тъй като има важни действащи лица в Гърция, Македония и извън тях, които биха искали споразумението да се окаже неуспешно. Ако сделката обаче успее, тя вероятно ще има поредица от положителни странични ефекти и от нея ще има полза не само за двете страни, но и за Балканите като цяло.

Дълъг път напред

За мнозина гърци името „Македония“ вече подсказва претенции към едноименния северен регион в Гърция. От гледна точка на македонците пък, отказът на Атина да приеме името, което са избрали за своята страна, е отричане на националната им идентичност. Конфликтът никога не е бил принципен по същество, но въпреки това касае доста много неща. Някои националисти и в двете страни са изградили политическите си кариери върху този въпрос – от бившия гръцки премиер Андонис Самарас до македонския му колега Никола Груевски, който наскоро бе осъден на две години затвор за корупция, но остава защитен от парламентарен имунитет. Нещото, което възпрепятстваше решението, беше асиметрията на конфликта. Гърция държеше козовете, тъй като е членка на Европейския съюз и НАТО, и досега нямаше достатъчно стимули да прави компромиси, а Македония често смяташе, че е изнудвана да направи отстъпки.

В крайна сметка Македония отстъпи. Тя ще бъде наричана Република Северна Македония не само в международен план, но и вътре в страната – което е сериозен компромис. Но както е изтъкнато в текста на споразумението, изтекъл от гръцкия вестник Катимерини, гражданите на Македония все още ще бъдат наричани македонци в международни документи, а езикът им ще продължи да бъде македонски.

Този сложен компромис стана възможен след като миналата година националистическото правителство в Македония падна в резултат на широки протести срещу злоупотреби с властта. Новият премиер Зоран Заев и министърът на външните работи Никола Димитров осъзнаха, че за да променят динамиката на страната, те трябва да създадат реални възможности за членство в ЕС и НАТО, което пък е възможно само като се постигне помирение с Атина. В Гърция министър-председателят Алексис Ципрас и министърът на външните работи Никос Коциас видяха в споразумението възможност да подобрят международната си репутация и да осигурят личното си политическо наследство. Те се възползваха от възможността, въпреки че подтикът от страна на ЕС не беше маловажен. Там добре се осъзнава, че балканските страни се насочват в грешна посока със своите завяхващи демокрации и нарастващото влияние на Русия върху тях.

Тази комбинация от обстоятелства спомогна за прокарването на споразумението. Но пътят към окончателното му изпълнение си остава дълъг. Първо, ЕС ще покани Македония да започне преговори за присъединяване в края на юни или началото на юли. След това Скопие ще ратифицира споразумението, но без нормалните две трети мнозинство в Парламента, които се изискват за конституционни промени, като по този начин се подготвя пътя към референдум за промяна на името през есента. Ако избирателите се съгласят с новото име, конституционната реформа, която ще последва, ще бъде много по-лесна за прокарване. Едва след като Македония предприеме тези стъпки, Гърция ще ратифицира споразумението. Ако Скопие не успее да приеме вътрешното законодателство, Гърция може да откаже да ратифицира членството в НАТО или да блокира присъединяването на Македония към ЕС.

Все още има огромни пречки за приемането на споразумението и в двете страни. В Гърция, по-малката коалиционна партия, крайнодясната Независими гърци, досега отхвърляше всяко споразумение, което дори би споменавало името Македония. Това означава, че управляващата партия Сириза ще трябва да събере подкрепата на опозиционните партии или да убеди коалиционния си партньор да подкрепи сделката. Най-голямата опозиционна партия, консервативната Нова демокрация, от която се очаква да спечели следващите избори, е разделена по въпроса, но вероятно ще се възползва от споразумението, за да експлоатира разликата между коалиционните партии и да настоява за предсрочни избори. Масовите протести срещу компромиса в спора около името, които наскоро избухнаха в Атина и Солун, показват, че това ще бъде политически горещо лято.

В Македония пречките са потенциално по-големи. Макар че правителството има по-твърдо мнозинство, президентът Георге Иванов заплаши да се противопостави на евентуалната сделка. Той вече се е опитвал да възпрепятства формирането на сегашното правителство и да подкрепи предишната управляваща партия, която е замесена в тежки престъпления, включително измами и корупция. Националистическата опозиционна партия се опитва да спечели подкрепа за своята съпротива срещу сделката. За да бъде прието, споразумението в крайна сметка ще изисква широко парламентарно мнозинство, включително и гласовете на опозицията. Вероятно най-голямото предизвикателство пред оцеляването на споразумението е обещаният референдум за новото му име, планиран за есента, когато – такива поне са надеждите – Македония ще получи покана за членство в НАТО и ще започне преговори за присъединяване към ЕС. По този начин, гласуването не би било просто за ратифициране на споразумението, но и за евроатлантическата интеграция. Референдумът може да се провали, като се има предвид, че има изискване за 50% избирателна активност и че правителството трябва да активизира поддръжниците си да гласуват, включително и голямото албанско малцинство, което съставлява около 20-25% от населението.

Ако споразумението се провали, щетите в Гърция ще бъдат сравнително ограничени, но македонското правителство ще бъде сериозно отслабено, а заедно с него и благоприятният импулс, който се оформи напоследък около европейската интеграция на Западните Балкани.

Възражения от чужбина

В същото време има регионални сили – точно като националните в Гърция и Македония – които биха предпочели сделката да пропадне. Само няколко дни преди Атина и Скопие да постигнат споразумение, унгарският премиер Виктор Орбан открито насърчи обструкционистката македонска опозиция да отхвърли сделката и похвали групата, че се противопоставя на външния натиск. Тази открита намеса от страна на правителство от ЕС не само подчертава нестабилността на сегашния ЕС, но и показва, че споразумението противоречи на интересите на крайнодесните популисти в Европа, много от които напълно подкрепят идеята за разпадане на ЕС и със сигурност ще бъдат против разрастването на членството.

Не е изненадващо, че Русия поддържа подобна линия. Исторически погледнато, тя винаги е проявявала слаб интерес към Македония и обратно, за разлика от ситуацията със съседна Сърбия. Но преди две години, когато спорът около името достигна върха си, Русия започна да подкрепя управляващата [тогава] националистическа ВМРО-ДПМНЕ. Руските медии започнаха да говорят за опасността от цветни революции, с което повтарят разказа на десните популисти и предупреждават срещу вредното чуждо влияние на милиардера филантроп Джордж Сорос. Наскоро руският идеолог Александър Дугин, чиято антизападна мисъл служи като един вид идеология на официалните руски позиции и който има тесни връзки с Кремъл, посети Македония, за да демонстрира подкрепата си за малка проруска партия. И все пак повечето македонци искат да се присъединят към ЕС. Анкетите обаче показват, че те са разделени по въпроса дали са склонни да приемат промяната на името като цена за такова постижение. Ето защо правителството ще трябва да извърши още много работа, за да ги убеди, че споразумението е цена, която си струва да платят.

Руският интерес в спора около именуването е да се предотврати разширяването на ЕС и НАТО, и да се запази неразрешен конфликтът в Западните Балкани, което ѝ позволява да подхранва напрежението и да създава враждебност сред членовете на ЕС. Гръцкото правителство например обикновено се смята за про-руско, докато македонското правителство не е такова и се стреми да намали руското влияние, като се присъедини към НАТО и ЕС. Това не е нещо, което влияе върху споразумението или отношенията между Гърция и Македония, но то тегли Русия в различни посоки. Ето защо Москва може да продължи да разгаря гнева на противниците на сделката, дори и ако най-вероятно ще се въздържа от открито саботиране на споразумението. Русия започна злостна кампания срещу членството на Черна гора в НАТО, например, като атакува правителството и може би дори оказа подкрепа за един мътен въоръжен антиправителствен заговор по време на изборите през 2016 г. След това, през март 2018 г., Русия заплашваше с отрицателни последици за двустранните отношения, ако Македония се присъедини към НАТО. Всъщност, ако Македония стане член, вакуумът на сигурността на Балканите ще намалее, като остави само Босна, Косово и Сърбия извън Съюза.

При всички изказани съображения, положителните ефекти от това споразумение са значителни. Първо, ЕС имплицитно свърза Албания и Македония, като преди шест седмици препоръча статут на кандидатки и за двете страни. Това означава, че ЕС е в процес на преговори с четири страни, които евентуално ще се присъединят към Съюза (другите две са Сърбия и Черна гора). Това е положителен ход напред, тъй като най-вероятно той ще включи конкуренцията между страните, коя от тях първа да „влезе“, което означава, че те ще бъдат стимулирани да предприемат по-бързо необходимите реформи. Това вече се случи по време на разширяването от 2004 г., когато нито една от централноевропейските държави не искаше да изостане или бъде бита от останалите. По онова време Чешката република, Унгария и Полша бяха водещи [в процеса на присъединяване] и насърчиха гражданите на Словакия да изхвърлят местния „силен човек“ Владимир Мечиар. Всяка от тях удвои усилията си да надмине другите при изпълнението на изискванията на ЕС. Ако Македония се присъедини към групата, това ще окаже по-голям натиск за провеждане на реформи върху останалите кандидати. Що се отнася до върховенството на закона, Македония и Албания вече се ангажираха с по-съществени реформи от Сърбия и Черна гора. Освен това Македония се придвижва по посока на по-голяма свобода на медиите и намалява клиентелизма, който в продължение на дълго време е оформял влиянието на управляващите партии върху държавата. В сравнение с това, ситуацията в Черна гора в най-добрия случай стагнира, докато Сърбия се движи назад.

Ето защо споразумението е нещо, което касае не само едно отдавна необходимо решение на спора около името. То представлява и един вид повратна точка за целия регион. Ако успее, то може да съживи интеграцията в ЕС и цялостната динамика на реформите в другите държави, очакващи членство, както и да увеличи натиска върху Сърбия и Косово да решат различията си, за да не бъдат изоставени. Ако се провали, то може би ще изминат години, преди да се появи друга възможност като тази – с две прагматични правителства в Македония и Гърция, които могат да преговарят помежду си и желаят да поемат рискове. Освен това евентуалният неуспех ще охлади усилията за реформи в Западните Балкани. Докато противниците [на споразумението] до голяма степен заемат задната седалка по време на преговорите, това би помогнало на Съединените щати, Брюксел и основните европейски сили да приключат успешно сделката и да осигурят дълготрайния ѝ успех

Флориан Бибер е професор в специалността югоизточна Европа и ръководител на Центъра за изследвания на югоизточна Европа към университета в Грац, Австрия. Основната му специалност е историята и политическите системи на югоизточна Европа, както и демократизацията и етническите конфликти в региона. Той е издател на списанието „Nationalities Papers“.

Коментари (1)

- 07-02-2019 |Трезвомислещ

Ами към България няма ли претенции-в областта Северна Македония, каквото е новото име на Югозападната ни Съседка, е включен Пиринският Край-единственият свободен дял от Македония, а Белград, Скопие и Македонистите винаги са били много по-активни в дейността си относно „македонското малцинство“ в Пиринска Македония, отколкото към подлаганите на 106 годишни насилствени гърцизация, етническо прочистване, а в периодите 1912-та-1924-та и 1946-та-1949-та-и геноцид Българи в Беломорска Македония, много от които наистина се македонизираха с цел, след като България и Българският Народ ги Забравиха, те поне да останат Славяни!? Сега, след като Македонистите бяха принудени да закрият Гръцкият фронт, и след като губят на Албанският категорично, ще насочат цялата нападателна енергия на еничарската си идентичност към България-все пак Заев преди референдума агитираше, че Сърбизираната Югозападно-Българска литературна норма щяла да стане „официален език“ на половин милиардният ЕС, и това без никакво уважение към корените бе посочено като „предимство“ и в Репортаж на „Б“тв, а и сега големите ни телевизии-без Националната, слагат „субтитри“ при репортажите си от Скопие-въпреки че значението на думите отлично се разбира-като изключим някой и друг сърбизъм! Вече 30 години държавата не дава средства за оборване на македонистките фалшификации на Българската история в чужбина, докато край Вардара отделят много средства за противобългарска пропаганда-спомнете си само филмите „Трето Полувреме“ и „Освобождението на Скопие“, около половината от чиито милионни бюджети бяха отпуснати от правителството на БЮР Македония!? И в резултат вече така нареченият „македонски език“ е международно признат, макар че във факултетите по „македонистика“ той се изучава без Книжовният Български, докато се изучават още и езиците на други всички етноси и/или държави, имали историческо присъствие във или около Областта Македония, защото в противен случай Студентите лесно биха разбрали, че става въпрос за едно псевдонаучно политиканство, в Австралия, където има голяма диаспора от бивша Югославия, македонистките тези са приети до степен, че да обявяват „македонците“ за един от „трите най-древни народа, живеещи в Съвременна Европа“, да пишат, че от „македонският език“ произлезли всички славянски езици, понеже бил езикът на Кирил и Методии и Климент Охридски, а Българските Възрожденци от Македония преди Освобождението като Братя Миладинови и Георги Пърличев искали да създадат „общ МАКЕДОНО-БЪЛГАРСКИ език“-дори не „Българо-Македонски език“!? В други страни-организацията „Група за Малцинствени Права“ със седалище в Лондон обявява Илинденско-Преображенското въстание за „Македонско“, без да пише и думичка, че е избухнало и в Одринска Тракия, а преди 4 години председателят на ОМО „Илинден“, стипендиант на Скопското правителство и преподавател по „История“ в Щипският Университет Стойко Стойков прочете доклад за „непризнатото македонско малцинство“ в България на Конференция във Воронежкият Университет, и в последствие въз основа на твърденията му, които бяха и разкрасени, сътрудниците на университета написаха немалко противобългарски статии по Македонският въпрос за списания като „Иновационна Наука“ и „Сравнителен Конституционен Преглед“-плюещи по големи наши историци, като Петър Мутафчиев и посмъртният носител на Орденът на Даница Хърватска Коста Църнушанов, по тезите на Българските Историци и езиковеди, и най-наглият-един за малцинствената политика на България като цяло, в който ни обвиняват, че не сме давали „обучение по майчин език“ на „помаците“ и арменците, без да прочуват дори в най-малки детайли други Български, Турски, Гръцки или такива на трети страни източници по Македонският Въпрос и отношението на Българската държава към Малцинствата! И ние подвиваме крак-миналата Година в България гостува Изложбата на Словенският Образователен Музей „Образователните Традиции в Славянският свят“, в която въпреки че Солунските Братя Кирил и Методий бяха признати за Българи, то ученикът им Климент Охридски бе провъзгласен за „Македонец“, както и Братя Миладинови и авторът на издаденият в Пловдив и Свищов автор на Първият Български учебник по Педагогика Йосиф Ковачев! Като „важни“ за образователните традиции на Славянското население в Македония бяха представени Сръбските орли от Нови Сад, действащи след Окупацията на Вардарска Македония през 1912-та година, но не и Солунската Мъка Гимназия, където са учели Гоце Делчев, Даме Груев, Иван Михайлов и много други Македонски Революционери! Този изложба беше представена и във фоайето на Икономическият университет в Родният ми град, където уча, и където учат хиляди чуждестранни студенти, в огромното си мнозинство-незапознати с Българската история! Таблото за Македония бе точно пред парадният вход на Университета, докато за България-в Десният Ъгъл, и нито една Медия или Политическа Сила не Реагира! А най-лошото е, че и някой наши либерални полуинтелигенти и политикани Забиват нож в гърба на своята Родина-типични примери са Хелзинският Комитет (чиито доноси за „македонското малцинство“ са били превеждани на английски по Македонистките сайтове) и „Маргиналия“, но също така и така нареченото „Дружество за българо-македонско приятелство“ на бившият преподавател по „Научен Комунизъм“ и сегашен-по философия в СУ Иван Калчев, който в интеврю за скопският „Дневник“ отпреди 13-тина години дори намекна, че не би бил против Пиринска Македония да бъде отцепена от България, ако станело по „Мирен път“, и Съюзът на Свободните Писатели, който от 28 години съществуване близо 17 е бил ръководен от един от най-видните Македонисти-Стефан Влахов – Мицов, който обяви в една своя статия че дори през Средновековието Българите уж били „предатели“-при положение, че така не биха могли да се освободят от Византия с помощта на Въстанието на Асеневци, и ни отрече правото дори на най-плахо достойнство заради тежката за Европейска страна политико-стопанска ситуация-но нима БЮР Македония е по-различна?, а в навечерието на Договора за Добросъседство злорадстваше за Демографският ни Колапс и поиска България да бъде заселена с, цитирам „Нормални и Цивилизовани етноси“-сякаш сме някоя Африканска Страна, и дори когато до Октомври миналата година ръководеше Националистическата партия „Единна Македония“, никой от членовете на Съюза не го Заклейми-въпреки че съюзът най-вече отхвърля „национализмът като теория и практика“-но само за „татарите“, и бил „необвързан с политически партии“, а ако случаен човек, живеещ извън България или Югосферата, влезе във Фейсбук профилът му, ще реши, че той винаги е бил „коренен македонец“ и „най-уважаван македонски патриот“-не само няма намек, че ръководи писателски съюз „Източно от Калотина“-както се изразява за Родината си, но дори и няма нито един приятел от България! Освен това отбеляза 60 годишният си юбилей във Скопие, където бе почетен като звезда и представи новата си книга „Творчески постижения в Македонски дух“, а последната му книга, издадена в България-сборникът „Необесени Мисли“, бе рецензирана от кандидатът на Президентските избори в БЮР Македония от 1999-та и тогавашен Скопски Посланик в България Любиша Георгиевски, който похвали в нея това, че авторът къса връзките с България, и че „не прощава на собственият си народ“-тоест, изкарва го за „покварен, страхлив и изроден“-но въпреки това в съюза най-спокойно си членува Огнян Стамболиев, потомък на 2 възрожденски рода, който в последните години стана доста националистичен, и едва ли щеше да бъде спокоен, ако книга на Български писател, враждебна към Българският народ, беше рецензирана от Турски Кандидат-Президент и Посланик, беше си чествал Юбилеят в Истанбул или Анкара, беше ни оплювал по турските шовинистични издания от типа на „МилиГазет“ и беше защитавал турската гледна точка за Българската история-тоест, извинете, щях да забравя-той я защити на няколко пъти-в доклада си от 2005-та за Илинденско-Преображенското Въстание той стана първият православен „историк“, подкрепил турската теза, че при Априлската епопея Българите сме били „провокирали“ турските кланета с предишни „жестокости“ спрямо мюсюлманското Население, през 2009-та писа, че от Освобождението до 1900-тната турците, гърците,“албанците“, власите и другите по етнос жители на България и Източна Румелия, които съставлявали „почти половината население“ били подлагани на „етническо прочистване и асимилация“-лъжа, която повтори и около последното преброяване на Населението, и я допълни че имало „квота за процента на циганите и турците“ на преброяванията, през 2012-та той писа, че всички българи „репресирали всички малцинства“, а на 25 годишният Юбилей на Съюзът той каза че, цитирам:“След Освобождението има много книги за османския период, след 1944 г. още повече книги за прехода от капитализъм към социализъм, след 1989 г. още по-големи грамади за времето на „тоталитаризма“. „-тоест, той приравнява едно петвековно чуждеродно и чуждоверско противонародно и народоубийствено управление над България с последвалите Буржоазен и Болшевишки режими-не използва за робството даже термина „владичество“-но Стамболиев, който преди всичко се бори с Неоосманизма, си затваря очите за това еничарство! Но в самата БЮР Македония Влахов зове за Патриотизъм, Национализъм и използва терминът „Турско Робство“, а миналата есен се оказа и дългогодишен агент на Скопското разузнаване-назначен от Бранко Цървенковски за директор на Македонският Културен център в София през 1995-та, с ведомствен апартамент от чужда държава! И понеже той, въпреки патологичната си омраза към всичко Българско, си е запазил Българският паспорт, това го прави чисто и просто Държавен Изменник-но ДАНС не е проверила него или Съюзът му! Да завърша и с наглостта на ОМО „Илинден“ да спекулира с Досиетата на ДС, разсекретени от една Държавна структура, за да громи противниците си като „комунисти“, „доносници“, „шестаци“ и „живковисти“, и да зачерква като цяло всичко положително в Българската история-при положение, че Удбашките досиета не са отворени и никой няма намерение-особено южно от линията Дунав-Сава, да прави обратното, БЮР Македония е единствената страна в Европа, освен Белорусия, запазила Комунистическият си герб, от който едва преди 10-тина години бе махната петолъчката, а мелодията на националният химн е изкопирана от тази на „Съюз Нерушими“, а в партийната програма пише, че партията щяла да допринася с работата си за „доверие, взаимна толерантност, уважение и автономност“ между етническите малцинства, религиозни общности и граждански сдружения-тоест, над 90% от етническите Българи извън Пиринска Македония са третирани като Аморфна Биомаса, която може да се малтретира, оплюва, граби, унижава и унищожава в Собствената си Държава, че етническите Българи са наречени просто „граждани на България“, че искат въвеждането на термина „Малцинство“, без да се балансира със споменаването на Етническите Българи-тоест, тази партия признава всякаква реална или изкуствена „Национална Идентичност“ в България, освен Българската, а председателят на партията Стойков под името Самуил Ратевски си позволи да обругава Божидиар Димитров на „смешник“ и „Бай Ганьо“, и даже да говори по повод преброяването, когато се оказа, че Македонстващите сърбомани се броят на пръсти, че в Пиринска Македония хората се пишели „каквото им кажат“, но пък много българи при отиване в Турция „ставали турци“, че в Румъния българите се писали като „сърби“! Звярът е най-опасен, когато умира, и при отцепване на Западна Македония Скопие спокойно ще се съюзи с Турция и ще ни нападне заедно с нея!

Златимир Коларов – две кратки есета

Автор(и): Златимир Коларов

Лекарят – жертва или герой?

А може би – светец? Основание да го кажа е латинската сентенция „Sedare dolore devinum est“ – да лекуваш болката е божествено. И тъй като Бог е Един, лекарят би могъл само да е светец в Божията сянка, в изнурителната битка на Човека с болката и злото – Човека, в случая Лекаря с главна буква… Това го мисля аз, мислят го и хилядите в бели престилки, мислят го и десетките хиляди болни, намерили божествената утеха от болката под грижите на своя лекар, който никога не е имал претенции да е нито бог, нито светец, а обикновен човек, обрекъл се да служи и помага на болни и нещастни хора. Логичен е въпросът – с какво се отблагодаряват държавата и обществото за самоотвержения му, изпълнен с тревоги и безсъние живот, обречен на другите, от нощното бдение над болните по време на дежурства до изнурителните дневни визитации, прегледи, операции и консултации? С ниски заплати, с жълти лъжи, които се изливат като помия върху преждевременно побелелите глави на по-голямата част от лекарите, защото по-младите отдавна лекуват болни хора в чужбина и ги няма в страната, с нехигиеничните условия на труд и най-вече – с пренебрежително отношение към цялото медицинско съсловие, извратено в посегателство и физическо насилие над най-безобидната прослойка на обществото, която се е обрекла да помага, а не да причинява болка!

Меко казано е, че съм възмутен от побой и насилие над медици – лекари, медицински сестри и акушерки в последния месец. Агресия заради самата агресия, немотивирана агресия, агресия без всякакво основание! И нищо конкретно не се чу и писа за ответа на правозащитната система към побойниците. Или отново, както много пъти досега, тя – правозащитната система чака глъчката да заглъхне, вълненията да утихнат и случката да се забрави – както народът казва „кучетата си лаят, керванът си върви…“.

Насилникът няма права, не може да има права, мястото му е в затвора и то задълго! Отдавна пиша и го казвам по различни телевизии и радиа: чии са правата – на изнасиления, пребития, осакатения, ограбения, убития, на неговите близки или на безчинстващия идиот, за когото понятия като етика, чест, морал, хуманност, цивилизованост, законност изобщо не съществуват. Безправието, което отразяват техните постъпки ги лишава от права! И хич да не говорят магистратите и да потриват извинително ръце, че „видите ли, така се случило, той престъпникът неумишлено пребил човека, без да иска го осакатил, да го пощадим, защото и той си има своите права…“, разбирай права да изнасилва, пребива, осакатява, ограбва и убива. Особено за рецидивистите. Какво правят на свобода личности (не хора!) с по десет-петнайсет висящи дела? Какво означава понятието „криминално проявен“? Че като е проявен, скъпи родни магистрати, защо се разхожда свободно по улиците и продължава да върши пъклените си дела? Защо не го вкарахте там, където му е мястото – най-малкото това е превенция за обществото и милионите невинни и честни хора в таз страна? Колко хора бяха убити от „криминално проявени“? Не смятаме пребитите, осакатените, ограбените, за накърнените изобщо не става дума в тази безнравствена и безправна вакханалия, която се вихри в страната? Докога ще чакате, скъпи родни магистрати? Търпението на хората отдавна се изчерпи, направете най-сетне нещо! В случаите с пребитите медици на ход сте вие, скъпи родни съдии и прокурорите – случаят е тест за вашата човешка съвест и професионална доблест, чест и подготовка, изобщо за правозащитната система на страната – какво ще отсъдите, т.е. как ще осъдите побойниците! Или отново ще ги освободите под гаранция и оневините после, тъй като със затвор са нарушени гражданските им права на свободна личност в таз правова държава? Какво означава лека телесна увреда за гинеколожката, загубила съзнание за повече от трийсет минути? Какво е тогава тежка увреда – жертвата да умре или се парализира до края на живота?

След като осъдите насилниците и ги пратите за години в затвора, скъпи магистрати, първото нещо, което трябва да направите заедно с министрите на правосъдието и на здравеопазването, Главния прокурор и депутатите е да криминализирате като тежко престъпление посегателството под каквато и да е форма над медици при изпълнение на служебните им задължения и след това съвестно да си свършите работата докрай, т.е. до затвора за всички „безобидни“ „криминално проявени“ с по над десет висящи дела в досието! Защото и малкото останали в България побелели лекарски глави ще си вземат слушалката и бялата престилка и ще отидат да лекуват стари хора в Западна Европа, където не съществува подобно нещо като побой над лекар или сестра. Сестрите и младите лекари вече го направиха – казвам го като лекар с трийсет и седемгодишен медицински стаж и толкова като преподавател, който познава в детайли проблемите и слабостите на здравната система в страната. Длъжни сте да го направите за десетките хиляди болни в България, за хилядите лекари, за своите деца, които трябва някой да лекува, за чистата си съвест, скъпи родни магистрати и политици! Или като се разболеете вие и вашите деца (не ви го пожелавам по никой начин!) ще отидете да се лекувате при същите тези български лекари, но на запад. Помислете за тези, които нямат вашите пари да го направят и остават тук, в България, при оскърбените, унизени и обругани, но високо хуманни български медици!

Свобода, слово и чуваемост

Наскоро прочетох пространното есе на Исмаил Кадаре „Легенда на легендите“ за писмената и устната литератури от зараждането им досега. В една от главите авторът прави паралел между окото и ухото – двата основни рецептора, чрез които се възприема едната и другата литература. Допълних Кадаре, че и в двата случая отзвукът е в душата. И заради отзвукът единият творец пише, а другият разказва, един чете, а друг слуша митове, приказки, легенди. Независимо от начина на възприемане на творбата, в основата е общуването между творец и читател или слушател, за да се постигне най-висшето изживяване у възприемащия изкуството – катарзиса и удовлетворението на твореца, че е провокирал друг да изживее нещо неповторимо, че посланията му са достигнали до душата и мисълта на хората, за които са творени. Тези два момента могат да се постигнат само ако творецът има Свободата да твори под диктата на морала и съвестта си и чуваемост у читателя/слушателя да възприеме посланията на твореца. Този извод ме накара да се замисля за състоянието на Свободата на Словото и чуваемостта в България и причината да не можем да изживеем катарзиса от постигнатата Свобода като народ, като нация, като общество и да вървим напред.

Няколко пъти съм писал за силата и виталността на Словото с идеята, че макар и осквернено, обидено, омерзено в мас-медии, дори в художествени книги и театри в последните години, Словото продължава да живее и да се бори с недъзите на личността и обществото. Същото е и със Свободата – изкривена, очернена, обругана, интерпретирана от всеки по различен начин – както Дяволът чете Светата книга, Тя крее в мечтите на човека и се опитва да въдвори ред в объркания свят…

По повод на горните редове, написани преди пет-шест години, сега си мисля: Добре казано, за съжаление – наивно, нереално, утопично. Все повече Словото затъва в блатото на посредствеността, все повече Свободата се изражда в безотговорна свободия и вместо да твори ред, създава безпорядък. Единични Дон Кихотовци се подвизават на страниците на специализирани литературни издания, яхнали изморения си Росинант-Пегас и размахват литературното си копие, на върха на което се крепи Свободата… А тълпата, формирана от чалга, немотия и политици, стои встрани и се надсмива над оптимистичния им ентусиазъм или ги подминава с безразличие, затънала в ежедневните си грижи физически да оцелее, задъхана в бързо променящите се живот и свят, забравила душата си, изгубила сърцето си.

Причината според мен за краха на Словото и Свободата е липсата на чуваемост у изнервения, обезнадежден и уморен от недоимък, кризи и реформи наш съвременник. По време на социализма липсваше Свобода на Словото, но имаше чуваемост. Казаното дори с езоповски език на часа се чуваше от хората, от цензорите и властта и стигаше за дни до всички слоеве на обществото, най-често предавано като устна реч. И трите категории тогава – общество, цензори и власт, имаха изострен слух, чувствителност и отношение към Словото и всяка реагираше по свой си начин: обществото с отрицание, насмешка и пасивно непокорство, поради невъзможността да реагира със стачки и митинги, цензорите със забрани, а властта с уволнения и спрени книги, филми и постановки. Сега всеки може да каже и напише каквото пожелае, дори да обругае Министър-председателя и Президента, да изнесе обективни факти за кражби, провали и корупция, но без какъвто и да е последващ ефект от страна на обществото, власт-имащите и власт-упражняващите. Никой от власт-имащите не чу воплите на пострадалите от наводненията през миналата година, на пенсионерите, на ужилените от ЦКБ, за загубите от внесените без мито стоки и много други и не направи нищо да им помогне, т.е. да свърши това, за което е избран от нас – хилядите глас-имащи, но не и хилядите, чийто глас е чут и оценен!

Чуваемостта предполага отношение, ангажираност и отговорност, както е в повечето западно-европейски страни като Франция, Англия, Германия. И най-вече – висока степен на съзнание на политиците и на обществото, резултат от хилядолетната им история на борби за права и борби с недъзи. Там всеки спазва нормите и носи отговорност за сторените грешки. Отклоненията се забелязват и наказват – такива са там правилата на играта, за разлика от нас. Защото го иска най-вече обществото, всеки един човек. Ако политиците не спазват правилата, обществото реагира – със стачки, митинги, до пълна победа. И респектирани от силата на обществото, дори и да не го желаят, политиците се подчиняват на волята на тези, които са ги издигнали на висшите държавни постове.

При нас арогантността на политиците е безпределна. Смяната на мненията на 180° в рамките на дни е нормално явление при нашите политици – примерите са безбройни. Знаят го те, знае го и обществото, но никой не реагира. Защото преди имахме проблем със Свободата на Словото, сега с чуваемостта. Трудно ми е да преценя кой от двата проблема е по-голям. Във всички случаи резултатът е изродена Свобода.

И поради липсата на истинската, съзидателна Свобода, от край време кратки и единични са катарзисите в хилядолетната ни историята – може би при освобожденията от двете владичества – по времето на Асен и Петър и от турско иго или след края на някоя от многобройните войни, повечето от които са спечелени на бойното поле и след това изгубени на масата за преговори, но това е друг въпрос. Той касае неблагоприятното ни геополитическо положение в Европа и противоречивата ни и непоследователна народопсихология. Сега, двайсет и пет години след промените, минали в псевдо-промени и псевдо-свобода, поради горните две причини и липсата на чуваемост на всички социални нива, не можем да изживеем катарзиса като народ, като нация, като общество и да вървим напред.

Проф. Златимир Коларов, д. м. н. е автор и съавтор в над 565 научни труда, на 12 художествени книги и 14 киносценария. Негови разкази са публикувани в специализирани литературни издания на английски, френски, немски, испански, руски и румънски езици.

Коментари (2)

- 07-07-2018 |Елена

Толкова много изписано и да се допусне подобна груба грешка с името на фалиралата банка, как може? Банката, която ужили клиентите си и се срина е КТБ (Корпоративна търговска банка) с мажоритарен собственик Цветан Василев. Не правете грешки с други банки, защото е смешно и подвеждащо.

- 07-07-2018 |Златко

И това е единственото нещо, което успя да достигне до критичното ви съзнание? Сега разбирам какво означавала поговорката „Всяка коза – за свой крак“…

„Своите“, чуждите и Холокостът

Автор(и): Андрей Колесников

През ноември 1938 Томас Ман, вече отдавна напуснал нацистка Германия, пише на професорката Ан Джейкъбсън (която му е съобщила, че студентките ѝ „са лишени от вяра в човешката ценност на заниманията си с германистика“ [следното]:

„…в тази страна [САЩ] съществува тенденцията да се пренася справедливото отвращение от сегашния германски режим и зверствата му към всичко германско изобщо, да се отвръща погледа от германската култура, макар че тя няма нищо общо с него… тези убийства, подпалвачества, този унищожителен поход против евреите като такива – всичко това е дело изключително на управляващата върхушка“.

Години по-късно великият писател променя гледната си точка. Той се възмущава от мълчанието на немската интелигенция, от готовността на представителите ѝ да се адаптират към съществуващите обстоятелства: „Недопустимо, невъзможно беше човек да се занимава с ‚култура‘ в Германия, докато се вършеше онова, за което знаем [всички]“. През 1946 Ман вече започва да мисли, че самият немски дух и онези възвишени имена, които са го оформяли, може би също имат отношение към катастрофата, преживяна от нацията: „Не е ли омаловажаване, недооценяване на духа, да бъде освобождаван от отговорността за неговите последствия, за превръщането му в действителност?“ И онези, които Ман има предвид в това писмо, писано до германиста Ханс Полак, са не идеолозите на нацизма, а Хегел, Шопенхауер, Ницше. 16 години по-късно Хана Аренд ще напише една от най-важните книги на двадесети век за „баналността на злото“ – за това, че чудовищните масови престъпления са били извършвани от най-обикновени хора.

Ще изминат още четиридесет години и професорът от Нюйоркския университет Ян [Томаш] Грос ще напише книга за убийството, на 10 юли 1941, извършено от полските жители на градчето Йедвабне, върху еврейските им съседи. „Полските“ всъщност не е съвсем удачно понятие, тъй като и евреите са били граждани на Полша преди окупацията. „Съседи“ – тази проста дума, станала заглавие на книгата, придобива зловещ смисъл. А след това истината за подобни погроми в други полски градове ще стане причина за ожесточена дискусия на национално ниво.

През 2001 г. президентът Александър Квасниевски поднесе извинение към еврейския народ. През 2011 същото направи и президентът Бронислав Коморовски. През 2012 на екраните излезе потресаващата кинодрама на Владислав Пасиковски „Реколта“ [Pokłosie], в която става дума за това как престъпления с многогодишна давност все още живеят под кожата, в емоциите и мислите на поляците от наше време, и колко нелесно, ако изобщо възможно, е човек да се избави от това бреме: „Баща ти режеше евреите с трион…“

И ето, идва следващата крачка. Да, известно е, че на територията на Литва са се провеждали масови убийства на евреи, и то също не без участието, или дори при участието най-вече на литовците-“съседи“. Но колко и кои точно са били убийците? Книгата на публицистката Рута Ванагайте „Своите“, в която тя прави опит да започне да дълбае истински – слой след слой – във вече известните истории, в това число и биографиите на хора, считани за национални герои и борци с окупаторите-комунисти, ѝ създаде множество проблеми.

Дискусията, както и в Полша, вече е започнала, но личната история на Ванагайте завършва с това, че издателството Alma Littera е прекратило договора с нея върху всички нейни книги, а не само върху най-скандалната. В края на миналата година в разговор с журналистката Маша Гисън в Ню Йорк, Рута Ванагайте признава, че се страхува да се върне обратно в родината – толкова голям е станал мащабът на кампанията срещу нея.

Никой не желае да бъде поставян пред прекалено проницателно огледало. Никой не желае да носи отговорност и да разделя колективната вина. Никой не е склонен да има репутацията на палач, [желателна е] само онази на жертвата.

Жертва, която просто е изпълнявала заповеди. Била е необразована и въведена в заблуждение. Понякога дори е страдала от онова, което е вършила, в резултат на което е пила до безсъзнание или е била измъчвана от кошмарни сънища. Не е успявала да се справи с обърканите си чувства, с ненавистта си към комунистите, та нали те са евреи?

И тъй като всички тези чувства са все още живи, макар и покрити с няколко „културни“ пласта от гасена вар в ямите за разстрели, то всичко, което се докосва до разкопките на националната душа и история се оказва не просто болезнено – то е нараняващо, раздразнително и връщащо обратно старите предразсъдъци и миналата ненавист.

Рута Ванагайте се превръща в [нещо подобно на] героя от филма „Реколта“ Юзеф Калин, който, движен от някакви пробудени вътре в него импулси, узнава страшната истина за собствения си баща, „съседа“, убиеца на евреите. За което и пострадва от „своите“ съселяни. Същите импулси – подозренията в това, че баща ѝ е участвал в Холокоста – движат и Рута Ванагайте. С книгата си тя се опитва да докаже и това, че литовските евреи също са били „свои“ – граждани и патриоти на Литва. Но с това само е разлютила стари и, както се оказва, незараснали рани, като не успява да убеди почти никого в правотата си.

Книгата, взривила Литва, се оказва не само за „баналността на злото“ в страната, където за убийците на евреите даже е запазена специална дума – zydsaudis – но и за това, че историческата истина в цялата ѝ пълнота не е нужна, ако тя наранява. Тоест, нужна е – но до определена степен. С уговорки. С недоизговорени неща. И работата изобщо не е само в Литва.

Така беше и в Съветския съюз, където всеки път, когато срамежливо поставяха паметник на жертвите, избягваха думата „евреи“. Даже и когато в края на 1970-те романът на Анатолий Рыбаков за Холокоста, „Тежък пясък“, все пак видя бял свят, в анотацията се казваше, че „това е книга за съветския интернационализъм, за дружбата на народите от Съветския съюз, укрепена от героичната борба срещу немско-фашистките завоеватели“.

В днешна Русия има множество бляскаво-лакирани думи за недопустимостта на репресиите, а всъщност отношението към тях е далеч по-сложно: 25 % от респондентите говорят за това, че сталинските репресии са били обусловени от политическа необходимост и са исторически оправдани; 13 % не знаят нищо за тях; 26 % предполагат, че организаторите и изпълнителите на репресиите са действали от чувство за дълг или за изпълнение на заповеди; 50 % са уверени, че организаторите и изпълнителите на репресии трябва да бъдат оставени на мира поради давността на годините, 47 % – че е „по-добре да се говори по-малко за тези репресии, не е нужно да се разравя миналото“ (по данни на центъра „Левада“ за 2017 година).

Фактически Ванагайте е направила съавтор на книгата си ловеца на нацисти Ефраим Зуроф, наследник на семейство на литовски евреи, унищожено в Литва по време на окупацията, от литовци. Книгата на Ванагайте има подзаглавие – „Пътешествие с врага“. Със Зуроф, „врага на литовския народ“, Ванагайте пътува с кола по местата на масовите убийства, води с него безкрайни монолози, защитава нацията си, заедно те намират свидетели на престъпленията (това не е толкова трудно), и правят някои съвместни изводи, без да успеят да стигнат до окончателно съгласие, защото Ефраим е безкомпромисен в оценката си на позициите на литовските власти – от негова гледна точка те не са готови да признаят застрашителните мащаби на съучастието на литовците в Холокоста.

В отношението си именно към литовците Зуроф не е напълно прав. Не е прав ако щете и само защото прикриването на фактите и митологизацията на героите, в кавички и без, се случва навсякъде. Както навсякъде, трудно е да се върви против общоприетите позиции – човек може внезапно да се прочуе като чужд, а не „свой“. Както и във всяка друга страна, в това число и Полша, по времето на Холокоста много хора са се опитвали да крият евреите, с риск за собствения живот. И в книгата на Ванагайте има поразителни разкази за такива праведници.

В Естония не е имало чак такова масово съучастие в престъпленията, защото в страната е имало само малко евреи. А онова, което са вършили в Латвия местните колаборационисти, водени включително и от Виктор Арайс, е добре известно и описано, например в новата книга на [руския професор-юрист] Лев Симкин за палача от гетото в Рига, Фридрих Екелн, „Обесиха го на Площада на победата„.

Навсякъде, където са пристигали нацистите, незабавно е изчезвал тънкия като прах слой на цивилизоваността. Историкът Лорънс Рис описва в книгата си „Холокост“ какво се случва във Виена, града-символ на изтънчената европейска култура, веднага след аншлуса – погроми над еврейски магазини, изтънчени публични издевателства на улиците – и това са били абсолютно спонтанни действия, просто част от веселия празник по случай обединението с Германия. Никой не е подавал командата „дръж“, но всички са разбирали, че да се издевателства над евреите не просто може, а и трябва – това е морално одобряемо поведение.

Баща ми си спомня как, когато немците са влезли в селото под Можайск, където той е бил неудачно евакуиран заедно с майка си, една от съседките незабавно съобщила за тях [на властите]. Аз имам и еврейска баба, но тази баба е рускиня, а за нея са донесли като за еврейка – тя имала буйни черни коси. За щастие немците навреме напуснали селото, това и спасило „еврейското семейство“.

„Съседи“ не са търпели съседите и са им отказвали правото да бъдат „свои“. А инак те разбира се са били най-обикновени хора. Преди войната се разбирахме добре с евреите, казват събеседниците на Рута Ванагайте. А като дойдоха немците – ей така започна. Онези, които не са участвали в убийства и депортации, просто са разграбвали еврейското имущество. Претопявали златни зъби. Слагали са ги на себе си. Че какво толкова?

Рута и Ефраим спорят. „Най-големият ужас на Холокоста“, казва Зуроф, „е в това, че престъпления са извършвали нормални хора. Преди Холокоста те са били нормални, след Холокоста – също, но по време на Холокоста са се превръщали в най-ужасяващи престъпници“. Ванагайте възразява: „Знаете ли какво? Тези хора са били нормални през целия си живот – преди Холокоста, по време на и след Холокоста. Просто законите са се променяли“. И Ефраим се съгласява: „Третият райх е създал действителност, в която да живеят нравствено са могли само малцина, само най-силните. Повечето хора просто са се оставяли да ги носи течението“.

Напразно книгата „Свои“ се ругае от „своите“. И напразно Витаутас Ландсбергис, бивш активист на перестройката и председател на Сейма, е казал, че даже няма и да зачете подобна книга. Тя си струва да бъде прочетена. При това независимо от националността. Защото това е книга не само и не единствено за литовските колаборационисти. Тя е за човешката природа.

Ванагайте привежда фрагменти от дневника на лидера на Партията на литовските националисти Зенонас Блинас. Той е недоволен от немците – за него тяхното идване е само инструмент за достигане на независимостта на страната му, а този инструмент работи зле. И цената му е прекалено висока: „Да разстрелваме трябва само ние… не мога да понасям факта, че Литва е превърната в мъртвилня или гробище… че ние се превръщаме просто в палачи на заплата“.

Но нали палачи все пак са ставали, все пак са се съгласявали с тази роля? Обикновеният участник в масовите разстрели е млад литовец, по правило слабо грамотен, наел се на служба бивш писмоносец, който изобщо не е имал намерение да стреля по някого. И все пак стреля. И работата не е в липсващата грамотност: Ванагайте намира свидетелства, че в Холокоста са съучаствали, в това число и физически, представители на литовската интелигенция.

Но за да се разбере защо, си струва човек да се обърне към есето на Хана Аренд „Организираната вина и всеобщата отговорност“. Това са началните ѝ стъпки към темата за „баналността на злото“ (текстът е от 1945 г.). Нацистите са оплескали с кръвта и пепелта на жертвите целия немски народ, като по същество са го взели за заложник. Макар че, както знаем, точно през 1945-та самият Томас Ман вече се съмнява в това, че народът му се е съпротивявал чак толкова много да бъде взет като заложник. Химлер, пише Аренд, „е построил новата си терористична организация… въз основа на допускането, че мнозинството от хора не са бохеми, фанатици, авантюристи, сексуални маниаци или садисти, а преди всичко работяги и добропорядъчни бащи на семейства… тя напълно се обляга на нормалността…“ Аренд продължава: „Един пуснат от Бухенвалд евреин открива сред есесовците… свой бивш съученик… изведнъж онзи… казва: „Трябва да разбереш – вече пет години съм безработен. Те могат да правят с мен каквото си поискат“. Той не е убиец. Дълг, заповед, липса на работа…

Срамно ли е да си немец? Не. Твърди Аренд, срамно е да си човек. Ако нацистите биха победили във войната, ако биха се закрепили окончателно в Европа, „терорът би се извършвал от представители на всички европейски националности“.

Така че работата не е в националните предразположения, а в споменавания от Ванагайте „агресивен конформизъм“, в готовността за подчинение, или в най-добрия случай да се мълчи и кротува. Но се намират и праведници, които вървят срещу кървавото течение. Намират се и такива, които изведнъж започват да гиздят приветливо проблясващите фасади на официалната скръб и формалните извинения.

На нашия нов мемориал в Москва, възпоменаващ жертвите на репресиите, „Стената на скръбта“, има надпис – „Да простим“. Дали човек ще се съгласи или не с този глагол, в който има странна настойчивост и натрапчивост, разбира се, е лична работа на всеки от нас. Лично аз не съм съгласен. Не съм съгласен и с мнението на 26 процента от съгражданите си, които оправдават участниците в репресиите с това, че са изпълнявали заповеди, изпълнявали са дълга си. Историята трябва да се разкопава, без да се губят папките с делата на затворниците от онези години. В противен случай миналото винаги ще се превръща в бъдеще.

„Да, аз, Рута Ванагайте, лично аз се приготвих да стана краставо яре, тъй като вярвам, че съм длъжна да направя онова, което не са направили други хора. Ако не аз, то кой друг? Ако не сега, то кога?“

Андрей Колесников е руски политически наблюдател и журналист, както и педагог. В момента ръководи програмата „Руска вътрешна политика и политически институти“ към московския център „Карнеги“. Бивш главен редактор на вестник „Новая газета“.

Коментари (1)

- 11-07-2018 |Гост

Защо да ходим надалеч? Ето един български пример за „„Своите“, чуждите и Холокостът“.

В галерията на открито на Любомир Далчев в центъра на „културата“ на София до Синода има едно копие на неговия паметник за „Затворника от Маутхаузен“ който възвестява края на Холокоста и началото на Свободата.

Името на автора и името на паметника бяха изкъртени преди 40 години. И до сега тези от които зависи не могат да решат дали Любомир Далчев и Холокоста принадлежат на „своите“ или „чуждите“ и дали може да се говори за Холокоста въобще. Не знам дали са се пресрамили, за да поставят табелки за автора и името на паметника. Но кой би посмял да го публикува, когато го смятат за боклук и пречи на пазара, който често се открива там. Пазете пазара и забравете за Холокоста.

Двама бащи и бебето, което никога не са очаквали

Автор(и): Дениз Грейди

Петин, палаво момиченце на една година, има двама бащи. Единият от тях я е родил.

Докато традиционните разбирания за пола се изместват и размиват, родители и деца като тези предефинират понятието за семейство.

25-годишният баща на Петин е транс-мъж: роден е като жена, но е започнал да се възприема и променя като мъж в юношеските си години, и взема мъжкия хормон тестостерон.

„Роден съм мъж в женско тяло“, казва той.

Негов партньор – и биологичен баща на Петин – е 35-годишният Дейвид, гей мъж.

Дъщеря им, съгласяват се и двамата, е най-хубавото нещо, което някога им се е случвало.

„Тя ще израсне в много разнообразен дом“, казва Дейвид. „Обграждаме я с хора, които са различни“.

В допълнение към ежедневната си работа – Дейвид работи на застрахователна борса, а Тейнър в магазин за авточасти, във фирма за почистване и бар – бащите на Петин са драг-изпълнители[54] в местен нощен клуб близо до дома им в щата Ню Йорк. За да защитим личната им сфера, тук използваме само първите им имена.

[Вече има случаи, при които] транс-мъже са зачевали по собствено желание, но Тейнър не е един от тях. При него забременяването се получило случайно, след като пропуснал няколко дози тестостерон и не подозирал, че е бременен, докато не го застигнало сутрешното неразположение. Това било шок, но той и Дейвид казват, че още от самото начало не са имали съмнения, че искат бебето.

„Ние имаме дете, което е биологично наше – възможност, която много хора от нашата общност нямат“, казва Дейвид.

Първият път, когато видели сърцебиенето на плода при ултразвук, те се разплакали.

„Все още го виждам ясно като бял ден в главата си“, казва Дейвид. „Беше момент, променящ живота.“

Тейнър казва: „На първата [сонография], тя изглеждаше като малко фъстъче. А следващия път, бум! Вече беше бебе. Можеше да се види гръбнака и всичко. Беше толкова готино. Видях ръцете ѝ, и това беше като: ‚Ще бъдеш барабанист или ще научиш езика на жестовете.‘ Това ме порази“.

Тейнър е трябвало да спре тестостерона до раждането, но инак няма интерес да се идентифицира отново като жена или да се облича като жена.

„Да, аз съм бременен мъж“, казва той на приятели и познати. „Какво? Бременен съм. И все още съм мъж. Имате ли въпроси? Елате да поговорите с мен. Имате ли проблем с всичко това? Изчезвайте от живота ми.

Започвайки в тийнейджърските си години, преходът на Тейнър от жена към мъж е представлявал поредица от стъпки в продължение на няколко години. Като дете той бил мъжкарана, която предпочитала момчета за приятели и играела футбол. „Винаги съм се чувствал различен“, казва той.

Пубертетът и свързаните с него промени – особено развиващите се гърди – били мъчение. Изведнъж вече не му било позволено да играе навън без риза. Първият сутиен, щастлив обред за съзряване при повечето момичета, го довел до сълзи.

Започнал да се бори с безпокойството и депресията, свързани с „дисфорната полова принадлежност“ – чувството, че тялото и външният му пол не съвпадат с идентичността му.

„Това е постоянна битка“, казва той. „Да се чувстваш неприятно в собствената си кожа прави живота ти силно негативен. Задушаваш се в собственото си тяло“.

Чувствал се привлечен от момичета, но бил възпитан да вярва, че да си гей е грешно. Въпреки това се разкрил като бисексуален по време на първата си година в гимназията, а след това като онова, което сам нарича мъжка лесбийка.

По време на първата си година в колежа за пръв път видял драг-представление – жени, изпълняващи ролята на мъже – и си помислил: „Трябва и аз да го направя“.

Опитал – и почувствал, че най-сетне е намерил идентичността си. За да крие гърдите си по време на изпълненията, той ги увивал с болезнено стегната скоч-лента.

Започнал да се променя и социално – да живее като мъж, като помолил приятелите и семейството да се отнасят към него като мъж, и да използват мъжки форми при обръщенията си. След една година започнал да взема тестостерон. Постепенно гласът му спаднал, лицето му се окосмило, менструалните му периоди спрели, вратът и челюстта му се удебелили, а телесните му мазнини се изместили, като му придали по-мъжествен образ. Чувствал се добре.

„Когато извършите промяната, вие сте свободни“, казва той. „Това беше най-доброто решение в живота ми“.

Не очаквал да се влюби в мъж, но точно това му се случило с Дейвид, дългогодишен приятел, който от своя страна никога не си представял живот с транс-мъж като партньор.

„Дейвид се пръкна отникъде“, казва Тейнър.

Проследявайки собствения си път – от бисексуална към лесбийка, драг-изпълнител, транс-мъж, гей-мъж, бременен мъж – Тейнър се разсмива и казва: „Аз съм буквално всяка буква от LGBTQ“.

Дейвид и Тейнър имат широка мрежа от приятели и семейства – хетеро, гей, транс и всяка друга възможна вариация – но и двамата са срещали враждебност достатъчно често в родния си град, за да станат доста предпазливи.

Докато коремът му се разширявал в очевидната си форма, Тейнър прекарвал все повече време у дома, страхувайки се, че на улицата гледката на бременна жена ще му навлече неприятности. И казва: „Просто не исках да бъда гледан накриво.“

Когато все пак излизал, той носел огромното черно яке с качулка на Дейвид. „Това прикриваше всичко добре“, казва той.

Винаги е мразел гърдите си, дори преди да извърши промяната, и когато те се раздули от бременността, носел здрав спортен сутиен, за да се опитва да ги крие.

„Гърдите, това наистина ме побъркваше“, казва той.

Като бъдещи бащи, те получили някои от най-ентусиазираните поздравления откъм света на драг-а – редовните посетители на клуба, където и двамата имат изпълнения, свързани с танц и буфо-синхронно пеене, Тейнър като драг-крал, а Дейвид като нахална, висока 1,85 драг-кралица в тясна пола и високи токчета номер 45.

Тейнър, който владее знаковия език, също подписва и текстовете – Бруно Марс, Майкъл Джексън и Пентатоникс са сред любимците му – и има голяма група фенове сред глухите почитатели на драг-а.

Освен вкъщи, единствената му истинска зона на комфорт, докато бил бременен, бил барът, където той и Дейвид правят изпълненията си.

В началото Тейнър се надявал, че бебето ще бъде момче.

„Мислех, че ще бъде по-лесно за мен“, казва той. „Вече не съм ОК с това да съм жена. Ще трябва да ѝ обяснявам прехода. Не искам тя да чувства, че да бъдеш жена е нещо лошо. ‚Някога татко беше момиче. Сега вече не е‘. Не искам тя да се чувства като момиче, което е сбъркано и трябва да се промени, за да намери мястото си“.

Имали един бебешки душ в малкия апартамент, който държат под наем, и друг в клуба с повече от 150 гости, които им подарили толкова много пелени, че не им се налагало да купуват с месеци. Помолили също и за детски книжки – и получили достатъчно, за да запълнят малка библиотека.

Бременността била трудна. „Не ми хареса“, казва Тейнър. „Предпочитах да бъда сам“.

В чакалнята на акушера, други пациенти, особено по-възрастните жени, го оглеждали със странни погледи.

Той прекарвал по-голямата част от бременността, борейки се с гадене и киселини, а през последното тримесечие бил поставен на задължителна почивка в леглото. Към края на бременността развил пред-еклампсия – опасно усложнение, което го вкарало в болницата – един мъж на етажа за майки.

Имал пулсиращи главоболия и виждал пред очите си петна; кръвното му налягане достигнало 187/111. И единственото лечение за това състояние било да се изроди бебето.

Раждането не било лесно. Лекарите започнали да предизвикват изкуствени родилни болки в петък, а Тейнър се борил през целия уикенд с родилните мъки. Приложили му епидурална анестезия, докато гледал Супербоул-а [финалния мач за първенството по американски футбол]. Не проработила.

В понеделник мониторите изведнъж показали, че сърдечният ритъм на бебето се забавя и лекарите го пренесли в операционната зала за спешно цезарово сечение.

„Искаш ли да прережеш пъпната връв?“, попитала една сестра Дейвид.

„Подадоха ми ножици и усещането беше, все едно прерязвам гумена лента“, казва той. „А след това подадоха бебето на Тейнър и двамата се разплакахме“.

Тейнър си спомня, че мислел: „Това не е реалният живот, а някаква откачена сапунена опера“. Чувствал се близо до припадък, но се мъчел да остане в съзнание. „Беше страхотно. Щастливо страхотно“.

На свидетелството за раждане Тейнър е указан като майка на Петин – нещо, което той и Дейвид се надяват в крайна сметка да променят, така че и двамата да са посочени като бащи.

Тейнър не можел да понася да кърми Петин: за него гърдите олицетворяват пола, който от се е отказал. Няколко месеца по-късно той се подложил на операция, за да ги отстрани.

След раждането на Петин той отново се върнал към тестостерона.

„Щом само отново започнах да вземам моя Т, след раждането на бебето, това беше нещо като облекчение, защото ме кара да се чувствам като на нивото, на което трябва да бъда психически и емоционално“, казва той. „Това ми помага да бъда по-спокоен. Все още имам усещания за тревожност и депресия, но не чак толкова“.

Те биха искали още едно дете. Дейвид се надява, че Тейнър отново ще забременее. В някои от дните Тейнър харесва идеята, а в други не – в зависимост от телесното му състояние. Понякога си мисли, че трябва да изберат осиновяване.

„Това е нещото, което правят гейовете и транс-хората“, казва Тейнър. „Има деца, които водят ужасен живот, и ние можем да им помогнем.“ Но чувствата му са объркани: той познава двойки, които са започнали процеса на осиновяване, а след това биологическата майка си е взела детето обратно.

„Родителите ми, семейството и приятелите ми трябваше да минат през целия процес на прехода заедно с мен“, казва Тейнър.

Баща му е барабанист, но освен това се е научил да свири на пиано, китара, бийтбокс, френски рог, туба и саксофон. Той свири по слух. Музиката е всичко за него, а Петин изглежда родена за рока.

Още при първия звук тя се засмива, клати бедра и размахва ръчички. Успява да танцува дори и когато седи.

Тя е усмихнато, любопитно и безгрижно бебе. Бащите ѝ я обожават, даже и когато приготвят бъркани яйца или варят тестени храни, които смесват с кисело мляко за закуската ѝ. Тя опустошава безброй много бутилки с бебешко млечице. Когато Дейвид се прибира вкъщи след края на работния ден, той я грабва и започва да я гушка. Тя се смее на целувките му.

„Тя е толкова страхотна“, казва той.

Животите им приличат на онези на повечето семейства с малки деца: изтощителна работа, готвене, сменяне на пелени, безкрайни купища пране и препирни с детегледачки.

Около 65 души им дошли на гости, за да отпразнуват първия рожден ден на Петин. Любимият ѝ подарък бил набора от музикални инструменти-играчки „Групата на тигърчето Даниел“, от сестрата на Тейнър. Но един голям празен кашон също бил много любим.

Как си представят бъдещето на Петин?

„Надявам се, че ще бъде независима, ще има успешна кариера и страхотно семейство. Надявам се също, че в един момент ще води някакво движение за равенство“, казва Дейвид. „Мисля, че ще го прави, защото има двама гей-родители и баща, който я е родил“.

Освен това той ѝ желае да има по-добро детство, отколкото е имал сам.

„Надявам се да е лесбийка“, продължава Дейвид. Тогава няма да има безброй момчета, които непрекъснато да идват в къщата, а и няма да се притесняваме, че ще забременее“.

„Аз пък се надявам да е хетеро“, казва Тейнър. „Инак е много трудно е да се бориш с разкриването, да не се чувстваш в безопасност. Всички хора от тази общност се оглеждат непрекъснато през рамо, докато ходят наоколо. Има хора, които ще ви наранят само защото сте гей или транс. А това е плашещо. Ако сте хетеро и бели в това общество, вие сте доста по-добре. Аз съм наполовина чернокож. Хората ме подхващат просто заради цвета на кожата ми. Не се вписвам в нормалността. Бях прекалено тъмен за белите и прекалено светъл, за да играя с чернокожите деца. Така че просто се сприятелявах с всички“.

И добавя: „Надеждата ми за нея е да се научи да се изправя пред страховете си, да гледа омразата в лицето и да не се плаши от нея. Искам да преодолява тези неща и да не позволява на хората да я тормозят. Искам тя да се издигне над всичко това и да докаже, че всички [които не вярват в нея], грешат. Надявам се да направи нещо от себе си.

„Ще се чувства така, както ще се чувства“, казва Дейвид.

Дениз Грейди е американска журналистка и дъглгогдишна сътрудничка на вестник Ню Йор Таймс. Работи предимно по теми, свързани със здравеопазването и проблемите на пола и семейството в съвременното американско общество.

Коментари (2)

- 13-07-2018 |Владимир

sonogram – ехография

sign language – жестомимичен език

to sign lyrics – превеждам текста на песните на жестомимичен език

baby shower – празненство, на което роднини и приятели на бъдещата майка се събират и ѝ носят различни подаръци, нужни за отглеждането на бебето; превеждат го често като „бебешко парти“

preeclampsia – прееклампсия

- 13-07-2018 |Златко

Благодаря, научих много нови неща. Особено това с бебешкото парти много ценен идиом..

Вчера, днес и утре в българската политика

Автор(и): Аспарух Панов

Колкото повече нови и нови нерешени проблеми изникват при адаптацията ни към европейската политическа култура и правилата на ЕС за разделението на властите и върховенството на закона, толкова по-често се връщам в романтичното и еуфорично начало на прехода, когато наистина си вярвахме, че „комунизмът си отива“.

Като депутат в 36-то народното събрание (от 4 ноември 1991 г. до 17 октомври 1994 г.) участвах в работата на две деликатни парламентарни комисии – по образование и наука, и по външна политика. Идвайки в парламента от академичните среди, бях направо потресен, когато видях на живо какво представляват учителките – ортодоксални комунистки и дипломатите от кариерата – съветски възпитаници.

Тогава си мислех, че всяко начало е трудно, но когато станем членове на ЕС и НАТО, всички тези „скелети от червения гардероб“ ще се радват на заслужен отдих… Каква наивност! Днес учителките комунистки пак са тук и пак са същите, плачат и протестират за по-високи заплати, но продължават да дават частни уроци, без да плащат и един лев данъци. Да не говорим за кариерните дипломати. Много от тях и днес заемат възлови външнополитически постове, след като се оказа, че освен съветски възпитаници, са били и достойни агенти на ДС.

Никога през тези вече толкова далечни 1991-92 г., дори и за миг не съм си и помислял, че 10 години след приемането ни в ЕС, ще живеем в абсурдната и уникална от всяка гледна точка „държава на двамата генерали“. Държава, представляваща странна смесица от опити за провинциална модернизация и нестанала декомунизация, в чиято „злокобна“ политическа атмосфера едва ли не ежедневно се нагнетява огромно напрежение, заредено с разнопосочни енергии на омерзение и отчаяние.

Естествено, не са изчезнали и надеждите за промяна. На пръв поглед те звучат прекрасно, но все по-наивно и идеалистично. И как да бъде по друг начин, след като битката за провеждане на лустрация се води на различни нива вече 30 години, за съжаление неуспешно. Последните безрезултатни опити за приемане на закон за лустрацията бяха в 41-то НС, когато все още имаше ПГ „Синя коалиция“. Агентите на ДС не само имат своя „парламентарна група“ във всички парламенти след 1989 г., но продължават да пъплят като огромни мутирали хлебарки по върховете на политиката, бизнеса и медиите.

Винаги съм бил убеден, че свободата на словото и правото на информация са най-безспорните завоевания на българската демокрация след 1989 г. Тази свобода, която най-много ни липсваше, като че ли най-бързо се възприе като даденост, която никой вече не може да ни отнеме. Никога не съм си и представял, че сериозната плуралистична политическа журналистика и публицистика ще остане само далечен спомен от първите години на прехода.

Да, всички виждахме и коментирахме обезпокоителните тенденции в натрупването на проблемите със собствеността и политиката на медиите. Медийната среда опростяваше и се профанизираше пред очите ни, но никога не съм очаквал, че отново ще преживеем политико-икономическа симбиоза между власт и медии, както беше при комунизма. Така стигаме до най-важния въпрос, който днес ни вълнува – може ли журналистическото слово да е свободно, ако медиите са зависими политически и икономически?

Или, ако става дума за нас, гражданите, въпросът можем да го зададем и по друг начин. Има ли изобщо смисъл свободното ни политическо или гражданско слово, ако няма къде да го кажем или напишем, за да може и някой друг, освен роднини и приятели, да ни чуе или прочете? КОЙ, КОЙ ще ни каже? ТОЙ, разбира се, с перверзната подкрепа, която получи за абсурдния си медиен закон…

Най-опасната за демокрацията аналогия, обаче, с времето около 1989 г., е безпрецедентното неглижиране и унижаване на институциите, на което сме свидетели днес. Според ГЕРБ институциите, процедурите и разделението на властите само затрудняват и поставят препятствия пред „вожда и учителя“, определен за „европейска личност на годината“ и поел „отговорността“ да бъде (единственият) изпълнител и говорител на народните въжделения.

Не е случайно, например, че за първи път след 1989 г., имаме толкова политически импотентен парламент като 44-то НС, напълно неспособен да свърши нещо полезно за обществото. Парламент, който превръща всеки дебат в най-жалък махленски фарс и в който класическата демократична координатна система „ляво-център-дясно“ е заменена с нова – лепкав популизъм и клиентелизъм, където вече няма идеология и където лявото и дясното често се оказват от една и съща страна на барикадата. Така, както се случи при рестартирането на „абсурдния“ проект „Белене“, подплатено с „русофилски“ боен дух.

Горчивите аналогии с 1989 г. далеч не свършват дотук. Те са системни и генетични по своя характер и олицетворяват дълбокото същностно подобие между късния „перестроечен социализъм“ след 1985 г. и днешния „националпопулизъм“. Не можем да не споменем, например, аналогията между екстремистката агресивност в политическата, медийната и обществената среда в България по време на т.нар. „Възродителен процес“ и днешното безпрецедентно назидателно говорене и заплашително политическо поведение на „Обединените патрЕоти“, членове на управляващата коалиция.

Методите са различни, но целта е една и съща – профанация и обезсмисляне на едно от най-големите ни богатства – успешното съжителство на различни култури, етноси и религии. Но както се казва в някои „реалити формати“ – не сменяйте програмата, защото „най-интересното тепърва предстои“. Манипулативната медийна подготовката за поредните местни, европейски и парламентарни избори (предсрочни, разбира се) тече с пълна сила, като резултатите вече са известни и се коментират многократно точно там, където трябва.

Чакаме само горещия хепиенд, когато целият досегашен партиен елит (с малки попълнения) ще се намести отново в парламентарната къща на „Биг Брадър“, като съвпадението с инициалите на бъдещия победител в изборите не е случайно. В името на политическата стабилност всички позиции в парламента и правителството „Борисов 4“ ще са раздадени още преди изборите, като още по-обединените „патрЕоти“ ще отговарят специално (и) за междуетническите и междурелигиозни отношения.

Най-сетне, след 30 годишни космополитни лутания в европейското и глобалното пространство, отново ще намерим и своята „свята“ българска православна идентичност. На Черни връх, в деня на конституирането на новия парламент ще започне строежът на гигантски светещ православен кръст. Той ще бъде построен със средства от еврофондовете и ще се вижда в целите Западни Балкани, дори и в Брюксел.

Роден на 20 октомври 1949 г. в София. Завършил химия в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. До 1990 г. работи в БАН. Има десетки научни публикации в най-реномирани международни списания. В края на 1989 г. започва политическа кариера като член на Радикалдемократическата партия в България, чийто заместник-председател е до 1996 г.

Коментари (1)

- 15-07-2018 |Радомир Парпулов

Глас в пустиня … Най-лошото на комунизма е това, което идва след него – посткомунизмът. Мисля, че са думи на Бжежински.

За кого бие камбаната?

Автор(и): Светлана Христова

Краят на един вестник, служил не просто за афиш на културния живот на нацията, а играл значителна, понякога водеща роля в нейното социално-политическо съзряване в края на 80-те и през 90-те години на миналия век, заслужава да бъде анализиран „от близък план“. Не ми звучи убедително етикирането на случващото се чрез общи заключения като „такова е времето“, в което отпадането на печатните издания бил естествен резултат на пост-гутемберговата епоха.

Действително, технологическата революция променя света не отгоре или отдолу, а отвътре. Според WAN-IFRA, Световната асоциация на издателите на вестници и новини, през 2015 г. от четирите милиарда читатели на вестници, 1.3 милиарда следят новините дигитално. Но това е едно частично обяснение. Прогнозите на Портала за статистика Статиста показват, че печатните медии все пак ще продължат да са водещи, но с намаляване на приходите до 3% в периода до 2020, докато приходите на дигиталните вестници ще нарастват до 9.8% за същия период. При това, тези тенденции са валидни за Европа и Северна Америка, докато в Азия и особено в Индия тиражът на вестниците се увеличава.

Къде е мястото на изданията, ориентирани към изкуство и културен критицизъм в този процес? Ако разгледаме последната класация на най-четените британски вестници и сравним тиражите на най-популярния през 2017 г. „The Sun“ (1 666 715) и „The Guardian“, заемащ тринадесето място с неговите 156 756 читатели, очевидно е, че масовият читател търси текуща информация и забавление, а не критически размишления. Или както синтезира Юрген Хабермас, критическата публичност през ХХ век не е масова, а масовата публичност не е критическа. И все пак, и днес всички уважавани и уважаващи се нации поддържат своите културни печатни издания – като публични или частни, дублирани с онлайн версии, търсещи понякога допълнителни ниши в по-популярните теми на лайфстайла, игрите, здравето и добрия живот, но успели да съхранят своята журналистическа независимост и да анализират най-тревожните въпроси на обществото като стожери на хуманизма. Затова нека разгледаме случващото се с вестник „Култура“ в контекста на българското „тук и сега“ в обхвата на последните 30 години, за да се опитаме да потърсим отговор на въпроса

ЗА КОГО БИЕ КАМБАНАТА?

Чий край настъпва с края на „Култура“ – в онзи ѝ вид, в който тя просъществува през последния половин век? Спомням си редакцията на втория етаж на тогавашната улица „Софийска комуна“ в началото на 80-те, с която съжителстваше някогашният Научноизследователски институт по култура, заел третия етаж на поовехтялата сграда над култовата по онова време сладкарница Роза. Няма съмнение, в „онзи“ период културата съществуваше със специален статут: галеник на режима, негов „храненик“, „довереник“, но и послушник. Това Ивайло Дичев бе интерпретирал като форма на тотален дарообмен по времето на социализма: „културата“ се радваше на особени привилегии и престиж, в замяна на нейната лоялност към режима. Това обяснява и слабото дисидентство в България. Въпреки надзора и меките репресии, намираха се ниши дори за непослушните деца на социализма – и Константин Павлов, и Миряна Башева получаваха финансова издръжка като съветници на Левчев. Желю Желев след публикуването на „Фашизма“ през 1982 г. запази мястото си в Института по култура и загуби единствено позицията си на ръководител отдел. След създаването на Клуба за гласност и преустройство следват изключвания от Партията и уволнения – както в Института по култура, така и на Копринка Червенкова от редакцията на в. „Народна култура“. Това бе и последният гърч на системата да „стегне редиците“.

Все пак, нека признаем: културата беше идеологизирана, но уважавана. Такава беше и ролята на нейното централно печатно издание. Недоучените управляващи се бояха от духа в бутилката. Те имаха респект към тази сфера, която никога не е била масово занимание; дори и „Народна култура“ не беше „популярна култура“.

Звездният миг на вестника настъпи при смяната на системите, изискваща истинско „мъжество на разума“. „Култура“ тогава се превърна в символ на независимо слово, дълбок критически анализ, социално визионерство и журналистическа обективност. „Закуската с Митеран“ бе ключов подготвителен епизод, донесъл особен вид признание за Стефан Продев и Копринка Червенкова, признание-опасност, която впоследствие, в първите години на „демокрацията“ само добавяше блясък към ореола на редакцията.

Но както революцията изяжда своите деца, така и културата се оказа първа жертва на прехода. В режима на затягащи се колани, закрити училища, читалища и театри, противоречива и непоследователна реформа в образованието и при отсъстваща стратегия за развитие на културата, тъкмо тя бива пожертвана с лекота. В условията на постоянен бюджетен дефицит, приватизирането на вестника е било като закупуване на дизайнерско бижу – от него се очаква да носи възхищение за притежателя му. Но брошката на ревера днес вече не е престижна. Митеран отдавна е мъртъв, както и мнозина от участниците в прословутата закуска. Преходът е приключил.

Проф. Иван Славов, известен не само с изследванията си върху кича, но и с чувството си за хумор, ми разказа в началото на 80-те години следната история за друго култово име на Софийски университет – проф. Никола Георгиев: Из тъмните университетски коридори се срещат Кольо Георгиев и тогавашният партиен секретар на университета, който го срязал „Кольо, внимавай, какво говориш пред студентите, защото ще те сложа в малкия си джоб!“ Дребният на ръст професор не загубил самообладание и на часа реагирал: „Добре, но внимавай ти, защото ще имаш в малкия си джоб повече мозък отколкото в главата си.“ Днес културата е маргинализирана, натикана е вече в малкия джоб на политиката. Във времето на еднокнижните политици никой не иска да има в малкия си джоб повече мозък, отколкото в главата си… Културата – и всички нейни стожери – вестници, изследователски центрове, образователни програми – стават ненужни в едно общество на имитацията.

С това не искам да кажа, че закриването на в. „Култура“ означава непременно изчезване на българската култура. По-скоро, това е още един камбанен звън, че културата се лишава от гласа си; рефлексът за критическо мислене загива, българската словесност се чалгизира, чистото слово изчезва.

Естествено е, че все някаква култура ще съществува. Но надигащите се национализми са безсловесни, те просто все по-неистово ще тропат хорото, което са играли поколения наред и в него ще изливат страха си от изчезването… Бих нарекла това развитие „сорбизация“ на българина – по името на славянското малцинство „сорби“, живеещи в Германия, които според Розмари Стателова проявяват своята сорбска идентичност единствено по празник – чрез своя песенен фолклор.

И така, ЗА КОГО БИЕ КАМБАНАТА?

След прехода, навлязохме не просто в етапа на безпаметното консуматорство, обществото на спектакъла, зрелището и масовото забавление. Най-бедните в Европа, създадохме култура на имитацията: показно потребление, фалшиви дипломи, полуграмотни политици, услужливи медии. „Култура“ се оказва с кауза, но без двигател. Дори в този критичен момент интелектуалците в България са вътрешно противопоставени – личен интерес срещу общо благо; име срещу име; его срещу его, високомерие срещу високомерие.

Но камбаната не бие само за интелектуалците, мислещите, несъгласните, алтернативните; не бие само за тебе и за мене… Най-бързо намаляващата в света нация без култура, способна на саморефлексия, автокорекция и самоотстояване, е на път да се превърне просто в територия.

Камбаната ни напомня, че спасение има, докато гласът ѝ се чува. Какво ще се случи обаче, ако камбаната спре?

Лишена от глас…Открадната, продадена на скраб като стар метал.

Страхувайте се от нямата камбана, а още повече – от времето, когато камбаната съвсем я няма.

Светлана Христова е доцент по социология на културата и културна антропология в ЮЗУ „Н. Рилски“. Ръководител на национални и международни изследвания в областта на градската култура, наследство и идентичност; инициатор и председател на тематичната област по „Градски мениджмънт и политики за града“ към ENCATC (2008(.

Коментари (5)

- 23-07-2018 |Петров

Чета Култура от десетилетия, но не ми е ясно за кого бие камбаната. На моякомпютър имам две Култури – Портал и Вестник. Явно не е за Портала. Сега никой не бие камбаната за него. Може да има желаещи, но не се чуват.

Освен това за Вестника имаме три различни култури. Първата беше на отдел Пропаганда и Агитация на БКП, по калъп от съветската Култура. След това дойде Културата на Прехода от БСП. В момента изглежда се ражда нов вестник Култура подобен на други в Европа, за след прехода. Носталгията на авторката се люлее около около втората версия създадена от кадрите на първата версия като подходяща за прехода. За третата версия не виждам никакъв паралел с Guardian, койти е от съвсем друга порода. Камбаната може и да не се чува, но зависи кой и как иска да я бие. Може би ще я чуем, въпреки това.

- 24-07-2018 |Светлана Христова

Благодаря ви за коментара и да, прав сте, г-н Петров, че вестникът и порталът са две различни издания. Порталът е на път да погълне вестника и да го замени. Ще бъде не просто виртуално удължаване на сянката на вестника, а смяна на неговите редактори, автори и най-вече – концепция. Ако сте усетили носталгия в текста ми, то е по-скоро притснение от това, че местата за критическо мислене в България намаляват и самото то се обезценява. Но делението ви на трите култури ми харесва, пък и отговаря на истината. Четвъртият етап е култура без „Култура“. Цитирах Гардиън, защото е отворено издание, и въпреки че не е чисто културно, поддържа доста добра рубрика за култура, освен това се стреми да бъде независим.

- 24-07-2018 |Петров

И аз съм съгласен с Вашия четвърти етап, към който се подхлъзгваме, но не се пързаляме. А Гардиан си го чета всеки ден и го харесвам независимо от културата му. Портала на Култура го чета редовно, но вестника не винаги. Не смятам, че камбаните бият за края на вестника. Една съживителна жилка отдавна бе желана. Съгласен съм и с много от това, което пишете. Исках само да допринеса малко повече яснота.

- 26-07-2018 |Светлана Христова

Виждам, че вие принадлежите към рядката категория читатели, които по мои груби изчисления в България са около 1%, а в Западна Европа – около 5%. Но ми направи впечатление и още нещо в началния ви коментар – за втората версия на вестника, създадена от кадрите на първата… Първата ми реакция беше, че няма как един преход да се случи, „прескачайки“ хората, които го изживяват и осъществяват. Сега, като поразмислих, моята „втора ракция“ е, че всъщност тъкмо тези хора, които са поели риска да се противопоставят на едно тотално управление тогава, и да не участват кариеристично в хора на новия политически мейнстрийм днес, т.е. онези, които съхраняват способността си за независимо мислене – те са най-ценните и не бих ги дисквалифицирала, само защото се е случило да живеят по времето на социализма.

- 28-07-2018 |Петров

Не знам дали има смисъл да отговоря, когато всичко е ясно. Аз казвам, че втората Култура бе създадена от БСП, което ясно значи, че вестника НЕ е повече плод на БКП, и Вие сте съгласна, че кадрите са същите, но вестника не е същия. Излиза също, че аз съм от малцината 1%, които четат огромната ламя Портал Култура, която изяжда вестник Култура и заедно с това цялата култура. Нека да видим какво ще излезе от новия вестник Култура. Може някои от старите кадри пак да са там, за един вестник за след прехода. Калкулатора Ви за процентите може би се нуждае от батерия.

Израел избира идентичността пред демокрацията.

Може да го последват и други

Автор(и): Макс Фишер

Посред един момент на национална еуфория, основателят и пръв премиер-министър на Израел, Бен Гурион, се връща през 1967 от пенсионирането си, за да предупреди израелците, че са посели семената на саморазрушението.

Израел току-що е постигнал поразителна военна победа над съседите си, вдъхвайки на израелците извисяващото усещане, че великият експеримент по създаването на еврейска държава може действително да проработи.

Но Бен Гурион настоява, че Израел трябва да върне обратно териториите, които е завоювал. Ако не го направи, казва той, окупацията ще разруши младата държава, която е била основана, за да защитава не само еврейския народ, но и идеалите на демокрацията и плурализма.

Днес, половин век и една година по-късно, Израел формално обявиправото на национално самоопределение, някога възприемано като включващо всички хора, живеещи в неговите граници, като „уникално [тоест валидно единствено] за еврейския народ“.

За някои хора новият закон е естествено продължение на израелската победа от 1967 над съседи, противопоставящи се на съществуването му. Чрез него еврейският народ се съхранява и защитава вътре в граници и закони, които го поставят на първо място.

Но за други това е стъпка точно в посоката, която Бен Гурион е предсказал: от окупация към безконечен конфликт, идещ както от идеали, така и от демография, който ще разяжда демокрацията отвътре и ще заплашва националния характер.

Преди всичко останало законът може да се окаже избор между две версии на Израел, между които има все по-засилващо се противоречие. Американските дипломати от години насам изказват нещо, което е просто друга версия на предупреждението на Бен Гурион: ако Израел не сключи мир с палестинците, той ще трябва да избира между двете си различни идентичности – или като еврейска държава, или като демократична такава.

Допитванията до общественото мнение показват, че израелците започват да се съгласяват с едно такова виждане: все по-голям брой от тях виждат страната си като изправена пред избора кое да поставят на първо място: еврейскостта или демокрацията си.

И макар че обстоятелствата около Израел може и да са уникални, то усещането за едно неизбежно предстоящо решение относно собствената национална идентичност не е. Налице е все по-засилваща се антипатия срещу идеята, че страните [държавите] трябва да поставят демокрацията над всичко останало. Това движение, мотивирано от възприятия за физическа и демографска несигурност, настоява, че днес вече идентичността трябва да идва на първо място.

Едно глобално противоречие

Модерната епоха предоставя на страните две основни и, по презумпция, неприкосновени права, които обаче се намират в непрестанно напрежение едно с друго. Правото на национално самоопределение вижда в страните обединени колективи: една нация за един народ. Правото на демокрация пък предписва еднакво участие за всички, включително и при определянето на характера на една нация.

Идеалистки настроените световни лидери, които са формулирали тези права преди един век, са си представяли страни, които ще бъдат вътрешно хомогенни и статични. Но реалността се оказва по-объркана. Границите не съвпадат перфектно с местоположенията на населенията. Хората се движат. Идентичностите се разместват и развиват. Какво да се прави тогава?

Израелската окупация на палестински територии изостри въпросите, свързани с това как да се включат демократично не-евреите в тази, както се предполага, еврейска нация – една идентичност, която ранните израелски водачи, спомняйки си Холокоста, са се чувствали задължени да защитават – точно в същото време, в което страните по целия свят се изправяха пред свои собствени предизвикателства, свързани с балансирането на идентичността и демокрацията.

Движенията за граждански права настояваха страните да разширят националните идентичности, открай време асоциирани с представите за „бялост“. Краят на колониализма беше свързан с масова миграция на не-европейци към Европа; в бившите колониални страни избухнаха конфликти около въпроса кой принадлежи и кой не [към националната идентичност].

Някъде около 1960-те демократичният свят постигна неформален консенсус: ако изискванията на демокрацията се сблъскат с онези на националната идентичност, то предпочитание трябва да се отдаде на първите. Това не означаваше отказ от националната идентичност, но при всички случаи то означаваше смекчаване на начините, по които тя се възприема и поддържа.

Франция например все още нарича себе си нация на французите, но това понятие е станало все по- и по-размито, за да може страната да включва всички хора, живеещи в границите ѝ. Това е един постоянно продължаващ процес, който си остава противоречив, но чиято траектория е ясна.

През 1960 Франция почти изпадна в гражданска война, отчасти и във връзка с въпроса дали алжирците могат да се присъединят напълно към бялата, секуларна демокрация. И дори днес, дори в тази седмица, страната дискутира как най-добре да се обръща към футболистите от африкански произход, които спечелиха световното първенство в Москва, така че да отдаде почит както на произхода, така и на статуса им на френски граждани.

Демокрацията над идентичността?

Такива преходи често са се считали за същностни, що се отнася до оцеляването на демокрацията. В едно авторитетно изследване за растежа на демокрацията в Източна Европа, политическата изследователка Шерил Щрошайн открива, че страни, които по-рано са определяли себе си чрез етническите си мнозинства – Словакия за словаците, Румъния за румънците – днес вече на практика са намалили акцента, който са поставяли върху етничността.

Д-р Щрошайн проследява развитието на една общност в Украйна, в която местните етнически унгарци поддържат унгарски политически партии, посещават унгарски богослужения и дори сверяват часовниците си по унгарската часова зона (часовниците на украинските им съседи вървят с един час напред). Боричкащите се часови зони сигурно предизвикват определени напрежения, но Д-р Щрошайн е установила, че по местата, където европейците толерират тези компромиси относно някога свещените им идентичности, възникват стабилни демокрации.

Етническият национализъм все още е изкушение за европейците. Но демокрацията вече се е утвърдила по местата, където националистическите начини на поведение са се укротили. Това глобално изместване е неимоверно бавно, но достатъчно еднопосочно, за да може да се каже, че изключенията сред демокрациите са достатъчно очебийни.

Историкът Тони Джуд, в едно противоречиво есе от 2003 година, нарече решителността на Израел да поддържа твърда еврейска идентичност, „анахронизъм“. Визията на страната за самата себе си като съставена от и за една-единствена демографска група, писа той, „има корените си в друго време и място“; това е упорито боксуване сред „един свят, който е отишъл напред“.

Но Джуд може и да е надценил, както често го правеха историците от онези години, упадъка на националната идея. Може и да се окаже, че Израел не е никакъв анахронизъм, а просто предшественик на неща, които тепърва идват.

Страх и обратна реакция

Старите идеи за националността могат да имат мощна привлекателност. Начините, по които човешките същества мислят за груповата идентичност – като продължение на самите себе си, особено в моменти на криза – могат да ги накарат да откриват сигурност в конформизма, както и опасност в разнообразието или толерантността.

И едва ли има нещо, което да разпалва подобни чувства с такава сила, както го правят тероризмът или демографските промени.

Еврейските израелци преживяха и двете неща през ранните и средни 2000 години – около едно десетилетие преди подобни страхове да предизвикат съответни националистически реакции в голяма част от западния свят.

Вълната от ужасяващо насилие, известна под названието Втора Интифада, по време на която бяха убити далеч повече палестинци, отколкото израелци, включваше шокиращи терористически атаки в израелски анклави, считани дотогава за сигурни.

В същото време раждаемостта сред палестинците и израелските араби остави у израелците усещането за демографски риск. Еврейската раждаемост е висока, а мюсюлманската спада, но страхът, че евреите могат да станат малцинство в Израел, си остава.

Изследванията показват отново и отново, че сред общността, подложена на тях, терористичните атаки увеличават подкрепата за крайнодесните политически движения. Едно изследване показва, че дори само заплахата от атака е изместила израелските избиратели към крайнодесни партии. Показателно е, че те предпочитат една специфична подгрупа от крайнодесните партии – националистите.

Едно изследване на израелци, проведено от Дафна Канети-Нисим, политическа психоложка, която работи в университета Мериленд, открива, че заплахата от тероризъм включва в действие много повече неща от простите партийни предпочитания.

Когато хората вярват, че могат да бъдат подложени на атака просто заради това кои са, те се придържат много по-стриктно към идентичността си. Усещането им за общност се стеснява силно: толерират се само онези, които изглеждат като тях. Те започват да подкрепят по-силно политиките за ограничаване или контрол над малцинствата и по-малко – плурализма и демокрацията.

В същото време, когато една мнозинствена демографска група вярва, че може да се превърне в малцинство, членовете на тази група често започват да подкрепят по-слабо демокрацията, предпочитат силни водачи и суров социален контрол, според научните изследвания на демографските упадъци.

Еврейските израелци са променили начините, по които схващат идентичността на страната си. В по-ранни допитвания те понякога са изказвали ентусиазъм, че държавата им би могла да бъде едновременно и еврейска, и демократична. Но през последното десетилетие, според статистиките на Израелския институт за демокрация, тази позиция е станала малцинствена. Все по-големи групи от допитваните започват да твърдят, че страната им трябва да бъде или еврейска, или демократична на първо място.

Онези, които казват, че Израел трябва да бъде еврейски на първо място, принадлежат предимно към политическата десница, която тази седмица прокара закона за национално самоопределение. Но дори и хората, които казват, че демокрацията трябва да стои на първо място, изказват подкрепа за някои възражения. През 2014 повечето евреи са твърдели, че „решаващите национални решения“ – като например самоопределението – трябва да бъдат оставени на еврейското мнозинство.

Качеството на израелската демокрация спада постоянно от началото на 2000-те години, според един авторитетен индекс, познат под названието V-Dem, който проследява развитията [в политическия живот] на различни страни, в съгласие с набор от разнообразни критерии. В средата на 1990-те тя се класирала някъде на нивото на днешните Южна Корея и Ямайка. Днес тя се разглежда като равна с някои африкански демокрации като Намибия и Сенегал – и далеч по-ниско от Тунис, водещата демокрация от Близкия Изток.

Глобална ответна реакция

Но израелците днес вече не са чак такова изключение, когато става дума за подлагането на съмнения на полувековния консенсус, че демокрацията трябва да се поставя по-високо от националната идентичност.

В Европа например, притокът от емигранти и бежанци, заедно с терористичните атаки, промениха рязко обществените умонагласи. Европейците днес са настроени повече националистически, политически по-крайно и по-малко добронамерено към идещите отвън хора. И, също като в Израел, твърдите умонагласи продължават да се разпространяват по-широко в същото време, в което заплахите са намалели (и тероризмът, и емиграцията, междувременно спадат).

В Съединените щати страхът от емиграцията и тероризма съвпада (сред една подгрупа от бели избиратели) с подкрепата за по-сурови политики по отношение на малцинствата и за по-силен лидер, който може да наложи контрол.

Някои страни, като Унгария, открито възприемат една национална идентичност в стар стил, при което лидерите подкрепят етническите корени на страната, изказват мрачни предупредения срещу чужденците и ограничават основни граждански права.

Израел не е Унгария, в която няма нищо подобно на палестинския конфликт. Но и двете страни са стигнали до една и съща идеологическа дестинация. Виктор Орбан, унгарският премиер-министър, напоследък се сближава много с израелските лидери, като през последната седмица направи посещение в Ерусалим.

Възходът на демокрацията се намира в глобален застой. По причини, които не са напълно ясни, тази тенденция включва и хлъзгане в обратна посока на демокрации, които преди се считаха за абсолютно стабилни. Конвенционалната мъдрост поддържа, че това е така поради лошо управление или егоистични интереси на лидерите. Но може би това е погрешно.

Принудени да избират между демокрацията и идентичността, хората може би не винаги ще избират демокрацията.

Макс Фишер е американски журналист и социален наблюдател, който води (заедно с Аманда Тауб) рубриката The Interpreter за вестник Ню Йорк Таймс. С помощта на обширни познания в областите на политическите и социални науки той изследва, описва и обяснява множество теми, от Авторитаризъм до Ядрени оръжия.

Коментари (2)

- 23-07-2018 |проф. д-р Мюмюн Тахир

„Принудени да избират между демокрацията и идентичността, хората може би не винаги ще избират демокрацията.“ Аз продължавам, като добавям, че през 90-те години на ХХ век Самюъл Хънтингтън предложи модел за глобално разпространение на демокрацията на принципа на приливите и отливите, илюстрирайки го с понятието „обратна вълна“. Според него на съвременния етап от развитието на обществата е налице видимо отстъпление от принципите на демокрацията под напора на традиционни и вкоренени традиции в живота на народите на недемократичните държави. Концепцията за „обратната вълна“ добре обяснява трудния път към демокрацията, който е съпътстван с борба срещу „модернизацията“. Тя позволява по-добро разбиране на естеството на един от парадоксите на глобализацията.

Става дума за това, че в края на ХХ и началото на ХХІ век са налице на пръв поглед две взаимоизключващи се тенденции. В Европа и в света едновременно протичат два противоположни процеса: от една страна, глобализация в икономическия и социалния живот, и от друга – постоянно нарастващ интерес към миналото, историята и културната идентичност на всяка нация, стремеж към утвърждаване на духовна самобитност, към повишаване на националното самочувствие, т. е. за културна диференциация и дезинтеграция, свързани с феномена „етническо и религиозно възраждане“. Един въпрос, който подлежи на сериозен анализ. Въпросът е: fragmentation или integration!!??

- 13-08-2018 |Милчо Данчев

Очевидно ни се предлага да изберем върху двете последни перспективи съдържащи се във въпроса. А те са непримирими – ако непрекъснато фрагментираш, то интегрираш непрекъснато фрагменти – т.е целиш никога да няма интеграция, а да експлоатираш разделението

Модерна Франция, футболът и въпросите на расата,

идентичността и Африка

Автор(и): Зак Бошан

[Световното първенство по футбол, освен всичко друго, ни донесе и една] важна интелектуална дискусия с участието на френския посланик в Съединените щати и Тревор Ноа – известен комик и домакин на едно от популярните късно-нощни телевизионни шоута в САЩ [Daily Show].

Миналия понеделник, по времена един от монолозите си в шоуто, домакинът му Тревър Ноа се пошегува с победата на Франция в Световното първенство. Имайки предвид факта, че 80 процента от играчите на френския отбор са от африкански произход, той се избъзика [quipped]: „Африка спечели Световното първенство“.

„Разбирам, разбирам. Те трябва да кажат, че това е френският отбор“, каза Ноа, който сам е чернокож и от южноафрикански произход. „Но погледнете само тези момчета. Човек не може да получи подобен тен чрез разходки из южна Франция, приятели“.

Френският посланик Жерар Аро се почувства оскърбен от този коментар и няколко дни по-късно изпрати до Ноа писмо, в което очерта възраженията си. „Наричайки ги африкански отбор, вие изглежда отричате тяхната френскост“, писа Аро. „А това, дори и на шега, легитимира идеологията, според която белотата е единствената дефиниция на това да бъдеш французин.“

Същата вечер Ноа отговори в мрежата, защитавайки оригиналната си шега и твърдейки, че в действителност Аро изличава идентичността на играчите на нацията си. Това е мощен монолог и той заслужава да бъде проследен изцяло (въпреки че Ноа се опитва да имитира френски акцент, [с което омаловажава аргументите на опонента си]):

Но в крайна сметка това е спор, който изобщо не се върти единствено около една шега. Това е дебат за две конкурентни виждания относно това как либералните общества трябва да се справят с проблемите, идещи от [етническото] разнообразие и расизма [в съвременните общества].

Аро изхожда от традиционната френска гледна точка и аргументите му не могат да бъде разбрани, без да се познава агресивната визия за асимилационизъм, която доминира там от десетилетия (а може би и векове) насам. Ноа разбира това добре и в отговора си предлага критика на традиционните френски подходи към разнообразието, изхождайки от една прогресивна, мултикултурна гледна точка.

Основният въпрос е дълбок и философски: той се състои в дълбокото разделение, [произлизащо от две различни разбирания] относно ролята на разнообразието при демокрацията. [Между другото], наред с други неща, това разделение обяснява и голяма част от дебата за „политиката на идентичността“, който понастоящем бушува в Съединените щати.

Ето защо, макар че този инцидент е започнал с шегата на един комик, си заслужава да го вземем доста сериозно. Той ни казва много неща за съвременната политика.

Френската визия за мултикултурализма или защо всъщност Франция е вбесена от Тревор Ноа

Основната теза в отговора на Аро срещу първоначалната шега на Ноа е твърдението, че комикът всъщност не разбира какво означава да бъдеш французин/французойка.

„Франция наистина е космополитна страна, но всеки гражданин е част от френската идентичност и всички те заедно принадлежат към нацията на Франция“, пише Аро. „За разлика от Съединените американски щати, Франция не се позовава на своите граждани въз основа на тяхната раса, религия или произход. За нас няма двойна идентичност, корените са нещо индивидуално.“

Този подход към расата, който може да звучи странно за американските уши, отразява [реалността на две] силно различни истории: Джордж М. Фредриксън, известен историк от Станфорд, който се занимава с въпросите на расата във Франция и Америка, проследява произхода на френско-американското несъгласие относно расата по протежение на целия път [на борбата] за независимост. Поради сложен набор от причини – започвайки с различията в разбиранията относно ролята на държавата и стигайки до различния опит на двете революции с религията – Америка е разработила национална култура, съсредоточена върху либералната търпимост, докато революционна Франция се е фокусирала повече върху изграждането на споделено чувство за национална идентичност и единна култура.

Двете страни се разминават още повече в хода на последващото си развитие. Тъй като Франция не е имала големи групи от роби (предпочитайки вместо това да поробва африканците в колониите си), расата никога не е добивала ролята на основно разцепление в политиката. И, макар че и в двете страни е имало масова имиграция, то имиграцията в Съединените щати е включвала много повече неевропейски мигранти (приблизително до края на колониализма, някъде в средата на 20-и век). Освен това за имигрантите в САЩ е било много по-лесно да станат граждани, без да научават местния език и култура.

Резултатът от всичко това е, че френската национална култура започва да разглежда въпросите на етническото разнообразие и имиграцията като проблеми, които касаят по-малко сферата на толерантността, отколкото онази на асимилацията. Както казва Фредриксън:

Като признават ролята, която расата играе в създаването на групови неравенства, Съединените щати са приели расово-специфични политики като действия за постигане на равни възможности [affirmative action] и избирателни реформи, предназначени да насърчат по-голямото представителство на малцинствата. След един кратък експеримент с мултикултурализма през ١٩٨٠-те години, изглежда, че Франция категорично е отхвърлила „американския модел“ и решително се е върнала към асимилационния подход към разнообразието, създадено от новата вълна на имиграция.

Тази [различна] история означава, че традиционните френски либерали – тоест лагерът, към който Аро принадлежи – имат много специален подход към расата и расизма.

Те смятат, че най-добрият начин да се убедят френските граждани да приемат разнообразието е да се убедят белокожите французи, че мюсюлманите и хората от африкански произход са също толкова френски, колкото са и самите те. Подчертаването на етнорелигиозните им различия, вярват те, само ги отдалечава от тяхната принципна френскост. И, което е още по-лошо, твърдят те, едно такова подчертаване само подхранва тезата на френската крайна десница, че хората, които не са европейци по кръв, никога няма да станат „френски“.

Ето защо шегата на Ноа за това, че „Африка“ е спечелила Световното първенство, предизвика толкова остра реакция. Бенджамин Хадад, френски учен от института „Хъдсън“, който работи за президента Емануел Макрон, ми каза, че всичко това му звучи като реториката, която чува от крайнодясната партийна лидерка Марин Льо Пен.

„Първоначалното му остроумие, че човек не може да получи подобен тен чрез разходки из южна Франция е нещо, което идва директно от кухнята на Льо Пен“, обяснява Хадад. „Много французи настръхват от това разискване, защото то им звучи като някоя от тезите на крайната десница, от 20 години насам“.

Отговорът на Ноа: една наистина забавна критика на френската имиграционна политика

Тревор Ноа, разбира се, изхожда от друга гледна точка. Като чернокож южноафриканец, който работи в Съединените щати, той е потопен в културата на две страни, цялото съществуване на които е било определяно от въпросите на расата и расовото потисничество. И двете страни, макар и по много различни начини, са развили официални култури на мултикултурализъм – тоест откритото представяне и приемане на расовите различия, а не изличаването им – като средство за помиряване на расовите напрежения.

Видеоклипът с отговора на Ноа е по същество разширена защита на този модел и директна критика на традиционния френски асимилационизъм. На първо място, твърди Ноа, френският модел изличава положителната гордост, която африканците, както на континента, така и в различните африкански диаспори по света, изпитват от споделеното си наследство.

„Идвайки от Южна Африка и гледайки Световната купа в САЩ […] чернокожите хора по целия свят празнуваха африканскостта на френските футболисти“, каза той. „Не по негативен, а по-скоро по положителен начин, като казваха [нещо от рода на] ‚Вижте тези африканци, които могат да станат французи‘. Разбирате ли какво искам да кажа? Това беше едно празнуване на техните постижения.“

Според Ноа, настояването, че човек не може да има двойна идентичност – че не можеш да бъдеш френско-алжирец, а трябва да бъдеш или французин или алжирец – лишава хората от възможността да изпитват едно ценно чувство на гордост и съпричастност. Това е визия, която отнема на хората [част от онова], което са и което има значение за тях, в името на „асимилацията“. Следният цитат от една реч на граф Станислас-Мари-Аделаид де Клермон, произнесена по време на дебатите във френското Народно събрание през 1789 г. относно правния статут на евреите след революцията, сигурно ще ни помогне да обобщим нещата, които Ноа намира за спорни във френския модел:

На евреите като народ трябва да се откаже всичко; но на евреите като личности трябва да се даде всичко … не може да има нация в нацията.

Идеята, че не можете да имате еврейска общност във Франция, а само отделни евреи, които са се отказали от своята еврейска идентичност, звучи дълбоко обидно (или поне за този евреин [тоест автора на текста, Зак Бошан, бел. пр.]). Ноа твърди, че Аро и френската национална култура не са отишли по-нататък от тази гледна точка от 18-ти век. За него настояването, че една двойна идентичност е невъзможна, отнема на общностите някакъв аспект от тяхната основна, съществена идентичност.

Твърдението, че по същество това са аргументите на крайната десница, твърди Ноа, пропуска един жизненоважен аспект, а именно контекста, в който те се произнасят. Една и съща фраза – „това са африкански играчи“ – означава нещо много различно, когато се произнася от черен комик или от расистки френски политик. И публиката е достатъчно умна, за да разбира защо:

Вярвам, че контекстът е всичко. Има някои неща, които можете да кажете – например, когато аз казвам на приятелите си: „Какво става, негърче мое?“ Но ако дойде бял човек и каже същото, о да, то има голяма разлика. Когато казвам, че те са африканци, аз не се опитвам да ги изключа от тяхната френскост, а да ги включа в моята африканскост.

Така че въпросът тук, противно на твърдението на Аро, не е в това, че Ноа не разбирал френския модел. Въпросът е в това, че той го намира за погрешен.

Защо този спор има значение

Жерар Аро, чрез Туитър:

Край на спора с @Trevornoah. Той не спомена никаква двойна идентичност. Каза само „те са африканци. Не могат да получат такъв тен в южна Франция“ С други думи, те не могат да бъдат французи, защото са чернокожи. [А това са] твърдения на бял супремасист..

Собственото ми разбиране – картите на масата – е, че победител в дебата е Ноа. Аро продължава да повтаря основната си позиция, дори в цитираното по-горе съобщение, изпратено след като бе пуснат отговора на Ноа, без да схваща тънкостта на аргументите на Ноа относно контекста и идентичността.

Но аз се интересувам далеч по-малко от броене на точки, поне в този случай, отколкото от уточняването на основните тези в този спор.

Макар че специфичните аргументи на Аро имат базата си във френската идентичност и история, основната му отправна точка – че най-добрият начин да се подхожда към расовата проблематика е един вид далтонистки [безразличен към цветовете] акцент върху онова, което ни обединява като граждани – е същият аргумент, който стои в основата на либералните критики срещу „политиката на идентичността“ в Съединените щати.

След изборите от 2016 професорът от Колумбийския университет Марк Лила написа за „Ню Йорк Таймс“ дълго есе със заглавие „Краят на либерализма на идентичността„, в което изтъкна аргументи, подобни на онези на Аро (от своя страна това есе също следва дълга традиция на либерално възмущение срещу [политиките на] идентичността в САЩ). В есето си Лила дори посочва времето, което е прекарал във Франция по време на академична пауза, като решаващо, що се отнася до формирането на мненията му по този въпрос.

Акцентът на американския либерализъм върху идентичността и различията, твърди Лила, унищожава основите на демокрацията в страната – той помага на крайната десница точно по начините, посочени от Аро:

Стандартното либерално [гледище] в продължение на почти едно поколение днес е, че трябва да осъзнаваме и да „празнуваме“ различията си. Което е великолепен принцип на моралната педагогика – но катастрофално като основа за демократична политика в нашата идеологическа епоха. През последните години американският либерализъм изпадна в някаква морална паника относно расовата, полова и сексуална идентичност, която изопачи посланието на либерализма и му попречи да се превърне в обединяваща сила, способна да управлява.

Лила предлага да се замени „политиката на идентичността“ с „пост-идентичностен либерализъм“, който говори „на американците като американци … нация от граждани, които са заедно в това [дело] и трябва да си помагат един на друг“. Посланието му, с други думи, е да се пофренчи американския либерализъм.

Критиците на позицията на Лила отговориха, че това би било изборно неефективно – демократите се нуждаят от малцинствата и трябва да се позовават на специфичните им идентичности, за да ги спечелят – но далеч по-важно е, че това би било и погрешно.

„Това, което откриваме в реакцията на либералите срещу прогресивните, не е нищо друго освен предателство на истинските и пълни ценности на либерализма“, твърди професорът от Станфорд Дейвид Палумбо-Лиу в есе, написано за Vox. „Либералите като Лила биха искали да върнат часовника назад, за да се състезаваме за водачеството на нещо, което може да се нарече „не-бяла Америка“, в която въпросите на расата, пола и други малцинствени позиции, са оттласнати на заден план“.

По същество това е позицията на Ноа, само че по-заострена политически. Комикът твърди, че отнемането на африканскостта на френските играчи означава те да бъдат откъснати от важна част от себе си; професорът пък твърди, че премахването на политиката на идентичността от либерализма би било равносилно на отстраняване на конкретните опасения на маргинализираните групи от политическия спектър. И двамата вярват, че един далтонистки либерализъм би бил такъв, който е ослепил самия себе си за важни части от онова, което има значение за хората от малцинствените групи.

Нещото, около което всъщност се върти дискусията тук, е не просто дребно разногласие между публични фигури – или дори културен сблъсък между двама мъже с различен произход. Нищо подобно – това е дълбок дебат, който разделя либералите в нашите все по-разнообразни демокрации – както в Европа, така и в Съединените щати.

Зак Бошан е старши репортер за американския новинарски сайт Vox, където се занимава с въпроси на глобалните политики и идеологии, както и домакин на Worldly – подкастът на Vox за външна политика и международни отношения. Основните акценти на работата му са възходът на популистката десница из целия Запад, външната политика на администрацията на Тръмп, както и начините, по които екстремистките идеологии оформят основните политически насоки на съвременността.

Коментари (2)

- 24-07-2018 |Златко

При този текст ми се случи нещо, което се получи и по-рано, при една от важните дискусии тук на сайта (за това дали статията на Димитър Камбуров „Мастилото на киното и обратната страна на почерка“ е антисемитска или не): започнах превода с напълно погрешна представа за съдържанието на текста и едва по-късно, в хода на работата, започнах да осъзнавам, че тук става дума за нещо далеч по-сложно и по-дълбоко. В началото си мислех, че ще мога на бърза ръка „да дам урок по гражданско възпитание“ (надута позиция, която бързо изгуби въздуха си). Мислех си, че става дума за просто и ясно отхвърляне на една расистка позиция (както се случи и в България малко след първенството, когато във в. „Стандарт“ беше публикувана статия със заглавие „Цяла Африка ликува“). А после малко по малко осъзнах, че това е дискусия, за която и сам може би не съм напълно дорасъл, тъй като осмислянето ѝ изисква доста работа, доста мисловни усилия, които поне засега още не съм положил. За проблемите на множествената идентичност тук сме говорили не веднъж, но вече преди много години, при това все някак набързо и под формата на плакативни заявления, правени от хора, които не са съвсем наясно с нещата, за които говорят (не изключвам и себе си от тази група). Ето защо си мисля, че тези дни трябва да заседна и да се опитам да изчистя темата за себе си. Стискайте ми палци, няма да е лесно…

- 31-07-2018 |Серкан

С голям интерес ще прочета текста ти. Надявам се да го завършиш и ти благодаря от сега за огромното усилие!

За мен темата е фундаментална в историята на взаимоотношенията между хората.

Понякога я чувствам като буря в чаша вода, друг път като цунами (хванат за гърлото с чувства, които искам да запазя само и единствено за себе си).

Прочетох текста едва след коментара ти. Просто беше заглавие на „още един“ текст от поредицата. (Месут Озил, Германия, Франция, Европа, …)

Това, което ме накара да се замисля докато го четях, е това, с което и завършва.

Как хора, които отрасват в едно и също общество, и принципно са от една и съща страна на „РАДИКАЛНАТА“ бариера (ляво, дясно, либерално срещу ултра, екстремно, популизъм…), не се разбират. Поне не веднага.

Възприятие на „двойнственост“, а може би и „множественост“. Как си роден и/или как си отраснал…

В България е стандарт фразата „Не ти личи (много), че си турчин…“ Интегрирал си се демек, не могат те познаят веднага. Понеже деленето/отхвърлянето започва отпреди да опознаеш дори и минимално „другия“.

А западните общества са интегриращи. Напред са и интелектуално и много повече материално, в това не е дебата. Но…

Процесът на взаимна интеграция ЯВНО трябва да продължи по-малко по-различен, по-открит начин. С повече светлина.

Или…е поредната буря в чаша вода посред скучно лято?!

Август 2018

Предговор към „Васил Левски и неговите сподвижници

пред турския съд“

Автор(и): Златко Енев

Книгата, която в момента държите в ръцете си (а всъщност четете на някакъв екран) е уникална поне в няколко отношения. За хора, толкова обръгнали на суперлативи от вида „уникално“, каквито са българските читатели, едно подобно начало е навярно заредено с подобаваща доза риск, и все пак ще си позволя да го повторя: да, това е една уникална книга. Уникална с това, че, за разлика от повечето свидетелства за българската история, в нея няма да намерите нищо, или почти нищо, възвисяващо и измиващо „срама по челото“. Напротив, това е сборник от документи, които представят една удивително не-възвисяваща, та дори силно притеснителна картина на българското национално-революционно движение, и то точно в момента, който по-късно българската историография и литература ще се опита да митологизира и промени до неузнаваемост, с ясната цел да го направи „удобен за възпяване“, тоест да го превърне в (ключова) част от програмата за национално-патриотично възпитание, която доминира националната ни парадигма и до днес. Сигурно това е и нещото, което обяснява пълната непопулярност, да не кажа неизвестност, на този сборник в масовата и не чак толкова масовата ни култура. Издаден почти по погрешка, в началото на 1950-те години, тоест в някакъв момент на пост-революционна еуфория, когато на „отговорните органи“ може и да се е струвало, че унизителната тежест на толкова много свидетелства за низост, предателство и страх не е чак толкова заплашителна за „възпитанието на нацията“, по-късно сборникът изчезва като пословичния камък в блато, без да остави никаква или почти никаква следа в оформянето и преоформянето на националния разказ от шестдесет и петте години, които ни делят от онова време. Шестдесет и пет години на мълчание и потискане, около тридесет от тях вече прекарани в „демокрация“ и „свобода“. Нормалната жалостива равносметка на българското състояние такова, каквото го познаваме всички. Нормална – но може би вече не съвсем. Дали не е крайно време да се опитаме да хвърлим един по-честен и евентуално по-задълбочен поглед към завъртулките и бакиите на българската историография, с всичките ѝ обори, Авгиеви и други?

Нека да започнем с това, че темата за предателството и предателствата в българската история е болна от много дълго време насам. Всъщност тя съпровожда българската историография още от дните на самото ѝ пораждане, бидейки неразделна, ако и не особено харесвана, част от писанията на всичките ни класици. Предателствата се споменават, за тях се говори с повече или по-малко срам, но в тази връзка винаги е липсвало единственото нещо, което би обяснило и оправдало обръщането към тези тъй притеснителни моменти от родната история – опитът за някакво обяснение, надминаващо клишетата на „какво да правим сега, такива сме си?“ Опитът за анализиране и разбиране, а не просто поклащане на глава и премълчаване.

И наистина, защо имаме толкова много предатели? Защо на моменти изглежда така, сякаш цялата история на едно или друго събитие с ключова важност за по-късното развитие на страната и хората в нея, е едно-единствено, колосално предателство – и към идеите, които уж са мотивирали участниците в национално-революционната борба, и към личността, с която повечето от нас свързват всичко чисто и свято в тази борба – Васил Левски? Защо на тези страници четем непрекъснато „подведоха ме“, „накараха ме насила“, или дори „измами ме брат ми“ и „ако ни пуснете на свобода, ще изтребим тия чорбаджии с отрова или куршуми“? Защо? Израз на някакъв особено низък „национален характер“ ли е това? Или нещото, което поетът е нарекъл „вековната злоба на роба“? Какво всъщност се крие зад унизителната картина на масово взаимно предателство, която ни представят документите от османските архиви? Именно това е основната идея, която стои зад цялото начинание и решението да препубликуваме некрасивата картина на този процес и участниците в него.

Един опит за обяснение, отиващ по-далеч от „националния характер“

За да разберем същността на процесите, които се разгръщат пред очите ни чрез четенето на тези документи – процеси на масово, почти без изключения, взаимно предателство, та дори и надпревара в предателството – то най-първо трябва да си зададем въпроса „а какво всъщност представлява предателството?“ Каква е неговата същност, какво е неговото естество? Кое е нещото, което кара хората да изгубят всякакъв срам и свян, да се принизят до степен, която кара дори обвинителите им да се чувстват неудобно (обърнете внимание например на разговора между Мазхар паша и чорбаджи Станьо, в който пашата с ясно доловимо неудобство обяснява на събеседника си, негов стар приятел, че ако би го пуснал на свобода „за хатър“, то ще го съди собственият му народ)? Сред множеството компоненти, които оформят психологическата и познавателна картина на това тъй мъчително човешко състояние (срам, страх, отчаяние, надежда за спасяване на собствената кожа), за самия мен на преден план излиза едно-единствено нещо: предателството е пълна загуба на вяра. Всичко останало е следствие, ако и не непременно бързо или очевидно на пръв поглед. За да стигне до предателство, човек трябва да е изгубил вяра във всичко. Това е нещото, с което според мен трябва да започне нашият анализ – и онова, което обещава да ни доведе до изводи, чрез които да започнем да разбираме. Прочее, нека видим докъде ще ни доведе то.

И така, участниците в тази драматична картина са хора, изгубили вяра. Те плачат, разкайват се, опитват се да спасят кожата с всички възможни средства и, изобщо, правят всичко, което доведените до отчаяние човешки същества правят в такива моменти. Но защо те са изгубили вярата си? Как се е стигнало дотам? И каква изобщо е била тази вяра? В какво са вярвали участниците в тази ранна фаза от национално-освободителното ни движение?

Задаването ребром на този толкова ключов въпрос ни води и до първите изводи, които сочат наличието на нещо силно гнило, силно неясно в целия този процес. Защото, колкото и да се напъва човек, от думите и обясненията на „революционерите“ не може да се извлече каквото и да било ясно и последователно заключение, не може да се изгради каквато и да е ясна картина на техните убеждения и мотивации. Казано просто, тези текстове ни карат да мислим – или по-скоро чувстваме – че повечето от тях просто не знаят, или поне не са съвсем наясно, за какво точно и по какви причини се борят. Формулата, която се повтаря най-често („След като се въоръжим, колкото данъци плащат мюсюлманите, толкова ще плащаме и ние. Иначе щяхме да се опрем.“[55]) е чисто икономическа, а не национално-патриотична. Възпроизвеждането на тези текстове в дигитална форма, заедно със свързаните с него възможности за разширено търсене и чисто лексикален анализ, ни водят до някои силно объркващи и обезпокоителни заключения: думата „България“ се среща тук изключително рядко (ако да, то най-често произнасяна от представителите на османските власти), и никога във връзка с думи като „свобода“ или „независимост“. Самият Левски – единственият участник в процеса, от когото може и трябва да се очакват някакви по-последователни и по-високо развити разбирания относно естеството на национално-революционния процес, е силно непоследователен и на места объркващ[56]. Казано ясно и директно – в процеса против Левски и неговите сподвижници не се вижда нито една фигура, която да е в състояние да ни даде някаква представа за българското революционно движение такова, каквото по-късно ще го обрисуват и разкрасят класиците на националния ни канон, плюс безбройните епигони, рисуващи картини на чутовна храброст и идеологическа чистота, достойни „за вечността“. Реалността – или поне тази нейна версия, в чиято достоверност няма причини да се съмняваме, тъй като тя никога не е била предназначена за масова консумация – е значително по-отрезвяваща.

Изводът, до който ни води всичко това е колкото прост, толкова и шокиращ: участниците в процеса срещу Левски са изгубили вярата си просто защото никога не са я имали, на първо място. Или, казано по-прецизно: вярата им е била толкова неясна и зле оформена, зле формулирана, че се е съборила като пословичната къщичка от карти при първия повей на вятъра.

Предполагам, че при първо четене това твърдение ще прозвучи силно кощунствено за повечето читатели – нещо, което едва ли е добра предпоставка за продължаването на един спокоен, убедителен и аргументиран разговор. Но за самия мен в него няма нищо или почти нищо кощунствено, може би просто защото собствените ми усилия, след толкова години, вече са насочени не към опровергаване на гнилите клишета, с които ми се струва изпълнена националната историография, колкото към едно по-добро разбиране на причините, поради които реалните личности, реалните поведения зад митологизираните паравани на историческия ни разказ, се оказват именно такива, а не онакива.

Но защо все пак тези хора не са имали силна, или дори от малко-малко по-ясно оформена вяра, по-ясни убеждения? В отговора, който намирам самият аз, няма нищо срамно, нищо, което да се нуждае от премълчаване и прикриване. А именно: те не са ги имали просто защото не са разполагали с достатъчно време, за да ги оформят. Именно в това – в липсата на време, липсата на реално наличен процес на национално-революционно осъзнаване – аз намирам и основното обяснение за очевидната хилавост и незрелост на целия български анти-османски, революционен процес. Онова, в което не се съмнявам е, че българското Възраждане, тоест периодът между 1830-1880 г., е довело до силен изблик на национално-културно осъзнаване, но не и национално-революционно такова. Реалното съдържание на процеса на национално осъзнаване преди Освобождението у нас е почти чисто културно[57]. В този ранен негов период революционните му компоненти са силно недоразвити, силно неразбираеми за огромната част от населението (а понякога и за собствените му апостоли, както изглежда). И в такъв смисъл силно възпяваната ни национална революция, заедно с нейния кулминационен момент – Априлското въстание – не е нищо друго освен една по-късна, внимателно конструирана митологема, чиято цел винаги е била – и си остава до днес – постигане на групова мотивация от чисто компенсаторен вид: „да си възвърнем онова, което ни е било отнето, да възстановим потъпканата си гордост, да направим България great again“.

За Априлското въстание като основополагаща митологема на съвременната българска историография

За парадоксите – логически и всякакви други – с които са обременени всички познати ми интерпретации на Априлското въстание, съм писал пространно на друго място, но все пак ще ги възпроизведа тук, за целите на яснотата[58] (Следващите абзаци са цитати от указания текст).

И така, нека започнем поред с някои от „парадоксите“, пред които е изправено обяснителното мислене, когато става дума за Априлското въстание.

Парадокс номер едно: От една страна Априлското въстание е породено от някаква „историческа необходимост“, а от друга, конкретните причини за избухването му са неясни до степен абсурдност.

Парадокс номер две: От една страна Априлското въстание е израз на „изконната потребност на българския народ от свобода“, а от друга участието в него е нищожно, пък и предателствата, извършени по негово време са безчет, което не говори за особено единство сред „народните маси“, що се отнася до целите, задачите или дори разбирането на въстанието.

Парадокс номер три (теоретичен): от една страна, според Мирослав Хрох, процесът на изграждане на българското национално движение протича в съответствие с неговата теория за пробуждането на национализмите в Европа, притежавайки нейните втора и трета фази (фазата „B“ на революционна подготовка, свързана с директни призиви към бунт и подготовка на масово въстание, както и фазата „C“ – онази на чисто революционната дейност). Той обаче изглежда не притежава типичната за средноевропейските национализми начална фаза „A“, онази на обща подготовка, състояща се от научна работа, свързана с изясняването на езиковите, исторически и социални особености на недоминантната група, необходима за изграждане на национално самосъзнание. В България, както изглежда, тази фаза e „прескочена“. Ето какво казва по този повод един от международните специалисти по българска история, белгийският професор Раймонд Детрез:

Една удивителна особеност на българското национално движение е, че то до голяма степен прескача фазата А на Хрох и започва непосредствено с „агитацията“, типична за фаза B. Дългото въведение към „История славяноболгарская“ на Паисий Хилендарски, с което се полага началото на българското национално възраждане, е бунтарски националистически памфлет. То съдържа яростни апели към българите да се гордеят с българския си произход, език и история, и да отхвърлят гръцкото културно господство. За разлика от онова, което Хрох счита типично за фаза А, историческият разказ на Паисий е не научно, камо ли пък академично произведение; то цели да подхрани поучителното послание, отправено във въведението чрез позоваване на героичните военни подвизи на българските царе, особено във войните им срещу Византия, както и множеството български светци и патриарси. Последните са също толкова важни, като се има пред вид гръцкото културно влияние, упражнявано от Патриаршията в Константинопол. Паисий насърчава читателите си да четат неговата „История“ на глас за други, да я преписват и разпространяват. Пътувайки по българските земи, той се опитва да намери по-широка аудитория за идеите си, да накара българите да осъзнаят ситуацията си и да ги убеди да говорят и учат на български език.[59]

Тези „парадокси“ са породени не случайно. Техните основания, както ще се опитам да покажа оттук нататък, се намират именно в специфичната мисловна рамка, в която въстанието (и идеята за революцията в българската история изобщо) са били поставяни почти винаги досега от традиционната българска историография. А именно: опитът да се представи „революционността“ като някаква вътрешно присъща черта на българския начин на живот, тоест да се обоснове, защити и по някакъв начин увековечи представата за „малкия, но непокорен и свободолюбив народ…“ и т. н. И достигането до тях е неизбежно просто защото зад тази идея, оказва се, стоят не толкова налични и лесни за представяне исторически факти, колкото различни прояви на същото онова компенсиращо въображение, за което стана дума по-горе. В случая с „българската революция“ това е преди всичко „логическата“ конструкция, според която Априлското въстание (или, в съчетание с Руско-турската война от 1877-78 – „българската революция“) е своеобразен връх на българското Възраждане и национално движение, негов „логичен край“, наложен от „неоспорими исторически закономерности“ (или такива на марксистко-ленински интерпретираната история, или просто „неоспорими“, без да се уточнява точно по какви причини, както го прави например Константин Косев[60]).

Всички тези твърдения, не ще и дума, се сблъскват по доста нелицеприятен начин с простия въпрос: „Но ако действително революцията е такава неотменима и значителна част от българския начин на живот, респ. на Възраждането, то къде тогава са участниците в нея?“, при което нещата или трябва да стигнат до силно неприятната задача да се „броят глави“, с надеждата, че цифрите ще бъдат посрещнати ентусиазирано или поне снизходително от четящата публика; или до отказ от цялата конструкция – нещо, което досега е опитвано, поне в някаква систематична и последователна форма, единствено на ниво докторски дисертации и единствено извън България, доколкото ми е известно[61]. Споменатата по-горе книга на Майнингер[62] (която е именно докторска дисертация) е издържана точно в този дух. Същата идея – че българското Възраждане е по същността си един процес на културно обособяване и формиране на българската нация, от който революционните борби са само кратък, лишен от масовост или дори широко влияние епизод, се поддържа и в една друга докторска дисертация, написана в по-ново време, и произлизаща от изследователския кръг на специалисти-балканолози, работещи в Хуманитарния факултет на Амстердамския университет под ръководството на професор Юп Лерзен. Става дума за книгата Becoming Bulgarian (Ставането на българщината) от холандската изследователка Жанет Сампимон[63].

Впрочем, идеята за културния (в противовес на революционен) характер на българското Възраждане очевидно се поддържа от целия този кръг учени. Ето как я представя професор Детрез във вече спомената си статия:

Според Хрох българското национално движение принадлежи към „въстаническия“ или „бунтовнически тип“. Българската църковна борба само „загатва появата на националното движение“, което по този начин изглежда е сведено най-вече до (несполучливата) организация от мрежа от революционни комитети на Васил Левски и Априлското въстание от 1876. Главната съставна част от българското национално движение обаче е именно църковната борба, която се стреми да постигне българската независимост чрез демократични реформи, преговори и дипломатически натиск. Степента на насилие, до която си позволяват да прибягват участниците в българската църковна борба, е ограничена размяна на юмручни удари и хвърляне на камъни, а като цяло в нея участват далеч повече хора, отколкото са участниците в Априлското въстание – като се започне с водещи интелектуалци и членове на духовенството, и се стигне до прости хора и учители. В традиционната българска историография този факт винаги е бил пренебрегван поради криворазбрано презрение към „реформисткото крило“ на националното движение и в резултат от сляпо преклонение пред героичните борци за свобода. Известните – може би печално – чети са имали само много слаба поддръжка сред населението. Въоръженото въстание от април 1876 дължи постигането на желаната си цел – националната независимост – повече на жестоките ответни мерки на османските нередовни части и последвалата ги руска военна интервенция от 1877-78, отколкото на войнствените подвизи на българите. По същността си българското национално движение е едно ненасилствено движение и, като се има пред вид неговия акцент върху образование и културно издигане, в много отношения то ни напомня за централноевропейските видове възраждания.64

Като основна задача на това есе самият аз виждам предлагането на един опит за обяснение, който най-после трябва да постави в някакъв ред въпроса за причините – а също и реалните, а не просто въобразени последствия – от българската „революция“. Изминалите оттогава сто и четиридесет години ми изглеждат като абсолютно тъпкане на място, или в най-добрия случай въртене в някакъв омагьосан кръг от все едни и същи клишета и предразсъдъци. (Всъщност разрешаването на всички парадокси изглежда толкова просто, че фактът на не-откриването или поне не-представянето му до този момент може да се обясни единствено с липсата на каквото и да е желание за напускане на утъпканите коловози на националната историография.)

Нека да започнем с най-важния от всички въпроси: кои всъщност са реалните причини за започването на българската национално-освободителна борба и по-конкретно за избухването на Априлското въстание? Той винаги досега е изглеждал дяволски объркан, просто защото ходът на събитията изглежда противоречи на всякаква логика и здрав човешки разум: хората се вдигат на бунт когато условията на животите им са се влошили до нетърпима степен, нали? Но Априлското въстание, напротив, избухва точно в момента на най-голям икономически и културен възход на българското население за цялата петстотингодишна история на османското владичество. Само 80-90 години преди това, по време на най-тежкия период от по-новата история на Империята, кърджалийството, българите не само не са се вдигнали на бунт, но дори и са били директно въоръжавани от местните си господари, за да могат да оказват съпротива на бандитските нападения, без никому да мине през ума, че тези оръжия биха могли да бъдат използвани срещу „поробителите“. Тежко положение – няма бунт. По-добро положение – избухва единственото по-значително въстание (или по-скоро поредица от бунтове) за цялата история на последните 500 години. Как е възможно всичко това?

Отговорът, колкото очевиден, толкова и доскоро недостъпен, е директно свързан с развитието на сериозни теории за появата на национализмите в Европа и последствията от тях. Без добро познаване и разбиране на тези теории не може да се намери достоверно обяснение за появата на българското национално-революционно движение.

И действително, оказва се, че парадоксите около национално-революционната борба в България, и по-точно около Априлското въстание, могат да получат сравнително ясни и логични (раз)решения, ако само човек престане да гледа на тази борба като „решаваща“ за хода на българското Възраждане и се опита да го постави вътре във вече сравнително ясните мисловни модели на съвременните теории за появата на европейските национализми.

За какво конкретно става дума?

Както посочва Жанет Сампимон в книгата си, голяма част от българските исторически изследвания, свързани с епохата на българското Възраждане и Освобождение, са подчинени на един телеологичен принцип: те предпоставят като върховна ценност създаването на българската държава през 1878 и по тази причина клонят към разглеждане на предхождащите го исторически събития най-вече като в някакъв смисъл подготвящи или предпоставящи го[65]. Историческият процес, с други думи, се представя от българската историография като такъв, който притежава собствена вътрешно-присъща логика, водеща до точно определена цел (в случая българското Освобождение). А това води до неизбежна йерархизация на събитията, подчинена на сравнителната им близост или отдалеченост от идеята за националното Освобождение. Ето защо българското национално-революционно движение, колкото и дребно и незначително то да е – и от гледна точка на участието в него, и от гледна точна на резултатите, които постига – засенчва като абсолютна, недосегаема ценност, всички останали компоненти на процеса на българско национално формиране, особено процеса на културно обособяване (и борба), които на практика са единствените реални изражения на това национално оформяне. Както беше вече посочено, този вид телеологична „логика“ води с неизбежност до парадокси, които няма как да бъдат обяснени без да се напусне това мислене. И това важи както за българските, така и за чуждите учени, занимаващи се с проблемите на българската история.

Но ако само човек се откаже от мисълта за неизбежността и върховната ценност на националното Освобождение, то самото революционно движение получава много просто и ясно обяснение: то не е нищо друго освен израз на влиянието, което идеите на национализма, разпространени на Балканите основно от гръцки просветители, оказват върху умовете и сърцата на определени части от интелигенцията на всички балкански народи. И, понеже броят на хората, директно заинтересувани от такъв вид борба, е доста малък (това са основно интелигенти, които не са успели да намерят реализация в сравнително консервативната и затворена за не-мюсюлмани административна система на империята, но не и представители на икономически успешните прослойки – „чорбаджиите“), то и влиянието му е съответно нищожно малко, за разлика от онова на движението за национално-църковна независимост, което успява именно защото може да разчита на масова подкрепа. Формулирано накратко, това би изглеждало така:

Национално-освободителното движение в България е директен резултат от конкуренцията между нововъзникналите национализми на малките балкански нации. То е доста закъсняло, по принцип догонващо и лишено от каквато и да било масова база. Това е и основната причина за пълното му фиаско.

Надценяването на ролята на национално-освободителната борба и по-конкретно на Априлското въстание, в никакъв случай не е приоритет единствено на българските изследователи. Както виждаме от приведените по-горе цитати, и Мирослав Хрох, и последователите му (например Раймонд Детрез) схващат българското национално движение като аномално и невписващо се в обяснителната схема на модела. А всъщност българският случай е илюстрация par excellence на теоретичния модел на Хрох – но само ако човек престане да приема Априлското въстание като фаза „C“ (реално-революционната такава) и разбере, че трите етапа от развитието на българския модел протичат всъщност така:

Етапът „А“ (обща културна и идеологическа подготовка на националното движение) обхваща целия период до Освобождението, включително и самото Априлско въстание.

Етапът „B“ (фаза на масова агитация и подготовка за революционна борба) обхваща периода между Освобождението и началото на Балканската война.[66]

Етапът „C“ (финалната и окончателна фаза на националната революция) всъщност е Балканската война. Това е единственият опит за масова национална революция в смисъла, който придават на това понятие изследователите на национализма.

Разглеждан по този начин, ходът на най-новата българска история се представя в една логическа яснота и очевидност, която би трябвало да сме постигнали отдавна, ако само не биха били наочниците на националната ни историография, открай време привикнала да вижда в революционното движение, Априлското въстание и Освобождението един вид свещени крави, чието докосване е напълно немислимо и недопустимо. България не само не е изключение от обяснителния модел на Хрох, тя дори се оказва негова блестяща илюстрация, ако само се избегне сляпото приемане на историческите ни догми. Етапът на революционна подготовка, така както се схваща в обяснителния модел на Мирослав Хрох, започва в България едва след Освобождението и той е стриктно държавно организиран.

Тук е време да се изправим фронтално и срещу една от най-сакралните тези на българската историография и масова култура, а именно, че въпреки неуспеха си въстанието е изпълнило „историческата си мисия“, защото все пак, чрез неимоверните жертви, е предизвикало широк отзвук из цяла Европа, в резултат на което се е стигнало до Руско-турската война и Освобождението. Погрешността на това вярване, отново, може да бъде онагледена най-просто чрез представянето на една друга поредица от логически и мисловни парадокси, до които то води. Нека се опитаме да изредим тук някои от тях:

Парадокс номер едно: от една страна, Априлското въстание би трябвало да служи като пример за това как една революционна борба няма как да не доведе до освобождение, пък било то и по „заобиколен“ път, но от друга, директният опит за възпроизвеждане на същата тактика няколко десетилетия по-късно, при Илинденското въстание в Македония, не води до никакви подобни резултати, въпреки далеч по-добрата организация и подготовка при втория случай.

Парадокс номер две: Ако действително национално-освободителното ни движение би могло да бъде издигнато до ранг на святост чрез позоваване на „историческата му мисия“, Освобождението, то с какво ще обясним факта, че това освобождение, както изглежда води само и единствено до влошаване на общата икономическа ситуация в страната?[67] А и не само икономическата, както ще видим в следващия, трети парадокс.

Парадокс номер три: Ако действително национално-освободителното движение и Освобождението, като негов резултат, биха притежавали този статус на неоспорима ценност и телеологично оправдание за всичко, което ги предшества, то как тогава да си обясним факта, че всички последващи катастрофи в националната история изглежда имат корена си именно във факта на това (припряно, неподготвено, недораснато, не-извоювано, незаслужено) Освобождение? И не би ли била една история с друг вид Освобождение, а може би дори и без Освобождение, поне не и в един толкова ранен и незрял период от развитието на нацията, далеч по-желателна, ако тя би ни избавила от катастрофите и паденията, които то изглежда е причинило? В какво изобщо се състои тази ненакърнима, очевидна и подразбираща се от само себе си ценност на Освобождението?

Изобщо, не е ли време вече да премислим цялото си отношение към Освобождението? Не е ли време да се освободим от сляпото преклонение пред една „свят идея“, която – така поне ще се опитвам да аргументирам – не само не е донесла нищо добро за последващото ни развитие, чак до ден-днешен, но дори е изиграла и една силно спъваща, силно заслепяваща и сковаваща роля?

А всъщност нещата са толкова прости и очевидни, ако само човек най-после успее да се освободи от клишетата на колективно-националното мислене. България и българите – но също и „Европа“ – се оказват толкова неподготвени за тази неочаквана и незаслужена свобода, че тя просто ги смазва, основно чрез бремето на задължението „да се възвърне изгубеното“.

(Следващата поредица от аргументи и размишления отново е цитат от по-раншно писание, което идва на мястото си тук)[68]:

България и нейното население са напълно неподготвени за „свободата“ през 1878 г., и то по минимум три различни, но изключително решаващи, начина.

1. България и българите са неподготвени в икономическо отношение. Както безспорно показват изводите от сравнително по-новите историко-икономически изследвания, Освобождението, вместо да се превърне в стимул за засилено икономическо развитие, води до тежка и продължителна икономическа депресия, която продължава още минимум две десетилетия и бива компенсирана – илюзорно, както ще го покаже по-късната ни история – едва от мощната милитаризационна програма, осъществена от Фердинанд и съответните правителства в хода на подготовката на Балканската война.[69]

2. България и българите са неподготвени културно – процесът на езиковото и културно формиране на нацията е далеч от приключване по това време, в резултат на което Македония, която е само на път да получи повече или по-малко обособено българско национално самосъзнание, не само никога не приключва този процес, но дори и започва да се отдалечава от него, в резултат именно на освобождението и последвалото го разделение на българските земи и население. Резултатите от това ще се окажат многократно катастрофални за по-нататъшния ход на българската история.

3. България и българите са неподготвени за свободата и политически, тъй като частта от тогавашното българско общество, която желае свободата и активно я подготвя и се бори за нея, е нищожно малка и на практика лишена от реално влияние. Преобладаващото мнозинство от влиятелните тогавашни кръгове – тоест по-заможната прослойка, както и по-голямата част от интелигенцията, абсолютно не поддържа идеята за национално освобождение и дори активно ѝ се противопоставя, по множество причини, най-очевидната от които е, че тя директно подкопава основния фактор, способстващ съществуването й(им), а именно: достъпа до пазарите (що се отнася до българските производители) и административните постове в Османската империя (що се отнася до интелигенцията). От друга страна селячеството, разбира се, се влияе най-вече от мнението на местните си първенци – и в съответствие с това резултатите от Априлското въстание са абсолютно неравномерни, възможно най-меко казано.

Особено важно обаче е това, че освен самата България, за нейното освобождение не готов и европейският Запад. Още в момента, в който приключва неочаквано успешната война на Русия срещу Османската империя, става моментално ясно, че огромните отстъпки, извоювани в Сан Стефано, няма как да бъдат приети от Запада. Много преди Берлинския договор вече е ясно, че Русия ще трябва да направи големи компромиси, че новоосвободената България ще трябва да бъде смалена значително (нещо, което се държи в тайна от „новоосвободените“, разбира се).

Разглеждано в светлината на тези сравнително очевидни и лесно разбираеми аргументи, българското освобождение се оказва нещо, чиито последици са в много по-голяма степен негативни, отколкото положителни. От този момент нататък България на практика е решена от друга възможност за осъществяване на националния си проект, освен чисто военната – една изключително тясна, трудна за изминаване и свързана с невероятни жертви „пътека“ на историческо развитие, която се оказва абсолютно не по силите на България и българите.

Разбира се, възможността да се признае – или дори осъзнае след повече от век на масирана артилерийска идеологическа подготовка – всичко това, е нещо изключително трудно, нещо свързано с естествено чувство за срам. Трудно и срамно е да се признае една толкова решаваща грешка, маркираща самото начало на новата ни национална история, която ще определя с абсолютна неизбежност хода ѝ оттук нататък. Трудно е да се признае, че смисълът на Възраждането най-вероятно изобщо не е бил в достигането на това тъй неподготвено, тъй колебливо проведено и тъй безжалостно премазано въстание. Трудно е да се признае, че целият последващ лавинообразен ход на събитията може да бъде обяснен по съвсем не телеологически начин, като оправдаваща самата себе си чутовна саможертва, довела да почти чудодеен, напълно неочакван край. Трудно е да се признае, че тук решаваща роля играят няколко чисто случайни исторически обстоятелства, а именно:

А. Присъствието на един английски кореспондент, който успява да започне кампания на осъждане на кланетата в България, която много скоро ще мобилизира английското обществено мнение до степен, която ще направи невъзможно за Дизраели и английския кабинет да не дадат на Русия картбланш за провеждане на поредна война срещу Турция, само двадесет години след войната на обединена Западна Европа срещу Русия, в която ѝ е показано повече от недвусмислено, че тя трябва да се държи настрана от Империята.

Б. Директният интерес на Бисмарк, и по-точно на току-що създадената Германска империя, да охлади отношенията между Русия и Франция по всякакъв възможен начин, така че Германия също се превръща в един от най-силните привърженици на войната.

В. Прастарият проект на Русия за завоюване на Протока и Цариград, за което тя се нуждае от балкански плацдарм, в какъвто отлично би могла да се превърне една голяма и намираща се под руски контрол бивша османска провинция.

Г. Разглежданото от руснаците като неизбежна необходимост спасяване на Сърбия, която, след като се е осмелила да воюва сама срещу Империята, е на крачка от изгубването на независимостта си.

Трудно е да се признае, че българската история не е някакъв акт на божествен промисъл, на чисто хегелианско проявление на някакъв Световен дух, който върши делото си и постига целта си – чутовното българско освобождение – дори и след като целият ход на достигането на това освобождение представлява директно зачеркване на почти всички придобивки на българската култура и (зараждаща се) нация, постигнати чрез бавна, мълчалива и напълно негероична цивилизационна работа – нещо, от което тя изглежда ще се откаже напълно след този тъй изключителен период в историята си, отдавайки предпочитанията си, и до ден-днешен, на „бързи“ и „вълшебни“ „решения“ – най-вече войни, революции и диктатури от всевъзможни видове.

* * *

Изложих този сравнително драстичен корпус от аргументи и съждения, без да засягам основния въпрос, с който той би трябвало да започне: в какво изобщо би могла да се състои ценността на едно подобно преосмисляне, с какво то би ни помогнало да превъзмогнем, подобрим, прогледнем, надрастем, някакви сковаващи стереотипи и начини на мислене и поведение? За какво ни е цялата тази галиматия, по дяволите? С какво тя ни помага да станем по-добри хора, по-добри българи, по-добри европейци?

Казано пределно кратко, идеята за неоспоримата ценност на Освобождението е изиграла силно отрицателна, силно спъваща роля в развитието и израстването ни като народ, тъй като още от момента на появата си тя не ни е позволявала да търсим и намираме обясненията за „историческата си съдба“ в собствените избори и действия, а винаги е правела така, че да търсим „действащите в нея сили“ някъде извън пределите на собственото си съществуване, индивидуално и групово. Българското Освобождение, силно хилаво, силно натоварено с всевъзможни проблеми и национални болести, идващи от недоносения му статус, винаги е служело като оправдание за всичко. Но всъщност катастрофите, които са го последвали, са резултат не от лош късмет, зла съдба или просто прекалено много врагове и зложелатели. Те са директно и неизбежно следствие от начина, по който то е постигнато и цената, която е наложило на всички ни, поради прибързаността и недоразвитостта си. Ако бихме искали да бъдем искрени, зрели и превъзмогнали историческата си обремененост хора, то е крайно време да признаем, че основната причина за националните ни катастрофи и вечната ни след-османска съдба на балкански губещи, е именно фактът на незрелостта, неподготвеността и незаслужеността както на национално-революционното ни движение, така и на Освобождението.

Отговорни за съдбата си сме ние и само ние, никой друг не ни е виновен. В това заключение, колкото простичко, толкова и немислимо от гледната точка на обичайното българско мислене от последните сто и повече години, се състои и цялата ценност на настоящото писание, поне от моя гледна точка.

* * *

Започнах този текст с отчитане на простичкия факт на потискането на важни, дори ключови, свидетелства от националната ни история, преминах през опита да намеря обяснение като за наличието, така и за последващото им прикриване, за да достигна в края на краищата до твърдения и заключения, които мнозина вероятно ще намерят за напълно кощунствени и недопустими.

Позволете ми да завърша това тъй несвоевременно писание с една мисъл, която ми се струва единствено подходяща в случая. Ето какво казва американският културолог Нийл Постман в есето си „Информирайки се до смърт„[70]:

…ще завърша, цитирайки мъдрия стар опосум на име Пого, създаден от художника Уолт Кели. […] „Ние се срещнахме с врага“, каза Пого, „и той беше ние.“

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (16)

- 03-08-2018 |Златко

Според тази хипотеза в българската история действително има един опит за национално освободителна (национално-обединителна) революция, разполагащ с мащабите и взривната сила, които биха могли да оправдаят подобно гръмко название, но той е не Априлското въстание, а Балканската война. Неуспехът му от своя страна (до голяма степен обусловен от начина, по който е постигнато Освобождението) определя цялата по-нататъшна история на страната, чак до днес.

Това не е непременно някакво песимистично или пораженческо заключение. Историческата съдба на Германия показва доста ясно до какво водят неконтролираните от нищо национални и националистически амбиции. При една система, неразполагаща с механизми за балансиране и взаимно сдържане на властите, остава единствено надеждата за изнамирането на „гениални мъже“, които да осъществяват националните проекти. И дори Германия, която е имала своя Ото фон Бисмарк, се срива колосално когато е ръководена от мегаломански настроени нищожества като кайзер Вилхелм или Адолф Хитлер. Няма алтернатива на демократичните механизми – и за добро, и за зло.

Всичко това би трябвало да ни подсказва, че е крайно време да разберем, че единственото нещо, в което България и българите някога са имали продължителен успех, е нереволюционното, бавно, скучно и търпеливо натрупване на дребни икономически постижения, което в края на краищата няма как да не доведе до някакъв вид Възраждане. И онова, което върши в момента страната (спокойно и сравнително скучно съществуване под егидата на една голяма политическа и административна система, която я предпазва както от външни агресии, така и – далеч по-важно! – от собствените ѝ „амбиции“) е точно нещото, което е довело до първото ни Възраждане.

Всичко, което се опитвам да кажа с тези думи е, че в настоящия момент – както и винаги, винаги, винаги – алтернатива на спокойния исторически оптимизъм няма.

- 03-08-2018 |Гост

Изключително добро.

- 05-08-2018 |Гост

Реймон Детрез имаше много интересен семинар преди няколко години проведен в народната библиотека в София. в него той говореше относно за прявославната християнска общност(рум милет) в османската империя според него ако тя беше прераснала в нация като цяло щеше да е много по успешна от новосформираните балкански нации. проблема е че зад формирането о никога не е имало мощна централна власт с значителна военна сила(както е било например във Франция, където, силната централна власт първо на кралете а после на републиканските сили на практика създават френската нация) на балканите нациите са създадени чрез икономическата и военна сила на външни сили, Руската, Австроунгарската или западноевропеискаите страни.

- 05-08-2018 |борислав гърдев

Интересно, аргументирано и солидно иконоборческо изследване.По мое скромно мнение големият опит за национално – освободителна революция не е Балканската, а именно Първата световна война, която тогава 1915 – 1918 г. е наричана много правилно и Освободителна.

- 05-08-2018 |Юрий Проданов

Поздравления за текста. Новото издание на книгата „Васил Левски и неговите сподвижници…“ ми подари приятел с професионално присъствие в историческата ни наука през 2016 г. Второто фототипно издание. Още тогава си зададох два въпроса – първо за абсурда около първото издание и по точно годината 1952… Представяте ли си – точно по време на култа към личността, Вълко Червенков и един жив Сталин на една ръка разстояние. Напълно съм съгласен с тезата, че тя излиза на бял свят против всякаква логика. След като я прочетох подробно разбрах и защо при всичките многословия, свързани с Левски, тази книга остава дълбоко непопулярна, нецитирана, премълчавана и така нататък. И най-вече в областта на популярните идеологеми, с които пълним главите на малки и големи.

Някъде преди половин година имах намерение да напиша нещо в логиката на текста на Златко.

От двадесет и осем години, че и повече се лутам целенасочено из историята на българския национализъм. Глупавото е, че до 1989 г. бяхме целенасочено лишавани от всичко онова, което би помогнало да осъзнаем и осмислим българските му прояви. Бяхме лишени от Бенедикт Андерсън, Антъни Смит, Ърнест Гелнър, Марк Мазовер и още колко… Историческата ни и филологическа наука, свързана с 19-ти век бе на равнището на училищните христоматии и Тодор Павлов, „со своята мисъл диалектична“. Именно и поради това „Българският Великден“ на Тончо Жечев бе посрещнат като манна небесна. А той (текста) бе едно искрено, трогателно, честно, но все пак интуитивно прозрение, в което днес можем да видим вечната трогателна наша недочетеност.

Златко е прав и в правотата си знае, че ще бъде доста самотен. Когато преди много години разбрах, че в гениалната фраза на Богоров „Преди да направим България, трябва да направим българи.“ се крие един откровен плагиат на мисълта на Мацини за Италия и италианците, си дадох сметка как винаги хващаме следващия влак…

Както и да е. Колкото до Раймон Детре, имам една много смешна история. На световния конгрес на славистите 1988 г. в София, както винаги имаше богата експозиция на славистична литература в НДК – само гледаш. Както винаги изданията на бивша Югославия бяха съвършени – и като книжни тела и като дискусионни теми. Признавам – откраднах тома с изследвания върху Григор Пърличев, а можете само да се досетите какви „антибъларски“ тези можеха да бъдат прочетени там. Малко по-късно развълнувани и горди (не само аз посегнах:) седим на една маса и при нас сяда Раймон Детре. Беше чел доклада си върху Пърличев и току що бе „изял доста бой“ в последвалата дискусия. Видя изданието, придобито незаконно от мен и тъжно въздъхна. Подарих му го, след което пък аз въздъхнах тъжно… Такива ми ти истории с библиографския апарат преди 1989:)

Поздрави на всички тук

- 05-08-2018 |Николай Попколев

За съжаление продължилото повече от 100 години индоктриниране на българското съзнание едва ли може да бъде преодоляно с преиздаването на една книга… или със статии на автори, които не са достъпни за масовия читател. Поздравления, г-н Енев!

- 05-08-2018 |Златко

РаймонД ДетреЗ, който е белгиец, е от фламандски а не от френски произход, поради което правилното изписване на името му е именно това. И аз доста се чудих, но се консултирах с хора, които ме увериха, че е така…

- 05-08-2018 |Златко

И благодаря за информацията, че има ново фототипно издание. Сега, за да бъдем реалисти, трябва веднага да кажем, че изданието е примитивно от всякаква гледна точка, що се отнася до съвременните изисквания към научната литература. Забележките от края на книгата са почти невъзможни за ползване (човек трябва да брои редове на пръсти, за да открие за какво става дума; самият аз останах без пръсти, докато го преработя). При именния показалец положението е същото: иди, та намери нещо, ако можеш. Просто това са били възможностите на българското книгоиздаване от 1952 г. Аз се блъсках над три месеца, за да дигитализирам и преработя напълно изданието, така че да стане от малко-малко по-удобно за ползване (ако не друго, то поне забележките вече са си под линия, а щракването върху всяка страница в именния показалец веднага ви довежда до съответната страница). Едно на ръка, че в тази дигитална форма текстът може да бъде претърсван и анализиран по начини, които книжното издание, особено в тази примитивна форма, никога не би позволило. Надявам се с времето младите историци в страната да започнат да работят повече с този текст, който според мен е от абсолютно ключово значение за разбирането на огромната фалшификация, която представлява сакрализирането и митологизирането на този процес конкретно – и на „национално-освободителното движение“ като цяло. Стига толкова сме се присвивали и червили пред чужденците, стига толкова са ни гледали със снизхождение и насмешка, когато започнем да се бием в гърдите и пеним за неща, които всички освен нас вече отдавна виждат в много по-реалистична светлина. Стига толкова провинциализъм. За какво инак сме станали част от „Европа“?

- 05-08-2018 |Жоро Ончев

Поздравления! Истинските визионери за българското винаги са поддържали еволюционния подход и градивната умереност („българския Одисей“…), която не дава основания за самоохулване – пораждащо, от своя страна, нуждата от компенсиране с национални митове. И винаги са били малцинство…

- 06-08-2018 |Юрий Проданов

Ако зад „Жоро Ончев“ стои авторът на „Кулура и психопатология“ (надявам се), искам да отравя към него искрените си благодарности за книгата му. Прекрасен текст, който четох с огромен интерес и подчертавах често (с уточнението, че го правя с всичките книги, към които се връщам за да работя с тях). И понеже той пише, че „повечето тревожни пациенти са многословни“, спирам дотук:) Но отново – поздравления и пак поздравления!!!

- 12-08-2018 |Жоро Ончев

Благодаря искрено! Много приятна е изненадата от непознат… бъдете здрав – и все така с добър вкус:)

- 12-08-2018 |Стефан Дечев

Има една статия на Николай Генчев и Васил Гюзелев „Предателите в българската история“. Публикувана е в „Младеж“ 1965/кн.7. Наивна ми е днес, но доколкото явно се е разминавала с някакъв доминиращ класово-партиен подход, е обсъждана и в ЦК на БКП, по данни на архивите. Дали не би била интересна за прочитане във връзка с дебата около този документален сборник (иначе съм в момента малко на друга вълна и не мога да взема задълбочено отношение по повдигнатите въпроси).

- 13-08-2018 |Климент

Към Златко.

Ще си позволя да коментирам само две неща като първо впечатление /по-късно се надявам да прочетат както предлагания сборник, така и още веднъж този коментар или въведение от г-н Енев/.

Намирам за изумително твърдението, че съобразно дефиницията на Хрох, в българското движение е „пропусната“ или липсва фаза А?! Така както е формулирана и от Вас, фаза А не само, че е налична, но тя е и най-успешната в рамките на българското Възраждане – това е създаването на „мита“ и дефинирането на език и народ и истори чрез Паисиевата история, която е изцяло пропагандна, с фразите за 4неразумния юрод“ и „да не би българе да не са имали царе“ и т.н. Която фаза на национализма минава в църковно-народните борби и то в много ярка и дейна степен. Самата борба за самостойна Църква си е революционна отвсякъде – все пак в Пловдив се стига дори да убийства между българи и гърци и гръкомани.

Второто нещо, което ме учудва, е коментара Ви за Левски пред съда и формулировките, които използва, за да се защити. Златко, оценката Ви, че Левски не осъзнава важността на трибуната, от която говори като възможностт явно да пропагандира идеологият си, е доста изненадваща?! От една страна с публикуването на много текстове тук и конкретно на този сборник пледирате за трезвомислещи и обективни оценки, а същевременно допускате сам грешката да давате някаква романтична и емоционална оценка. И не – тук не става дума да обожествяваме и митологизираме Левски и затова да няма възможност никой да го критикува. Става дума – според мен, че Вие тълкувате видимо неговата доста добре замислена явно тактика на защита, като неразбиране на възможности.Ще си позволя да изразя мнението, че с оглед на реалността и всичко, което и Вие описвате чрез документите, подобен опит за използване на съдебния процес като трибуна за пропагандиране на собствената идеология би бил непълно смехотворен пред онези така описани българи – тов бе било възможно днес във време на медии и интерес към съдебен процес, но не и тогава. Още повече, че дейността на самия Левски до голяма степен показва една пракматичност в действията.

Благодаря Ви за вниманието.

Поздрав за поредната добра иниатива.

- 13-08-2018 |Златко

Благодаря за добронамерената критика, Клименте. Сега, по ред:

1. Твърдението, че в българското национално движение липсва фаза „А“ е напълно разбираемо, ако човек вземе на сериозно твърденията на българските историографи, че Априлското въстание представлява връх на българското Възраждане и национално движение. В такъв случай нещата изведнъж стават безкрайно нелогични и необясними: „въстание“ уж има, а няма никаква подготовка за него, няма и никакво разбиране за целите и задачите му сред самите участници в него (както много ясно показва този сборник). Някаква шепа романтично настроени младежи говори за революция и прочие откъм Влашко, после в България идват няколко от тях, изминават няколко месеца – и ей ти я на революцията, без подготовка, без нищо. Оттук и дълбокото недоумение сред изследователите. Как е възможно всичко това?

не знам дали обяснението, което предлагам тук, има сериозна фактологична база, това може да се изясни едва след много години на историографска работа. Но лекотата, с която всичко се подрежда, когато се отхвърли тезата за важността на „революционния“ процес и Априлското въстание, и те бъдат осъзнати като просто съпътстващи аспекти на Възраждането, които не са имали и никога не биха могли да имат някакво мащабно историческо значение, ако не би била поредицата от случайности, които водят до Освобождението – тази лекота е просто удивителна. Отхвърлете мисълта за значимостта на „революционната борба“, осъзнайте, че единствено важната борба от този период е чисто културната, онази за изграждане на национално-религиозно съзнание – и всичко изведнъж отива по местата си. ЦЕЛИЯТ период отпреди освобождението е фаза А. Оттам нататък всичко е просто и логично като математическа теорема.

(Важно допълнение към това твърдение – Паисий например НЕ оказва никакво или почти никакво влияние върху формирането на националния процес ПРЕДИ Освобождението. Първата стъпка към неговото широко популяризиране е известната статия на Марин Дринов от 1871 г. Едва СЛЕД Освобождението той е превърнат в онази титанична фигура на българското Възраждане, която ни е позната днес. На самия мен не ми е известно нито едно изказване на български революционер отпреди Освобождението, в което Паисий да се посочва като фигура от както и да било значение. Това според мен е директно доказателство за тезата, че преди освобождението за някакъв сериозен процес на революционна подготовка не може да става дума).

2. За самия Левски е трудно да се говори поради иконическия му статус в България. Факт е, че изказванията му от този сборник не дават основания за каквито и да било твърдения, че той се бори за национално освобождение. Много по-вероятно ми се струва, че Левски се е борил не толкова за българско национално освобождение, колкото за освобождение на бедните от тежестта на икономическото бреме, на което са подложени в Империята. Ще отбележа само, че на едно място в сборника има негово твърдение, от което може да се направи заключението, че той е водел някакъв вид революционно-организаторска дейност и сред бедните турци (вижте страница 229 от настоящото издание. Цитирам:

На другия ден Дяконът дойде в къщата на брат ми, предаде му два пакета с около две хиляди броя брошури, написани на турски и му каза: „Аз ще замина за Цариград и оттам през Одрин ще отида в Плевен. Вие изпратете там тия книжа, [но] не ги давайте на друг човек, докато аз не дойда, защото навсякъде има мюсюлмански комитети, ще ги пръсна между тях.“ В забележка под линия се дава следното пояснение:

На турски изречението гласи: „Хер тарафта ислям комитеси дахи вардър, онлара цаъдаджаъм.“ „Тия мюсюлмански комитети“, за които Левски носел печатани на турски език брошури, представляват истинска загадка. Значи ли това, че той е развивал, или по-право възнамерявал да развие пропагандна революционна дейност и сред простия, потиснат икономически и експлоатиран от аги и бейове турски народ? Ние нямаме никакви данни от тригодишната апостолска дейност на Левски в България за образуване на „мюсюлмански комитети“. Но въпросната среща с Анастас поп Хинов в Турно Магурели е станала в самото начало па тая му дейност и може би Дяконът е възнамерявал да работи и сред турската селска маса, за да я вдигне срещу султанската феодална държавна система. В такъв случай изглежда, че с глагола „вардър“ = има, неправилно е предадена мисълта на Левски – ще има.

До каква степен всичко това дава основания да се твърди, че дори самият Левски е не толкова национален, колкото икономически революционер, ми е трудно да съдя. Във всеки случай подобни твърдения в българската историография са ми непознати. Или, ако ги има, те са толкова силно потиснати и изместени от центъра на историографския разговор, че в наши дни звучат буквално кощунствено. Отново – работа за идните поколения, предполагам.

- 14-08-2018 |Петров

Мисля, че Златко прави един голям принос към обективното мислене. Това се налага, ако търсим един рационален живот към прогрес.

Дълги години за Левски се гледаше само от една страна. Нека да погледнем и от другата страна. В това няма никакво противоречие. Това е същия човек видян и от други ъгли. Читателя сам си определя своето мнение.

Но за голямо съжаление не винаги е така. Едно малко отклонение.

Ние на Балканите, и не само ние, сме склонни към фантастични обобщения и заключения. Помислете само за събитията в Югославия, за които знаем сравнително малко. Там всяка страна има огромни претенции и земята е напоена с още повече кръв отколкото у нас. Разликите в мненията са огромни. За някои сърби беше съвсем правилно да се убиват всички с албански имена в Сребреница, зашото ходят и оскверняват същата земя, по която крал Лазар е ходил някога. Страшна логика.

Ние погнахме хората записани от тяхните родители с турски имена. А забравяме, че в миналото децата се записваха след раждане в места, където бяха малкото хора, които знаеха да пишат. Обикновено разни религиозни общности, с съответното кръщелно свидетелство, за да почнат училище. И имената се записваха според езика на писара. И в много селища той бедше само един. Нямаше място за избор. Етнически може да сме произхождали от десетките племена и групи, като хазари, даки, готи, франки, българи, сърби, турци, гърци, власи, евреи, персийци, каракачани, цигани, минавали в всяка посока на Балканите и приели главни езици, като турски или български. Но името им дадено от писара решаваше често въпроси за живот и смърт.

Златко ни изважда от тези дупки на предразсъдъци и заблуда. Дано да има сили да пише все така.

- 05-09-2018 |Valpet

Наистина забележителен очерк по философия на историята за българското Възраждане! Поздравления за г-н Златко Енев!

Трябва да благодарим на автора както за впечатляващия предговор, така и за предоставения PDF на самата книга с документи.

Безспорно вярна е констатацията на г-н Енев, че т.н. Освобождение заварва тогавашното българско общество в един незрял етап от неговото развитие. Струва ми се, че тази незрялост на обществото се проявява и по един такъв съществен въпрос като избора на Левски за национален герой в новосъздадената държава.

На стр. 422-423 в книгата с документи, се вижда, че Левски е нямало как да бъде осъден на смърт, само заради неговата революционна дейност, без да е извършил убийство или повдигнал реално въстание. Знае се, че въстание не се е състояло, но за убийство, пред съда Левски упорито отрича да е извършил. Осъждат го по свидетелски показания, които могат да бъдат оспорвани от днешна гледна точка. Запазено е, обаче, писмо на Левски до Каравелов, в което апостолът ясно и определено признава, че е извършил въпросното убийство по време на кражба. Това писмо може да се види на сайта

bg.wikisource.org/wiki/%D0%9F%D0%B8%D1%8…BE%D0%B2,_25.08.1872,

където точно е цитиран и оригиналния източник, от където е взет документа.

От днешна гледна точка, споменатата кражба може да се приеме за конфискация в полза на революционното дело. Фактът на убийство на невинен човек, обаче, не може да бъде оправдано от никакви висши идеали. Изразът на Левски „Докато постигнем целта си, ще отидат и доста невинни хорица“ е аморално оправдание на извършеното от него престъпление. Последното явно не е в полза на идеализацията на националния герой, от какъвто се е нуждаело българското общество след Освобождението.

Извършеното убийство е критична точка в оценката на Левски като национален герой. Едно по-зряло общество не би приело подобна личност за първи между героите. То би се задоволило да изведе на преден план само Ботев, чиято публицистична дейност, поетическо творчество и романтичен край на живота му, дават всички основания да бъде поставен високо над останалите тогавашни герои. Но българите от онова време явно са били неподготвени за един по-интелектуален символ от ранга на Ботев, така както са били неподготвени и за Освобождението. Предпочели са Левски, който просто е бил по-близко до тяхното средно културно равнище. По такъв начин, по-интелектуалния образ на Ботев е бил бламиран от този на по-ординарния Левски. Вместо да се издига до творческите постижения на първия образ, в продължение на повече от век, обществото се принизява до хайдушките прояви на втория. Това принизяване продължава и до ден днешен за голяма част от българското население. За съжаление!

Наистина неподготвено се е оказало населението на България за т.н. Освобождение. Последният термин е спорен дори като смисъл. (Кой и от кого е бил освободен?!) Но това е друга тема…

Дефицитите в българската партийно-политическа

култура не са от вчера или днес

Автор(и): Аспарух Панов

Най-сетне една добра новина! Народното събрание запразни и излезе в лятна ваканция. Очаква ни цял месец без парламентарни скандали, истерии и дивотии! В петък, 27 юли, се проведе последното пленарно заседание, след което депутатите отпрашиха да „ваканцуват“ с измамното и безцеремонно (за пореден път) чувство за „изпълнен“ дълг.

И как няма да са доволни, след като в заключителния си работен ден имаха възможност да посрещнат с „телешки възторг“ абсурдното решение на Конституционния съд да обяви Истанбулската конвенция за противоконституционна. Нещо повече, те успяха да си застраховат и парламентарните кресла поне до Коледната ваканция, след като премиерът Борисов нашляпа разбеснелите се коалиционни партньори по все по-смърдящите им „патрЕотични дупета“ или по-точно „задници“.

На пръв поглед този „исторически“ парламентарен сезон започна оптимистично със шестмесечното ни ротационно председателство на Съвета на ЕС, но през юли завърши направо трагично или по-точно трагикомично. Достатъчно е само да хвърлим един поглед на блудкавите и направо сюрреалистични скандали и параноични псевдодебати, които се разиграваха през целия месец…

Политическият цирков спектакъл и междупартийните сблъсъци между ГЕРБ и БСП продължиха в пълна степен и в съботния ден, когато се проведе поредният „исторически“ събор на БСП на Бузлуджа. Там „болшевишката“ истерия достигна невиждани висоти, модерирана и направлявана от политически „разгонената“ партийна лъвица Корнелия Нинова. Според нейните „бомбастични“ словоизлянияпред десетките хиляди социалисти, държавата се управлява от шайка, която е „поробила народа си, откраднала България и си е създала правила и закони, които са ги направили безнаказани“.

Отговорът на ГЕРБ не закъсня. Той дойде от партийната централа Там за пореден път се развихриха „всеотдайните“ политически, медийни и душевни телохранители на премиера Борисов, небезизвестните Тома Биков и Антон Тодоров, които в един пространен коментар обявиха събора на БСП на Бузлуджа за „тържество на бесовете“.

Според Тома Биков, на Бузлуджа „сме станали свидетели на една много тежка тирада от нападки, обиди, призиви за, ако щете, и политическо насилие, и сваляне на управлението“. А Антон Тодоров се обърна към лидерката на левицата с думите: „Г-жо Нинова, няма да има червена вълна, ще има студени и топли вълни, което е ясен знак за политическия климактериум, в който влиза БСП.“

От една страна всичко това звучи наистина комично, но от гледната точка на реалната политика е много тъжно и безнадеждно. Без съмнение, политическите партии си имат пълното право да защитават своите формални позиции така, както намерят за добре. Но това е само едната страна на проблема.

Обсебени от нереалистичните си политически амбиции и различните си нерегламентирани и клиентелистки интереси и зависимости, партийните елити не си дават сметка, че задълбочаващите се системни дефицити в партийно-политическата и институционална култура на държавното управление могат да обезсмислят цялата същност на парламентарната демокрация. И всичко това не е от вчера или днес, а има повече от стогодишна история.

В този дух на мисли си позволявам да предложа на вашето внимание статията си „Политическите пороци на обществото преди 100 години и днес“, публикувана в блога ми през февруари 2015 г. С всяка измината година тя става все по-актуална.

Корица на книгата „Партиите в България“ от А. С. Цанов

Интересувам се от стари книги и последната ми придобивка е една тънка книжка от 32 страници, издадена през 1887 г. и озаглавена: „Партиите в България. Напомняне на някои уроци из народната ни история и посочване на няколко вредителни пороци“ Автор е А. С. Цанов (1842 – 1933), богата творческа личност, която е малко позната в българската историография.

Пълните му имена са Андрей Стоев Цанов. Роден е в Равнище, Орханийско (Ботевградско) в семейство на абаджия. През 1860 г. постъпва в американското протестантско училище в Пловдив, а след завършването му е учител в него. От 1868 до 1871 г. изучава астрономия, анатомия, физиология и богословски науки в Ню Йорк. След завръщането си в продължение на 25 години е учител в протестантското училище в Самоков, където участва и в създаването на Българското евангелско дружество през 1875 г. и е протестантски пастор.

А. С. Цанов е народен представител в I и II Обикновено НС (1879 – 1880). През 1914 г. пътува до САЩ, където държи речи в подкрепа на българската кауза. Известен е преди всичко със своите литературни творби, преводаческа дейност и със списването на няколко евангелистки списания.[71],[72]

Написан само девет години след Освобождението, анализът на автора звучи изключително актуално, сякаш е писан днес. Предлагам ви един цитат от уводната глава на книгата. Променен е само правописът. Всичко друго е непокътнато, дори и препинателните знаци:

Но партиите имат и злата си страна. Когато те стават средство за постижението на користолюбиви и тщеславни цели; когато партизаните се подбуждават от властолюбие, сребролюбие, завист, отмъстителност и други подобни; когато те турят частните си интереси, недоразумения, и инати в обществените работи, и ся стараят да препятствуват на това или онова народно дело, защото не ся върши от тях или тяхната партия; когато партизаните действуват тъй или инак главно защото си пресмятат че по този начин те ще ся облажат или от повечко левове или от чиновничество и слава; когато духовете ся раздражават до там щото някои партизани, за да постигнат целта си, са готови да употребят и най народоубийствени и най непростителни средства, – въ всички такива случаи партиите са съсипителни и народоубийствени. Те са холерата и чумата за народните дела, за народното благоденствие и за народната свобода и независимост. За съжаление и оплаквание е онзи народ, който няма поне до толкоз родолюбиви синове, които сегиз тогиз да забравят частните си интереси пред народните, и които да не намесват частните си разправии в общонародните дела, и то в минути най-критически за народното съществувание. Такива партии са съсипвали много народи и царства.

Най-интересната част (глава VII) от книгата е озаглавена „Няколко вредителни пороци“ Авторът е систематизирал и анализирал осем партийни порока, от които съм избрал да ви представя със съкращения най-впечатляващите пет от тях:

1. „Един от тези особени пороци е духът на събарянето. Когато една партия прави едно нещо, друга партия се старае да го разваля. Дали то е добре или зле извършено, не прави почти никаква разлика; някои от противната партия ще се стараят по всякакъв начин да го представят с черни краски, и ще работят да го развалят. Те не могат да го търпят, не за друго, но защото не е извършено от тях и от тяхната партия.“

2. „Друг недостатък у нас е този, дето сме много готови да опозоряваме един другиго. Не само че не искаме да ся почитаме, но сме силно наклонни да ся черним и опозоряваме по всякакъв начин и дори с измислювание на лъжи, на ляво и на дясно, и то даже пред чужденци. Слушайте разговорите ни, четете критиките в книжнината ни, и не ви трябват повече доказателства. Колко души между нас могат да ся посочат с авторитет, неуплескани?“

3. „Друга вредителна черта у нас е търсението вънкашна намеса в народните ни работи. Една партия се стреми да свали друга от властта, да земе управлението на държавните работи в ръцете си, но като не може лесно да сполучи това чрез законни и народни сили и средства, тя се обръща към някои вънкашни сили, към консули, посланици, или правителства, и търси тяхната подпорка, тяхното намесвание въ вътрешното управление на държавните работи. … Истинно просветените народи броят такова едно поведение за едно от най-големите престъпления.“

4. „Незачитането на законите тоже е един недостатък… Но което е още поскръбно е това, че законите често се не зачитат от самите онези, които са ги правили, и от онези които са поставени да бдят върху изпълнението им. Но нека ся не забравя че законът е добър в очите на народа до когато той ся прилага еднакво и безпристрастно на всички граждани без разлика на положението, мнението и състоянието им. Почне ли той да ся прилага различно на разни человеци, стане ли той и майка и мащеха, злоупотребили го служащият от партизанство, капризии и ненависти срещу тогози и оногози; тогава такъв закон губи силата си и уважението си. Тогава народът почне да мисли, че законите не са друго, освен средство, чрез което някои задружни людие и съзаклятници само скубят массата на народът. Всякой ще се съгласи че това е убийствено и за правителството и за народът.“

5. „Партизанството в книжнината ни. Обърнете внимание как въобще се критикуват от нашите критици някои български съчинения и преводи; прегледайте добре какви учебници понякога ся въвождат в учебните ни заведения и какви ся изхвърлят; влезте в някои наши книжарници, и вижте какви книги понякога се турят на първо място за препоръчвание на купувачите, и какви книги са почти скрити; вижте как са настроени партизаните даже в такива от съчиненията си, които партизанство не носят, – земете тези и други подобни неща въ внимание, и вие не можете да не ся убедите в тая скръбна истина, че партизанството, лицеприятието, пристрастието или личното неразположение към тогози и оногози страшно повреждат народната книжнина.“

Предполагам, че ако сте стигнали до тук в четенето на статията, сте силно впечатлени поне от две неща – от модерното мислене на автора Андрей С. Цанов, който преди повече от сто години анализира въпроси на политическата и гражданската култура и прави изводи за връзката между партийната политика, върховенството на закона и проблемите на гражданското общество, въпреки че тогава терминологията е друга. Очевидно годините прекарани в САЩ са оказали огромно влияние върху неговата личност и възгледи.

И второто, което е наистина поразително, това е сходството, да не кажа аналогията между „политическите пороци“ на обществото преди повече от век и актуалните ни днес проблеми на политическата и обществена среда, в която живеем. Проблеми, които след седемгодишно членство в ЕС, изглеждат точно толкова нерешими, колкото са били и седем години след създаването на Третото българско царство…

Роден на 20 октомври 1949 г. в София. Завършил химия в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. До 1990 г. работи в БАН. Има десетки научни публикации в най-реномирани международни списания. В края на 1989 г. започва политическа кариера като член на Радикалдемократическата партия в България, чийто заместник-председател е до 1996 г.

Да отвориш вратата

Автор(и): Мюмюн Тахир

Този разказ е плод на дочутото в Клуба на

Съюза на българските писатели в София,

където чух един да казва по повод на мой разказ:

Какъв е този български писател, в чийто разказ

няма нито едно българско име.

Сенките на струпаните по склона дъбове са пронизани от полегати слънчеви потоци. Земята долу е цялата на петна; виждам как в прашните конуси на светлината се въртят рояци дребни мушици; чувам жуженето на пчелите.

Лятото е уморено. В топлата пръст на август се прокрадват иглици есен – босите ми нозе усещат хладните им убождания. Претръпналата земя се прощава с лятото. Въздишките ѝ се издигат на леки бели облачета и кимат от билото на планината.

Следобедът се изпълва с птици – кръстосват подивели, взимат си сбогом преди да се понесат подир облаците. Огласят нещо на техния си език – навярно изричат имената на прощаването. Тъжно е.

Седнал съм на синора гърбом към слънцето. То вече грее без да прежуря; сянката ми обикаля вързана около мен. Вляво на хвърлей място са двете брези – сестрички са, оглеждат се една в друга, накланят се и си шепнат; нищо и никакъв синор ги дели – нито могат да се докоснат, нито да се прегърнат.

Заравям шепи в тая сипкава, слюдеста и рохка родопска земя – тая мъка и надежда, тая сълза! Нежните и безкрайно скъпи имена на прощаването се ронят от устните ми шепнешком: Билял дорусу, Гърма, Мъсъджън йери, Гавгалъ, Кумлу, Дрангос дере, Учка, Шахтане… В други времена и на друго място някакви градски хора ме бяха попитали какви са тия странни названия, а аз тогава не намерих сили да призная, че като ги събера в шепа, се получава името на моята земя. Такава, каквато я отнесоха зад девет земи в десета най-дълбоките и най-красиви очи на света – тези на Неджля, дъщеря ми…

Нивата лежи между дъбравата и гробището. Най-хубавата в Дюлица, много народ ѝ беше хвърлил око по време на земеразделянето, но мама не се даде – обиколи познати и непознати от поземлената комисия, досажда на кметове и началници и ето – сега седя на синора, земята милва отвикналите ми нозе, настръхнали от тънките пики на обраните тютюневи стебла. Половината живот мина през тая нива, останалата половина хукна накъдето ѝ видят очите, а няма на кого да се ожалиш. Разпиля се времето, колкото и да се опитвам да го събера в шепи, все изтича между пръстите…

Някога тук се разливаше гълчава като реката на живота с цялото си пълноводие, ятата ни кръстосваха неуморно онези безкрайни детски дни. Всеки валог, всяка пътека, всеки дол и всяка шепа земя имаха име. Толкова рядко се виждаме сега дори с братята и сестрите ми – нищо и никаква граница ни дели, също като тия брези… Къде сте – питам, как сте там където сте, защото мама е при мен с болната ми сестра, силици са ѝ останали само за тая нива. И тате е тук – ей-го къде е легнал отсреща в сянката на големия дъб и не мърда толкова години вече… Пази мястото до него за мама…

Моята земя струи мълчаливо между пръстите на краката ми, грапавият ѝ език докосва отвикналите ми ходила.

Изправям се и тръгвам към селото. Зиме в него остават стотина души и кърпят как да е дните, но през лятото това е царството на внуците – чичо Картал казваше, че няма нищо по-ценно от внуците. Стъпвам предпазливо; знам, че скоро ще свикна с пясъка, камъчетата и тревите – има неща, които не се забравят никога. Песъчливият път преваля хълма – Дюлица е отсреща, с всяка стъпка се увеличава пред погледа ми: виждам поочернялите керемиди и запустелите дворове, животните и сокаците. Виждам нашата къща, при построяването, на която дядо Реджеб казал на татко да не я издига толкова висока, защото ще хвърля сянка на низите с тютюн.

Пред вратата са застанали мама и Неджля, говорят нещо оживено; смеят се и няма между тях ни синор, ни граница, въпреки далечината на миналото и очакването на предстоящото. Само искрящата светлина на залеза струи отгоре и позлатява пътя, вързан с единия край за началото, а с другия – за следващото начало.

Като люлка…

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

Малка доматена сага

Автор(и): Евдокия Борисова

Над старото тържище ален

бе залезът като домат…

Атанас Далчев, „Любов“

Не знам за турското, византийското и съветското, но доматеното владичество е безспорен факт по нашите земи. Животът на българина минава под знака на това индианско растение, бих казала, целогодишно. И сме се превърнали в същински индианци, които се кланят на соларното божество Домат, сигурно е за добро, не знам. Доматът не просто управлява аграрния ни цикъл, той влиза в ежедневната логика на човека, в летния му дневен ред. Хайде да ходим на опера в Летния театър, предлагам на леля ми. „Не мога, на Галата сме, поливаме доматите.“ Хайде утре на театър? „Не може, толкова много сме обрали, ще консервирам.“ А на джазфест няма ли да ходим тази година, нека послушаме. „Не става, подменяме изсъхналите корени с нови, да назреят за есента“. Доматите, доматите, доматите. Шт, стига вече, не искам да те слушам повече! Нима доматите ще диктуват живота ни? Позволявам си да повиша тон. Кратка пауза. Тя ме поглежда ме гузно. „Ама пък какви тикви са се натъркаляли… За тикви нали може да говорим… или поне за тиквички?“ Вдигам ръце. Томатоу адженда сетинг, какво да се прави. Лято е.

Англичаните си имат Сага за Форсайтови, немците си имат Буденброкови, французите – Ругон-Макарови и Германтови… Руснаците – фамилия Болконски. Ние? Дон Домат. Ама той е на италианците, ще кажете, та нали Джани Родари го е сътворил? Карай. Антропологически братя сме с италианците от край време, наш си е и туй то. И Джани, и Домат.

Червените домати… Попкултурата ни ги възпя в чалга-шлагер, от който интелектуалците гнусливо се потрисат. Фолклорният аноним им вменява ценностна нищожност в клетвата: „Да ти се не види дано родът смачкан доматен!“ Тук има скрит социален Джендър подтекст – обектът на клетвените чувства (обикновено съпругът) е смачкан от брака и съответно готов за консумация. Но защо тогава българската тъга и носталгия се концентрира в блюдата на шопската салата и лютеницата? Я, кажи мии, облаче ле бяло, пее родният чужбинник, очите му небето реят, ама умът му е в червеното бурканче и етикета с веселото хорце. Цветовете на домата са кодирани в държавния трибагреник – червен домат с бели семки на зелен клон. Поетическото въображение на най-мъдрия ни лирик успя да сравни романтичния залез над тържището с… домат. И нарече, моля ви се, това „Любов“. Ние, българите, се оказахме потопени в една безкрайна доматена сага, по-дълга и от най-чувствения турски сериал. Съперничат ѝ единствено кратките сезони на любовта… към киселото зеле. Но, къде ти! Навъртиш зелките в навечерието на Великия октомври, в първата седмица на ноември; през януари личният състав в кацата е значително оредял, а когато Баба Марта пръдне в зелето вече… мани-мани. Но пък доматите… Те наистина са сага И смея да я нарека сага за човешкото щастие. Поне под нейния знак мина и моето детство. А както е тръгнало… и старостта ми натам се е завтекла.

Още от февруари се отварят едни бурканчета и зашумоляват книжни торбички, скътани от предходната есен, които крият земни тайни: семена от домати. И се започва… Първо се прави разсад в саксии. „Произвеждаш си го сам! Иначе рискуваш някой честен частник да ти пробуда хибриден сорт“, презрително отбелязва вуйчо, с нетърпящ възражения тон. Баба ми броди по двора по пълнолуние като древна весталка и сее разсада на пълна луна, да се пълни плодът. Но първо се чака да изникне, сетне пак се пресява, а градината е най-последната инстанция. Първата пресявка на крехките петсантиметрови стъбълца се нарича „пикиране“ и вероятно вие, също като мен, дочувате прелитане на свръхзвукови самолети. Но не е това. Представете си само как баби-авиаторки се разминават по улицата със сандъчета-самолетоносачи в ръце и заговорничат: „Ти пикира ли вече?- Не съм, а ти? -Не е ли рано, ма? –Дали ще оцелеят?…“ Драматично е.

Баба ми пикираше в едни специални сандъчета, в които на времето майка ми сееше дъхави карамфили. После аз ги ползвах за мушката, но твърде за кратко. Блажени са наивните безгрижни духом. Сандъчетата трябват, зарежи китките, моме! Пикирането също се извършва по пълнолуние. Или пардон, май беше новолуние, за да нараства луната, а заедно с нея и стъблата на доматите? После се сее пак по лунно време – абе свещенодействие си е отвсякъде. Не знам, но баба ми, вперила поглед в календара и в небето, все пресмяташе и изчисляваше нещо със загадъчна физиономия. Щото битието на домата било в пряка зависимост от астрономичните явления, лунните цикли, приливите и отливите на световния океан. Световната доматена астрология. Космичната астрофизиология на домата. Доматът като монада.

В сандъчета, по градини и пазари, направо в дън душите ни тилилейски се е настанил негово величество Доматът. От ранна пролет до късна есен всички за него говорят. По улици и в магазини, по пазари и в автобуси, в библиотеки, канцеларии и учителски стаи могат да се чуят следните разговори: „-Тази година доматите, а? -Ааа, тръгнаха вече стъблата, здрави са, яркозелени… Да даде господ само слънце и хубаво време!… -А розите ти цъфнаха ли, вече, имаш ли нови сортове тая година? –Че как!? Поръчала съм си една Мароканска красавица, и Пиер Ронсар (ако щете вярвайте, това е сорт розов храст) вече ми пристигна по куриер, не знам още какво ще цъфне, на картинката го дават в два цвята, червено и жълто, в къдрава кичеста чашка… Ама, остави това – ти доматите да видиш! – Аз пък имам куп частни уроци тази година, какво пощуряха всички изведнъж да го учат този немски? Дойде пролет и все едно щръклицата ги ухапва едновременно. Доктори, юрнали се да ходят в Германия, студенти, ученици – немски та немски, сега и веднага. Тъй ставало то. Ами доматите ми на село да мрат ли, кой ще полива? Пък нещо се назлъндисват и не зреят, обаче пък какъв завръз имам!“ И прочие, и прочие.

В средата на февруари разсадът е вече готов. Крехките стъбълца събират нежни, жадни, пълни с надежда и стаени амбиции погледи. Всъщност думата е страст. Погледи, пълни със страст по домата, а в страстта има и желание, и страдание. Поливат се, пренасят се от перваза на прозореца под крехките лъчи на мартенското слънце на двора, после обратно вкъщи, зад стъклото. Едреят. Ако твърде много напече – сгъват им се шапки от вестник, диплят се импровизирани перденца. Хем ги наглеждаш, хем попрочиташ стари новини. Сутрин и вечер сандъчетата се покриват и разкриват. Впоследствие големите доматени стебла, завързани за странни по размер и фигури колове, вече в градината, отново се покриват вечер и разкриват сутрин. Пазят се от слана.

Сутрин можеш да срещнеш в нашия двор най-причудливи тоалети от близкото и далечно минало – рокли, поли и блузи, принадлежали на жените от цялата фамилия през годините. Модно ревю а ла дежа вю по спомени и със специалното участие на доматени манекени. Стройни доматки дефилират, пременени в стил ретро. Я, карираната ми шотландска пола колко хубаво стои на Идеала! А дългата абитуриентска рокля на братовчедка ми как кръшно се е увила около Гиганта. Камизолките на братовчедите колко палаво отиват на жълтото Чери! Кога пък съм имала такава яркооранжева шарена пола? Ужасна е! Боже, какви смешни зелени бермуди, ами такава беше модата, тогава, абсурдна. Ауу, дантелената якичка на кръстницата – и тя е тук! Ив Сен Домат, Доманти Кембъл, Домантино, Доматела Версаче, Домато Кашарел, Домахито, Ла Коста Домата кипрят снаги под светлината на небесния прожектор. Огнените небеса на българското безкрайно лято. Такова поне ми изглеждаше в детството.

„Какво грозно растение е доматът – философски разсъждаваше майка ми, – гледай го такова едно власинесто, дългунесто, криво, с тези несъразмерни листа, прилича на същински крокодил, а в какво вкусно нещо се превръща! И като си помисля, че са го отглеждали в миналото в саксии, за красота! Мислели, че е отровно.“ Ами че то и сега е така, репликирам я, ето – вместо рози, цяло лято из градината стърчат и се перят разни домати, значи го възприемаме и за красиво. „Рози, ти пък – свиваше гнусливо нос майка ми, – стига с тая твойта ориенталщина.“ Е, добре, американизирани сме, той, Дон Домат, си е американец по родина и мирише на тежко, на луксозно и на пури. На тютюн. Това констатира и френският ни зет Симон, когато, доведен за пръв път в България, бе представен на фамилията. След като целуна ръка на баба ми, поиска изрично позволение от господарката да влезе в градината ѝ, за да си откъсне собственоръчно един домат. „Ето така, хващаш и завърташ, да остане в ръката ти, заедно със зелената шапчица на дръжката. Ох, да не прекършиш стъблото…“ Той вдъхна дълбоко аромата на откъснатото и ококори очи. Значи на това миришел доматът! На изискан Американ тобакоу. Въпреки че, ако ме питаш мен, няма по-българска миризма от горчивия тютюнев мирис на домат. И затова, лаская се да мисля, че сме от най-благородните нации.

„И тези колове – негодуваше вуйна ми, – като настърчат грозни и криви из градината… Заприличали сме на негърско село, липсват само счупени гърнета и човешки черепи да накачим по върховете им! Да гоним Локи.“ (Локи е древно зло негърско божество, африкански таласъм.) Тя, милата, все за красота и симетрия си мислеше, все в приказките живееше, все за класицистичен парк мечтаеше. А градината ѝ се привиждаше като Версай. На времето дядо ми купил къщата така, като нарочно гледал дворът да е пред, а не зад нея: да е на припек, обърнат на югоизток, рано да го огрява, късно да залязва слънцето, да зреят доматите и пиперките. Много домати. Дворът от два декара бил симетрично разделен от тясна и дълга каменна дълга пътека на две. Най-отпред асма с памид, булгар и ркацители, тук таме тамянка, отстрани – в шпалир насадени плодни дръвчета. По средата зеленчуци – отдясно домати, отляво пиперки. На следващата година – ходоом, марш, и местата се сменят. В дъното на двора, досами къщата, е, хайде, да се радват жените, място за малко цветя, смокиня и огромен кичест бор, донесен на млади години от светите Рилски гори. Но лъвският пай от декарите се пада, естествено, на доматите. Умен човек беше бай Слави, повтаряха всички, години след смъртта му, така се прави къща, така се гради двор – с простор, с много стаи, високи, да има въздух, с много място за растения…, да влизаш първо в двора и… там да си останеш. Изглеждаше ми гигантска, неизбродна. Градината на боговете.

„Трябва да са здрави опорите, затова дебели колове са нужни за доматите, това не ти е зеления боб, аз от жени акъл не ща – отсича вуйчо ми, – грозни ѝ били, грозни, ама сигурни!“ Че силно животно е доматът, спор няма, като натежи от плод, иди го дръж изправен, пречупва се от берекет. И вярно е, я се опитайте да удържите с голи ръце тежестта на цяло доматено стебло. Ще трябва да го подпрете с цялото си тяло, подобно на Атлас, който изправя рамена. Представям си Айн Ранд в тази роля, снажната и силна руска еврейка как само се изправя под напора на доматената реколта. И моментално се вдъхновява в написването на едър, дебел и солиден роман… Домат изправя рамене.

Та за нашите домати… българските червени домати. То Биволски сърца, продълговати и розови, разчупиш ги – а вътре се сипят като захар; то Идеали, съвършено обли, воднисто-сочни, огненочервени, то Гиганти, местен сорт в тъмночервена окраска, с големина на малък пъпеш, то Черита, червени и оранжеви, то жълти Шампиони и остри крушовидни Консервени сортове всякакви…

Голям род, ти казвам, е доматът. Доматите. Или пейоративно-галено и доста дразнещо диалектно казано: Доматето. Червеното домате. Каква безкрайна любов към едно растение. Детето на българите се нарича домате. Синоним на сладостта и вкуснотията. Измислен му е и съперник – синьото домате. Така наричат по нашия край… патладжанът. А той, както е известно, е царят на ориенталската кухня. Ама е синьо…, а червеното – ее, къде, къде! То или Той, или Те – във всеки случай червените домати владеят личното ни време. Вълнуват мисли, умове и сърца на цели родове, семейства, фамилии, комшийски и приятелски кръгове, колеги. „-Тая година е лоша за доматите, суха, сгърчили са се и им жълтеят върховете. -Ааа, хвана ги черната главня, първият завръз чернее и докато узреят, веднага загниват. – Абе, кво разправяш, директно в стъблото се загнездва главнята, като тумор е, аман! -Много горещо тая година бе, опичат се на стъблото, пък допрат ли се до камък, слънцето направо ги сварява. –Гният ми нещо, от какво е, брех мама му стара… – Ами как от какво, дъждове, ма то не спря, бе!“ Българинът воюва с времето. Богоборческата българска енергия… Трябва да проверя дали не е обобщил в нещо в този дух самият Найден Шейтанов. Или Димо Кьорчев дали (не) е казал нещо в този смисъл. Доматите ни.

Пък са и претенциозни. Уж недодялани и жилави изглеждат, ама.. лъжа е, знай! Гъсеница ще ги хване, яйцата си ще снесе вътре. Ще се разхвърчи малката бяла муха. Ще ги подхване зелената миризливка, пък ще дойде и братовчедка ѝ, кафяво-златистата миризливка. Продупчват подло дупчица в домата и се мушват вътре, незабелязано, щото дотук са мимикрирали като листа, и смучат ли смучат, олигавят плода и… излезнат. След това осата го довършва. Ами колорадският бръмбар, онзи шареният, дето уж бил изчезнал? Изчезнал, зер! Кой го измисли пък това – че след осемдесет и девета година, когато рухна социализмът, вместо да ми се навъдят едни американски бръмбари и да подсилят западното влияние, те взели, че се покрили нанякъде. Някой пусна слух, че това било специално селектирано насекомо от империалистите, предназначено да трови социалистическата икономика и в частност българското земеделие. Истинско биологическо оръжие, пратеник на апокалипсиса. Не знам каква е истината, но беше много упорита тази гадинка, а вече почти я няма никъде.

„Хайде да ловим колорадски бръмбари“, с подкупваща усмивка казваше сутрин баба ми, и тръгвахме между картофите да събираме в бурканчета злостния вредител. Колорадски бръмбари им викахме, мислейки, че се въдят в някакви кори. А те били наречени на родината си, там някъде в далечно Колорадо. Не дай си боже да сме оставили някое и друго колорадско бебе! Защото предстои появата на ключовите насаждения на сезона – доматите, първи братовчеди на картофа, които така се услаждат на всички. Особено на бръмбара. А какво да кажем за главния агресор на доматения корен – черното попово прасе? За къртицата? А скорците? Те пък какви досадници са, като забият онези остри човки и … цъцъррр, цъцърр, цррррр. Гъл-гъл-гъл … И… хайде, доматът изпит. На екс ги мятат и о-без-доматяват градината ти до крак.

„Ще направя чучело“, въодушевява се артистичната ми вуйна. И нали е спец по кукления театър, започва да… си играе. Бързо спрята страховит Главчо, парцалена гигантска кукла без крака, който размахва клечки вместо ръце в ариергарда на доматената колона. Първа колона, първа редица. Дванайсет по десет – общо сто и двайсет корена с домати. Главчо пази и страшнее, сияен в свойта грозота, и всички гарги умират от страх, изобщо не смеят да припарят наоколо. Да, но храбрите врабчета? А Радичковата безпощадна сврака? Те отново са тук. За всеки случай вуйна ми подрежда в пръснат боен ред из доматените насаждения още някоя и друга истинска кукла, взета от богатата ни колекция. Само пластмасовите им глави стърчат под палещото слънце, тук таме се вее някой кичур изкуствена коса, някое и друго изцъклено стъклено око, ръце, вдигнати към небето. Една, разбита от врага Теракотена-пластмасова армия в надземните градини на Вечния град. Твърде оредяла.

Сутрин, по изгрев слънце, е ритуалът на поливането; вечер, след залез, се повтаря. Майка ми разкопава рубежите от пръст със страховита мотика осми номер, тежка почти колко нейното собствено тегло. Отварят се тръбите на шадравана на двора и пълноводната струя потича по вадите. В миг тя вдига ужасена окаляния инструмент и виква: „Елате, елате бързо и вижте – полудявам ли или тази буца пръст наистина ходи сама?!“ Хващаме буцата и я цамбурваме във водата, тя се разтваря и отвътре изскача шарена костенурка.

Какви ли не тайни и загадки крие доматената ни гора? Любещи се котки, костенурка, която яде зелев лист от ръката ми като същинско куче, някоя и друга заблудена кокошка, която клъвва от първия доматен завръз и моментално бива опандизена от ловката ми баба обратно в кокошарника. Понякога, излизайки от доматите, тя гордо носи в шепата си щастливо яйце, снесено сред двора. Едно лято в доматите заживя таралеж. Нощем чувахме стъпките му по каменния плочник – туп, тууп, туууп… Ходи като човек. Стъпва тежко като чорбаджия. И само на пълна луна можеш да видиш острата му сянка. Дава нощен караул. Всички спят спокойно, на широко отворени прозорци и врати в августовските задушни нощи. Щом има таралеж, значи няма змии. Но и змиите, четох някъде, изобщо не понасят мириса на доматите, така че по презумпция Дон Домат се оказва пазителят на домашното огнище.

Много е чувствителен обаче доматът, уж има жилаво лико в стъблото, пък силният вятър без проблем го пречупва, а не дай си боже… На всичкото отгоре страда от самота. Сериозно ви говоря! И затова, а и с цел да прогони болести и зарази, между редовете на домата зорко бди неговият верен компаньон – босилекът. Побратимите ни, италианците, отдавна всъщност са ги хванали в любовна тройка с моцарелата… Да, доматът обича да е в женска компания. Предпочита индианките (царевицата). Но няма нищо против и ориенталките (чубрицата). Баба ми садеше цели туфи босилек, храсти чубрица растяха между дебелите власинести доматени стебла. Тя пък гонеше оттам комарите. Хем шарено, хем по-весело, малко пренаселено, но здравословно. Каквото е и в седемте стаи на къщата, такова е и на двора. В едната стая трака шевната машина на баба ми. В другата – пишещата машина на майка. В работилницата – чукът и ламарините на дядо. През две стаи леля свири етюди и сонати на пианото. Ние, с братовчедка ми, сме в нашето скривалище, сред куклите. До вечерното поливане на доматите, когато всички са на двора.

Не е за подценяване и химическата атака в името на доматеното здраве. Затова превантивно се вземат мерки още по време на цъфтежа. Първо пръскане, второ пръскане, трето пръскане. Със син камък, със зелен камък, меден сулфат, незнамкакъвси сулфат, но модерни отрови – в никакъв случай. Раундъп ли? Не ставай смешен! Докато се нагласи голямата пръскачка, та после малката пръскачка, всичко наоколо по тебе и над тебе става като в картина на Писаро. Вуйчо задържа с лявата ръка и насочва тръбичката с дясната по посока на домата – цссст, цсссст, цсссст. Облечен е като астронавт, завърта по погрешка устройството към главата си и се облива в синьозелен душ. Смеем се – никога няма да те хване черната главня, нито бялата муха, маната и зеленият скакалец. Приличаш на Пикасо в синия му период. А той, подобно гигантско насекомо, снабден с най-мощни псувни, се оттегля за поредната дегизировка.

Сутрин баба ми нахлузва галошите и потъва в калните доматени вади. На лицето ѝ е изписано такова решително изражение, че би стреснала дори отчаяния порив на Кутузов пред Бородино. За нами Москва! „Отивам да си нагледам доматите!“ По някое време се сеща, че ѝ липсва нещо от пълното бойно снаряжение и се провиква: „Подай ми Версачето, моля ти се, да не накалям плочите“. Версачето е страховито постмодерно творение на шивашкото изкуство, плод на разюзданата фантазия на крояча, нещо между риза и роба, съставена от последните останали парчета бархет от разни десени на шити от баба ми рокли. Патчуърк, мисля, се наричаше тази техника. Та версачето, тази експлозия на дизайнерското въображение, е специална доматена дреха за градина, предназначена да бъде озеленявана, каляна, безпощадно прана след това… Тази дреха беше попила така дълбоко мириса на тютюнев доматен сок, че ухаеше бодро на домати, дори простряна след пране, избеляла до немай къде под палещите лъчи на лятното слънце. Доматите така я бяха колосали, че яката ѝ стоеше изправена като на испанска инфанта. Някъде към обед баба ми тихомълком излиза от доматената гора – озеленена с бойните цветове на войната, същинска индианка в акция. Вдигнала високо, почти до очите си престилката, в която е брала ей така, между другото, бамя и зелен боб, докато обгрижва доматите. Вместо индиански бойни пера, из косата ѝ стърчат доматени и бобови листа, царевична коса, обсипана е с царевичен прашец и доматени семки от пръснатите презрели плодове. Кал, зеленка, умора, гордост, щастие. „Олеле, вдигна ми се кръвното, ще си полегна.“ Вечер операцията се повтаря.

„Доматите се колтучат, копаят и връзват“, проповядва дидактично тя десетте божи заповеди на доматопроизводителя. Първо трябва да се окопаят, за да дишат. Ние с братовчедка ми съсредоточено попиваме доматената наука, една весела наука, направо gaia scienza може да се каже с думите на Ницше, надуваме бузи и вдишваме дълбоко, за да помогнем на растенията, като се вживеем в тяхната съдба. (По-късно научавам, че сме работили по метода на Станиславски.) „Полива се директно коренчето, иначе ще се маносат.“ Мана-манана-тип-тиири-тири… припяваме веднага култовата песен на жабока Кермит от Кукленото шоу. „Детишка работа, шега си я мислите вие“, мърмори баба ми. „След първото прекопаване само поливаш, за да дръпнат нагоре. После колтучиш. Отчупваш им… – и тук срамежливо добавя – пичовете“. Моооля??!!! „Ами така се казват безплодните израстъци, които само вземат силата на домата, но не връзват и плод не дават“, невинно добавя тя. Гледай ти! А как става опрашването при цъфтежа тогава? Ами така, той се опрашва от самия себе си. Не само че е похотливец, ами е и хермафродит, Дон Домат, смеем се. Но работата съвсем не е за смях, вече е сигурно, това е Дон Жуан на зеленчуковата леха. А тези „пичове“ на домата, подобно на лука (и той си имал такова нещо), притежават чудното свойство, когато ги извариш и впръскаш водата обратно върху доматеното стъбло, да не го ловят никакви други болести. Нещо като автоимунна ваксина. Умно създание ще се окаже този ми ти домат и неговата коварна двойствена природа. Паралелен интелект. Някога са го мислели за отровен. И както вече разбрахме, изкуствено са му вменили качеството красив. Уж е от вредното семейство Тютюневи, пък е благородник, виждаш ли? И вкусен, зер, колко ракийца изпива. Пък колко е полезен. Неговото вещество ликопенът, казват познавачи, бори раковите клетки. Това било и веществото на младостта. С много витамин С, впрочем. Това ни караше да си правим доматени маски – разхождахме се, безотговорни към мъжките нерви, из къщата, налепени с доматени обелки по лицата, и стоически понасяхме щипенето на доматената киселина, която мигновено избелва всяко петънце и несъвършенство по кожата. Изглеждали сме като прясно одрани от вражеското индианско племе или като след инкарнация. А самият ликопен в доматите не изчезва, не се разпада, колкото и да се обработва термично. Вари го, печи го, суши го, домата не можеш да го повредиш, а само му фиксираш този вълшебен ликопен и той лекува ли, лекува…

Най-големият купон обаче е брането на доматите. Ако Айвазовски беше жив, нямаше да стои и да зяпа морския бряг. Щеше, подобно на Арчимболдо, онзи ексцентричен италианец, дето рисува портрети във вид на плодни фруктиери, да изобрази Деветият вал като прииждаща доматена вълна. Целият ужас на българското кратко (както ми се струва днес) лято е, че доматът е нетрайно нещо – особено екологично чистото му превъплъщение. Омеква, изгнива, изсъхва. Хладилникът пращи по шевовете от планини домати. И започва едно велико запечатване на буркани, консерви, лютеници, сокове, пюрета, кетчупи (това си е висш пилотаж), сладка и конфитюри (доста перверзни за консервативния вкус). И всичкият този разкош… от домати. Зрели и не съвсем. Сладко от зелени доматчета, задължително с кориандър – ето ви един дефицитен артикул от времето на соц-а, който красеше трапезата, накипрен до вездесъщния пай Агнес, на всяко женско парти. Сладкото от зрели домати с карамфил и бахар обаче е нещо съвсем различно, то може да накара ендорфините на всеки уважаващ себе си ориенталец да заиграят бурно танго с хормоните му. А манджите и сосовете с домати? Домати с ориз – ужасът на всеки новобранец, но баба ми ги правеше фантастично. Или пък очарователната доматена супа с фиде, морковче, лук, чубричка и грах за разкош, която…, хм, не успях да срещна в живота си мъж, който самоотвержено да се съгласи да му я наготвя. От сигурни теоретически източници знам, че няма мъж на тази земя, който обича такова нещо.

При добра доматена година още в средата на юли задимяват праисторически огньове в дворове и задпанелни пространства и около гигантски тави се сплотяват фамилиите. Нашата също. Майка ми бута съчки в огъня, над двора ни се носи сладникав дим и мирис на доматено-пиперкова, малко морковена и леко патладжанена (за разкош) фантазия. Чесънче, целина, дафинов лист, бахар, чер пипер, олио, сол и захар. Внимава се в съотношенията. Да не сладни, да не се пресоли, да не кисели. Не бъркай много енергично, вкарваш въздух и хладина (къде е тая хладина през август, не знам) във врялата смес. Бъркай повечко, че загаря. Внимавай да не катурнеш тавата. Угода няма. Отново приличаме на индианци – силно опушени, с клечки в косите, с черни следи от въглените. Дрънчат буркани и капачки – оуоуоуоу, оеоеоеиоиоиоиои, апалачи срещу команчи се изправят, нападааай… Братовчедите ми препускат, възседнали метли около огъня. Само леля е над нещата, тя е пианистка и трябва да репетира – от салона на къщата се разнася поредният Шопенов етюд, малко нервно звучи на старото английско пиано. Едно доматено импромптю, което в процеса на сгъстяването на лютеницата прераства в своеобразен експромпт. Шопен се бори за надмощие със звуците, идващи от телевизора – вуйчо се е оттеглил от доматените одисеи и си гледа мача. Лютеницата е женският пай от работата.

Майка ми, седнала на трикрако столче, бърка с греблото търпеливо и ритмично прецизни движения и със стоицизма на венециански гондолиер. За всички тези години гребни тренировки в лютеницата тя сигурно щеше на изгребе Нил, да преплава Амазонка. От време на време с ловки движения обръща някой и друг печен пипер, мушнат ей така, направо в огъня. (А замирише ли на печен пипер, помахай на лятото за сбогом, казваше моят приятел Сашо Американеца…) Баба ми и вуйна ми клечат в странни пози и бърникат в огъня, гребват от тавата и опитват сместа, наведи се, изправи се, разбъркай, внимавай, че пръска, да не се изгориш, вряла лютеница в косите, пази очите, спокойно, с очила съм, пази дрехите. Версачето е вече гарнирано в зелено, черно и червено, и гордо се вее на гърба на баба ми, подобно държавния флаг на някоя африканска, ама много демократична и много народна, революционна република.

Днес е различно. Всички жени от фамилията са вече покойници. Остана само вуйчо. И ние, децата, които се превърнахме в едно твърде попораснало средно поколение. Но доматената сага, тя е вечна. Като Вечния календар на маите. Индианските български традиции ни надживяват. Отиди, казвам му на вуйчо ми, на гости на твоите приятели в Прага. Ти знаеш ли какъв град е Прага? Златна Прага. Ти си историк, знаеш всичко за миналото, но този град ще те очарова. Не може човек да си отиде от този свят без да е видял Прага, повече ще ти хареса от Париж, повярвай ми! „Абе, ти полудя ли, толкова работа имам из този двор! Ами доматите? На кого ще ги оставя?“ На пролет иди тогава отново до Гренобъл, при щерката. „Не може, ами разсадът?“ Постой през зимата в Троян при другата щерка? „Да вземе да се намъкне някой в мазата, като види празна къща,… при доматите… „Тогава през лятото, поне за два дена иди? „Тогава абсурд! Кой ще полива? Знаеш, че в Нови Сахар не вали по принцип.“ Ами ето, това лято е дъждовно, дядо боже полива вместо теб, заминавай. „Полива той! Издави ги. След последния дъжд всичко беше леш – по земята нападали, колове съборени, вдигнах стъблата, ама толкова много плод, как я мислиш ти? По-зелените събрах и сега ще дозряват на прозореца, другите отново ще ги връзвам.“

Връзвам домати… ама че мистически израз. Колко езическо, колко заклинателно нещо е това безкрайно връзване на възли, джувки и вързалки, все в името на тези пусти домати. Как ли сме овързали съдбите си, мислите си, късметите си, вторачени във вездесъщия български зеленчук. Който всъщност е плод. И нямаше да е толкова български, ако и него не бяхме обърнали наопаки. И как заради него все към небето гледаме! Един е господ и Домат е неговият пророк. Като е суша – лошо, като е киша – по-лошо! Вуйчо е комунист – от онази странна порода комунисти, които ненавиждат комунизма, – та твърде обича да прекослови божиите работи, пък и любовта към домата вероятно е идеологически аргументирана. Нас червеното знаме роди ни и не ще ни уплаши смъртта! И червеният домат, пролял кървав сок за свободата.

В късна есен доматите се ликвидират. Деметра горко рони сълзи по своята щерка Персефона, че ѝ предстои да се завърне при мъжа си Хадес в подземното царство. А доматите… Те потеглят към подземното царство на мази, зимници и килери. Ако се вземе радикално решение, още в края на септември доматената гора се изкоренява и на нейно място се ширва едно бойно поле, утъпкано от поливане, минаване, препускане, трамбоване, вършеене (на пакостливи деца, които дръзват отвреме навреме да поиграят дори на криеница във вълшебната доматена гора); от бране, скубане, колтучене, връзване. Поле, разграфено на успоредни линии и вдлъбнатини там, където са били през лятото вадите. Тук-таме някой паднал на земята, настъпен и размазан, засъхнал домат възпроизвежда илюзията за скорошно пролята кръв. От индианското доматено поле на летните битки обаче изглежда труповете са отдавна изнесени. Следва да бъде изорано и подготвено за зимните снегове. Реголва се с лопата, отново осми номер – най-авторитетния. На следващата година на това свещено място задължително се сее друга култура. А доматите ще цивилизоват противоположното пространство от двора. Но може и другояче – първо един по един изсъхналите корени ритуално се изваждат и на тяхно място се сее късен разсад. Той ще върже и зрее чак до безпощадните ноемврийски слани. Обраните узрели и недозрели плодове ще дозряват на топло и тъмно в прегръдката на Хадес. Най-държеливите дочакват Коледната трапеза. Доматът се оттегля в заслужен отдих в мазето. В пенсия. Нареден рамо до рамо с геройски падналите в боя остъклени в разцвета на силите си негови събратя и съратници. Предстоят цели два месеца антракт в аграрния цикъл на българска доматена епопея. На незабравимите.

„Някои сортове при добро време зреят на открито и до края на ноември. А пък сега, с глобалното затопляне – потрива доволно ръце вуйчо ми, може и до Коледа да се гледат навън, с двойна реколта“. Да се надяваме да не ни постига чак такова щастие поне засега, намигвам дяволито, ей така, само за да го раздразня идеологически. Но това между нас да си остане.

Евдокия Борисова е родена през 1968 г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, 2009), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

Коментари (4)

- 13-08-2018 |Нина Пенева, филолог

Забележителна авторка! Изключително талантлива с ерудирана! Каквато и тема да е захванала я раздипля и разгръща на дълбоко и разностранно, с вещина; интересно видяна чрез личната ѝ прогресивна позиция; със съответна емоция, най-често находчив, ведър хумор. И с прекрасен език- цветист, стилистично пъстър.

Не само (но май повече) заради нейната проза чета вестника с кеф.

А pro Po – кеф. Авторката изглежда си има енциклопедия за сума типично български кефове, мераци, простотии и умнотии, селски и градски, традиционни и съвременни…Ценна съкровищница – от ракли на баби и лели!? Блазе ѝ! Ама и ние блажени – да четем от нея!

След „Лозе“-то на Радичков не помня нечие писание тъй да ме е радвало както сага-та на Евдокия за доматите и „доматенията“-(смея тъй да нарека в тона на авторката традиционната българска култура за отглеждане на домати) сложени- и сигурно ще са оставащи – на достоен пиедестал.

С благодарствен поздрав та-на-ни-кам: Дилмано, Дилберо, казани как се сади Домато…

- 13-08-2018 |Dessi

Je vais te traduire! En français, s‘il te plaît, j‘imagine déjà les souffrances…

„Представете си само как баби-авиаторки се разминават по улицата със сандъчета-самолетоносачи в ръце и заговорничат: „Ти пикира ли вече?- Не съм, а ти? -Не е ли рано, ма? –Дали ще оцелеят?…“ Драматично е.“

„Imaginez seulement ces mamies aviatrices qui se croisent dans la rue avec des coffrets-port-avions dans les bras et complotent „Tu as piqué déjà? „Non, et toi?“ C‘est pas trop tôt? Ils ne vont pas trépasser, dis?“ …Dramatique…“

- 16-08-2018 |Ивелина Ръцева

Потъвам в Морето на Детския Спомен, четейки тази приказна история.Усещам отново прелестта на онова златно време.Вкусът и ароматът ѝ са толкова привлекателни!…Откъсвам Домат…Останалото е казано по-горе…

- 29-05-2019 |Венци

Доста поплаках и доста се посмях.

Да се чуди човек на доматите!

Септември 2018

Във Варшава помнят и самите камъни

Автор(и): Джейкъб Микановски

Бабите и дядовците ми, както и техните братя и сестри, тоест хората от поколението, преживяло Втората световна война, никога не са посещавали [мемориал в] концентрационен лагер. Нито пък аз. За да си припомня Холокоста, достатъчно е да попътувам малко с трамвай № 35 през Варшава. По маршрута си от север на юг трамваят минава покрай няколко места за обществено поклонение, като например Паметникът на героите от гетото; т. нар. Umschlagplatz, където евреите от гетото са били качвани в железопътни вагони за транспортиране до лагерите на смъртта; накрая, затвора Павяк, основното място за политически затворници по време на нацистката окупация. Той минава и по места, които за мен имат по-лично значение: мястото, където някога се е намирала къщата на прадядо и -баба ми, както и гроба на дядо ми в гробището Пуазки.

Някои места са обществени и лични едновременно. Не знам колко точно от роднините ми са напуснали Варшава за последен път от Umschlagplatz. Затворът Павяк е мястото, където братовчедът на дядо ми, евреин, който се опитвал да оцелее с арийски документи, е загинал при избухването на Варшавското въстание на 1 август 1944. Едно от местата, които винаги ме карат да потрепервам, когато минавам оттам, дори не съществува вече: Улица Гесия, или „Гъшата улица“. По време на нацистката окупация това е мястото, където се е намирал основният затвор за гетото. То е и мястото, където лелята на майка ми, Рози, е била разстреляна заедно с други 14 жени на 15 декември 1941. Според онова, което сестрите на Рози са чули след войната, тя била хваната от арийската страна на стената [обграждаща гетото]. На Гестапо я предало 12-годишно момче, докато пътувала с трамвая. Вероятно е погребана под търговския център Аркадия, няколко спирки по-нагоре по линията.

Какво да кажем за това предателство, извършено от дете? Трябва ли то да се постави на фона на други актове на доброта или героизъм, като онзи на украинеца, който е спасил бащата на баща ми, като му помогнал да пресече река Буг през есента на 1939, както и подобните дела на хиляди други поляци, украинци и беларуси, които са спасявали евреи? Или да бъде сравнявано с още по-големия брой ужасяващи актове, извършени от полски граждани?

Историята на Холокоста в Полша е болезнена и сложна. Новият закон, приет от управляващата в Полша партия „Право и справедливост“, цели да я направи проста. Подписан от президента Анджей Дуда на 6 февруари, законът налага наказание от до три години затвор за онези, които „публично и противно на фактите приписват на полската нация или полската държава отговорност или съвместна отговорност за нацистки престъпления, извършени от Германския Трети райх“. С други думи, в днешна Полша вече може и да е незаконно да обвиняваме поляците за Холокоста.

Законът е удар както срещу свободата на словото, така и срещу историческата истина. Освен това той със сигурност е дълбоко контрапродуктивен. Една от причините за това е, че полското съучастие в Холокоста е било обект на изследвания и дебати в Полша в продължение на десетилетия. Една от повратните точки в тези дебати възникна през 2000 г., когато беше публикувана книгата „Съседи“ от историка Ян Т. Грос, в която се разкрива клането на евреите от село Йедвабне, извършено от поляци през 1941. Оттогава насам различни историци откриха десетки други примери за масови убийства, извършени от поляци. Книгата „Съседи“ е била обект на множество конференции, документални филми, книги и театрална пиеса, отличена с награда. Цяло едно поколение от полски историци вече е разследвало всичко – от изнудването на евреите от полските им съседи, до акциите на „сините“, спомагателната полицейска сила, съставена предимно от предвоенни полски полицаи, която се счита отговорна за десетки хиляди смъртни случаи.

Но освен произведенията на академичната история и условията на обществения дебат, има и просто истории. Хиляди семейства в Полша, Съединените щати, Израел и другаде имат истории като тази на леля ми Рози. Това, че хиляди поляци са рискували живота си, за да спасяват евреи, е вярно. Но също така е вярно, че в една обезчовечаваща война много други са намерили начини да се възползват от страданията на своите съседи или направо да ги преследват, независимо дали по причини на самосъхранение или злонамереност.

Знак за зрялост е, когато една нация е в състояние да се изправи срещу най-тъмните страници от историята си. Изхождайки от тази мярка, въпреки че процесът е болезнен, посткомунистическа Полша се справя доста добре. Но това прави новото законодателство още по-разочароващо. Защо трябва да се опитвате да напъхате историографската котка обратно в чувала? Какво точно се надяват да спечелят от всичко това партията „Право и справедливост“ и нейните поддръжници?

Отговорът е до голяма степен свързан с процесите, които днес протичат под повърхността на полския политически живот. В продължение на 200 години, полската политика се колебае между два основни модуса: онзи на бунтовниците и другия, на държавните строители. От въстанието на Косцюшко срещу Русия, избухнало през 1794 г., до движението „Солидарност“ от началото на 1980-те години, [модусът на] героична конфронтация срещу някой могъщ потисник заема моралния център на полската политика. (Същото важи и за собственото ми семейство: прадядо ми е изгубил едната си ръка по време на Януарското въстание от 1863). Но докато сърцето на нацията е отдадено на бунтовниците, по-голямата част от отговорността пада върху държавните строители.

Алиансът на Демократичната левица и центристката Гражданска платформа – две от най-влиятелните партии в Полша след падането на комунизма – принадлежат към лагера на държавните строители. Въпреки че е консервативна, „Право и справeдливост“ съществува точно в бунтарската традиция. Когато най-накрая тази партия дойде на власт, нейните лидери заявиха, че това е началото на нова ера, една Четвърта република, която ще помете Третата република, създадена през 1989.

В хода на вековете полските бунтовници са воювали срещу австрийци, прусаци, руснаци, нацисти и Съвети. Всички тези битки са заразили политиката на страната с един особено фаталистичен, търсещ [слава в] смъртта, вид национализъм. Близо 30 години след падането на комунизма днес изглежда се приключва един цикъл на държавно строителство. Полша е по-просперираща от всякога. Тя има убедителен футболен отбор и прави отлични компютърни игри. Накратко, Полша най-после е повече или по-малко нормална европейска държава. Но може би именно в това се състои проблемът.

[Бидейки изправена срещу] само малко външни заплахи, партията „Право и справедливост“ започва сама да си фабрикува врагове. Бежанците, най-вече отсъстващите, предоставят удобна възможност за изтъкване на хипотетична опасност. Европейският съюз също представлява удобна цел, но пък той предоставя твърде много ползи за гражданите на Полша, за да може да бъде нападан на каквото и да било друго ниво освен чисто реторичното. Затова „Право и справедливост“ е насочила най-мощната си енергия по посока на водене на борба за миналото. Тази борба е придобила множество различни форми: дискредитиране на споразуменията от Кръглата маса от 1989 г., обвинения срещу Лех Валенса, че е работил като комунистически агент, опити за преосмислянезначението и задачите на новия музей на Втората световна война в Гданск, изграждане на [националистически-ориентирани] музеи и запълване на различни исторически институти със собствени идеологически съюзници.

Но преди всичко останало „Право и справедливост“ се съсредоточава върху представянето си като защитник на националната чест. А това означава да се издигат нови мъченици (бунтовниците от 1944 [в противовес на героите от Въстанието в гетото, избухнало по-рано], „прокълнатите войници“, които са се борили срещу комунизма след войната), както и опитите за наказване на „клеветниците“. От един национализъм, основан върху прославянето на колективната жертва, днес се е стигнало до шовинизъм, основан върху болката.

Иска ми се това да не е нещото, което ще определя полската нация. Има и други визии, които самият аз предпочитам; сигурен съм, че същото би направила и леля ми Рози. През 1901 г. драматургът Станислав Виспянски е създал една такава, собствена визия. Тя се основава на една сватба, на която той е бил гост, и където един от приятелите му, колега от художествената бохема в Краков, се оженил за селско момиче от близките райони. В пиесата, написана от Виспянски, са поканени всички: евреи и поляци, украински бардове, призраци на бунтовници и предпазливи консерватори. Гостите дебатират и философстват, флиртуват и пируват. Тази Полша на Виспянски е плуралистична, тя осъзнава важността на различието и е открита за съмнения. А най-хубавото е, че в нея има място за чужденци.

Лидерите на „Право и справедливост“ едва ли ще прегърнат визията на Виспянски. Но може би някой ден ще го направят повече полски граждани. Засега полското правителство трябва просто да знае, че паметта не може да бъде забранена. Във Варшава помнят и самите камъни. Ако Полша би искала да възстанови моралния си център, тя ще трябва да покани на празника повече хора.

Джейкъб Микановски е млад американски културолог и литературовед, сътрудник на множество американски културни издания, сред които LA Review of Books, Newyorker, The Point, The Awl и HiLoBrow.com.

Коментари (3)

- 16-09-2018 |Златко

Без работа просто не може да се живее. Опитах за кратко, макар и да го знаех предварително. Няма смисъл, просто няма.

- 16-09-2018 |Valpet

Добре дошъл, Златко! Без теб и твоя „Либерален Преглед“, Интернет не е достатъчно интересен. Сигурно не е кой знае какво да го чуеш от един анонимен, но държа все пак да ти го кажа. С най-добри пожелания!

- 17-09-2018 |Броди

Филм на Кшищоф Зануси беше преведен като „Просветление“, „Iluminacion“ има и други значения. В задухата на тоталитаризма поне полското кино ни караше да мислим. Публикацията на Джейкъб Микановски ми припомни и друг филм „Обетована земя“ на Анджей Вайда. Да не говорим за шедьовъра „Сватба“ по Виспянски. Поляците като народ явно не им се нравят привидностите на битието. Грозни сцени на антисемитизъм има в „Конармия“ на Исаак Емануилович Бабел. След прочит на статията по различен начин виждам посланията на Ярослав Ивашкевич в романите му. И един гневен упрек към нас самите като етнос: поради какво си наумяваме фалшиво напомпани легенди и после сами си ги разрушаваме. Руснаците подмятат официално скърпената версия за Семьон Будьоний, но поляците ачик знаят в подробности истината за Пилсудски. Ще си позволя да завърша с един израз за гузната съвест:“Шумоли му кръвта в главата“(иде реч за невинно пролята кръв). На никого няма да му се размине срещата на тясната пътечка, откъдето Тя (Смъртта) ще го поведе към лунното пристанище.

Срещу политиката на идентичността

Автор(и): Франсис Фукуяма

Новият трибализъм и кризата на демокрацията

Започвайки преди няколко десетилетия, световната политика започна да преживява драматична трансформация. От началото на 1970-те до първото десетилетие на нашия век броят на изборните демокрации се е увеличил от около 35 на повече от 110. През същия период световното производство на стоки и услуги се е увеличило четирикратно, а растежът се е увеличил в почти всеки регион по света. Делът на хората, живеещи в крайна бедност, спада постоянно, от 42% от световното население през 1993 г. до 18% през 2008 г.

Но не всички печелят от тези промени. В много страни, и особено в развитите демокрации, икономическото неравенство нарасна драматично, тъй като печалбите от растежа отиваха главно при богатите и добре образовани [граждани]. Увеличаващият се обем на стоките, парите и хората, които се движат от едно място на друго, доведе до разрушителни промени. В развиващите се страни селяните, които преди това нямаха електричество, внезапно се озовават в големи градове, гледат телевизия и се свързват с Интернет чрез мобилните си телефони. Огромни нови средни класи се появиха в Китай и Индия, но работата, която те извършват, замени работата, извършвана [преди това] от по-старите средни класи в развития свят. Производството се изместваше стабилно от САЩ и Европа към Източна Азия и други региони с ниски разходи за труд. В същото време мъжете бяха замествани от жените на пазара на труда, който все повече е доминиран от сектора на услугите, а нискоквалифицираните работници се оказват заменени от интелигентни машини.

В крайна сметка тези промени забавиха движението към все по-отворен и либерален световен ред, който започна да се препъва, а отскоро дори да се връща назад. Последните удари бяха световната финансова криза от 2007-8 г. и кризата на еврото, започнала през 2009 г. И в двата случая политиките, изработени от елитите, доведоха до огромни рецесии, висока безработица и спадащи доходи за милиони обикновени работници. И тъй като Съединените щати и ЕС бяха водещите примери за либерална демокрация, тези кризи увредиха репутацията на системата като цяло.

Всъщност през последните години броят на демокрациите е намалял, а демокрацията е отстъпила в почти всички региони на света. В същото време много авторитарни държави, водени от Китай и Русия, станаха много по-самоуверени. Някои страни, които изглеждаха като успешни либерални демокрации през 1990-те години – например Унгария, Полша, Тайланд и Турция – се отдръпнаха назад към авторитаризма. Арабските бунтове от 2010-2011 г. разрушиха диктатурите в Близкия изток, но предоставиха само слаби резултати от гледна точка на демократизацията: деспотичните режими се задържаха на власт и след тях, а Ирак, Либия, Сирия и Йемен бяха разтърсени от граждански войни. Още по-изненадващи и може би още по-значими са успехите на популисткия национализъм при изборите, проведени през 2016 г. в две от най-старите либерални демокрации в света: Обединеното кралство, където избирателите решиха да напуснат ЕС и Съединените щати, където Доналд Тръмп отбеляза скандален изборен успех в надпреварата за президентството.

Всички тези развития са свързани по някакъв начин с икономическите и технологичните промени, причинени от глобализацията. Но освен това те имат корените си и в един по-различен феномен: възходът на политиката на идентичността. В по-голямата си част политиките от двадесети век бяха определяни от икономически въпроси. Отляво, политиката се съсредоточаваше върху [проблемите на] работниците, професионалните съюзи, социалните програми и политиките за преразпределение. Дясното, напротив, се интересуваше главно от намаляването на размера на правителството и насърчаването на частния сектор. Днес обаче политиката се определя по-малко от икономически или идеологически съображения, отколкото от въпроси на идентичността. Сега в много демокрации левицата се съсредоточава по-малко върху създаването на широко икономическо равенство и по-скоро върху насърчаването на интересите на различни маргинализирани групи като етническите малцинства, имигрантите и бежанците, жените и хората от ЛГБТ-общността. Междувременно дясното е предефинирало основната си мисия като патриотична защита на традиционната национална идентичност, която често е изрично свързана с неща като раса, етническа принадлежност или религия.

Тази промяна преобръща една дългогодишна традиция, датираща най-малкото от Карл Маркс насам, според която ние разглеждаме политическите борби като отражение на икономически конфликти. Но, колкото и важни да са материалните лични интереси, човешките същества са мотивирани и от други неща, от сили, които обясняват днешния ден по-добре. Днешните политически лидери по цял свят мобилизират последователите си около идеята, че достойнството им е било опозорено и трябва да бъде възстановено.

Разбира се, в авторитарните държави подобни жалби са стара история. Руският президент Владимир Путин говореше за „трагедията“ на рухването на Съветския съюз и обвинява САЩ и Европа, че са се възползвали от слабостта на Русия през 1990-те години, за да разширят НАТО. Китайският президент Ши Джинпинг говори за „века на унижението“ на страната му – периодът на чужда доминация, който е започнал през 1839 г.

Но гневът, предизвикан от чувството за унижение се превърна в мощна сила също и в демократичните страни. Движението „Животите на чернокожите [американци] са важни“ [Black Lives Matter] възникна като реакция срещу серия от добре известни полицейски убийства на афро-американци и принуди останалия свят да обърне внимание на жертвите на полицейската бруталност. В университетските кампуси и в офисите из целите Съединени щати жените кипят от възмущение срещу онова, което изглежда като епидемия от сексуален тормоз и изнудвания – и стигнаха до извода, че мъжете просто не гледат на тях като на равни. Правата на транссексуалните хора, които преди не бяха широко признати като специфични цели на дискриминация, се превърнаха в cause célèbre. А много от хората, които гласуваха за „Тръмп“, копнеят за „доброто старо време“, когато са вярвали, че мястото им в собственото общество е било по-сигурно.

Отново и отново, специфични групи започват да вярват, че тяхната идентичност – независимо дали я определят като национална, религиозна, етническа, сексуална, полова или по друг начин – не получава адекватно признание. Политиката на идентичността вече не е малък феномен; днес тя играе огромна роля не само в елитните граници на университетските кампуси или при сравнително по-маловажните схватки в „културните войни“, насърчавани от средствата за масово осведомяване. Вместо това, политиката на идентичността се е превърнала във водеща концепция, чрез която се обясняват много от нещата, които се случват на глобално ниво.

Това изправя модерните либерални демокрации пред важно предизвикателство. Глобализацията доведе до бързи икономически и социални промени и направи тези общества много по-разнообразни, като създаде искания за признание от страна на групи, които по-рано бяха невидими за основното общество. От своя страна тези искания доведоха до възмущение и сред други групи, които страдат от усещания за загуба на статут и изместване към периферията на обществото. Демократичните общества се разпадат на сегменти, основаващи се на все по-тесни идентичности, което поставя в опасност възможността за обсъждане и колективни действия от страна на обществото като цяло. Това е път, който води само до разпадане на държавата и в крайна сметка до провал. Освен ако такива либерални демокрации не успеят да се върнат към някакво по-универсалното разбирателство за човешкото достойнство, те ще осъдят самите себе си – а заедно с това и голяма част от останалия свят – на продължителни конфликти.

Третата част на душата

Повечето икономисти приемат, че човешките същества са мотивирани от желанието за материални ресурси или стоки. Тази концепция за човешкото поведение има дълбоки корени в западната политическа мисъл и формира основата на повечето съвременни социални науки. Но тя оставя извън полезрението един фактор, чието изключително значение е добре осъзнавано от класическите философи: копнежът по [усещане за] достойнство. Сократ е вярвал, че тази потребност представлява една неразделна „трета част“ на човешката душа, която съществува заедно с „желаещата част“ и „изчислителната част“. В платоновата Държава той я определя с названието тимос, който английските преводи пре-предават зле чрез „дух“.

В политиката тимосът намира израз в две форми. Първата е онова, което аз наричам „мегалотимия“: желанието да бъдем признати като по-висши. Пред-демократическите общества почиват на йерархии, а вярата им в присъщото превъзходство на определена класа хора – благородници, аристократи, членове на кралски семейства – е от основно значение за обществения ред. Проблемът с мегалотимията е, че за всеки човек, признат за по-висш, много повече хора са считани за низши и не получават публично признание за човешката си стойност. Но когато хората се чувстват незачитани, възниква силно усещане за негодувание. А едно също толкова силно чувство – онова, което аз наричам „изотимия“ – кара хората да желаят да бъдат считани за също толкова добри, колкото и всички останали.

Възходът на съвременната демокрация представлява история на триумфа на изотимията над мегалотимията: обществата, които признават правата само на малък брой елити, биват постепенно заменяни от такива, които признават всички за принципно равнопоставени. През двадесети век обществата, разделени на класи, започват да признават правата на обикновените хора, а народите, които дотогава са били колонизирани, търсят независимост. Големите борби в американската политическа история, водени около въпросите за робството и сегрегацията, правата на работниците и равенството на жените, са задвижвани от най-вече от исканията политическата система да разшири кръга на индивидите, които признава като пълноценни човешки същества.

Но в либералните демокрации равенството пред закона не води до икономическо или социално равенство. Продължава да съществува дискриминация срещу голямо множество от групи, а пазарната икономика води до големи неравенства. Въпреки общото им богатство, през последните 30 години Съединените щати и някои други развити страни отбелязаха рязко покачване на неравенството в доходите. Значителна част от населението им е пострадала от застой, а някои сегменти от обществото са преживели социално придвижване надолу.

Страхът от заплахите пред собствения икономическия статус може донякъде да обясни възхода на популисткия национализъм в Съединените щати и по други места. Американската работническа класа, дефинирана като хора със средно или по-ниско образование, не се справя добре през последните десетилетия. Това се изразява не само в застой или намаляващи доходи и загуба на работни места, но също и в социален провал. За афро-американците този процес започва през 1970-те години – десетилетия след Великата миграция, по време на която чернокожите се преместват в градове като Чикаго, Детройт и Ню Йорк, където много от тях намират работа в месопреработването, стоманената или автомобилната промишлености. Но тъй като [през последните десетилетия] тези сектори намаляват, а мъжете започват да губят работни места в резултат на процеси като деиндустриализацията, то последва поредица от социални злини, сред тях повишаването на престъпността, епидемията от крак-кокаин и влошаването на семейния живот, което спомага за предаването на бедността от едно поколение на следващото.

През последното десетилетие подобен вид социален упадък се разпространи и сред бялата работническа класа. Една опиоидна епидемия е подкопала белите, селски общности на работническата класа по целите Съединените щати; през 2016 г. тежката употреба на наркотици доведе до повече от 60 000 смъртни случая от свръхдоза, което е около два пъти повече от броя на смъртните случаи от пътнотранспортни произшествия всяка година в страната. Продължителността на живота на белите американци е спаднала между 2013 и 2014 г., което е изключително необичайно събитие за развита страна. А делът на белите деца на родители-работници, израснали в семейства с един родител, се е увеличил от 22% през 2000 г. на 36% през 2017 г.

Но може би една от големите движещи сили на новия национализъм, който изпрати Тръмп в Белия дом (и накара Обединеното кралство да гласува за напускане на ЕС), е усещането за собствена невидимост. Сърдитите граждани, които се страхуват от загуба на статуса им на средна класа, сочат с обвинителен пръст нагоре към елитите, които според тях не ги виждат, а също и надолу към бедните, за които смятат, че са несправедливо облагодетелствани. Икономическите трудности често се възприемат от хората по-скоро като загуба на идентичност, отколкото като загуба на ресурси. Упоритата работа би трябвало да носи достойнство на индивида. Но много бели американци от работническата класа смятат, че тяхното достойнство не е признато и че правителството дава ненужни предимства на хората, които не желаят да играят по правилата.

Тази връзка между доход и статус помага да се обясни защо националистическите или религиозно консервативните призиви се оказаха по-ефективни от традиционните леви такива, основаващи се на икономическата класа. Националистите казват на недоволните, че винаги са били основни членове на една голяма нация и че чужденци, имигранти и елити са заговорничили да ги държат долу. „Страната ви вече не е ваша собствена“, казват те, „и не сте уважавани в собствената си земя.“ Религиозната десница разказва подобна история: „Вие сте член на велика общност от вярващи, предадена от невярващите; това предателство е довело до обедняването ви и е престъпление срещу Бога.“

Разпространението на подобни разкази е една от причините, поради които имиграцията се превърна в толкова спорен въпрос в толкова много страни. Подобно на търговията, имиграцията увеличава общия БВП, но не е от полза за всички групи в обществото. Почти винаги етническите мнозинства го възприемат като заплаха за собствената си културна идентичност, особено когато трансграничните потоци от хора са толкова масивни, каквито са били през последните десетилетия.

Но гневът по отношение на имиграцията не може да обясни защо националистическото дясно през последните години е спечелило гласоподаватели, които преди традиционно са подкрепяли партиите отляво, както в САЩ, така и в Европа. Отклонението надясно отразява и провала на съвременните леви партии при опитите им да говорят с хора, чийто относителен статус е паднал в резултат на глобализацията и технологичните промени. През миналите епохи прогресивните хора са се позовавали на общото преживяване на експлоатация и възмущението от богатите капиталисти: „Пролетарии от целия свят, обединявайте се!“ В Съединените щати гласоподавателите от работническата класа са подкрепяли Демократическата партия от времената на Новия курс през 1930-те години, до възхода на Роналд Рейгън през 1980-те. А европейската социалдемокрация е изградена на основата на синдикализма и солидарността на работническата класа.

Но през ерата на глобализацията повечето леви партии промениха стратегията си. Вместо да градят солидарност около големи общности като работническата класа или икономически експлоатираните, те започнаха да се съсредоточават върху все по-малки групи, които са се оказали маргинализирани по специфични и уникални начини. Принципът на всеобщото и равнопоставено признание беше заменен от призиви за специално признаване. С времето този феномен започна също да мигрира от ляво на дясно.

Триумфът на идентичността

През 1960-те години в развитите либерални демокрации по света се появиха мощни нови социални движения. Активисти на гражданските права в САЩ поискаха страната да изпълни обещанието за равенство, направено в Декларацията за независимост и записано в Конституцията на САЩ след Гражданската война. Това скоро бе последвано от феминисткото движение, което по същия начин се стреми към равноправно третиране на жените – причина, която се стимулира и оформя от масовия приток на жени на пазара на труда. Една успоредна социална революция разби традиционните норми относно сексуалността и семейството, а екологичното движение преоформи отношението към природата. През следващите години се появиха нови такива движения, насърчаващи правата на хората с увреждания, коренните американци [в България все още наричани „индианци“], имигрантите, гей мъжете и жените, а в крайна сметка и транссексуалните хора. Но дори когато законите се промениха, за да предоставят повече възможности и по-силна правна защита на маргинализираните, групите продължиха да се различават една от друга в поведението, представянето, богатството, традициите и обичаите си; пристрастността и фанатизмът си останаха нещо обичайно сред отделните им представители и малцинствата продължават да се виждат изправени срещу тежестта на дискриминацията, предразсъдъците, неуважението и невидимостта.

Това изправя всяка маргинализирана група пред необходимостта от избор: от една страна тя би могла да настоява обществото да се отнася към членовете ѝ по същия начин, по който се отнася към членовете на доминиращите групи, но тя може и да изтъкне една собствена, отделна идентичност за членовете си, и да изисква уважение към тях като различни от основното общество. С течение на времето последната стратегия постепенно започна да печели: ранното движение за граждански права на Мартин Лутър Кинг настояваше американското общество да третира чернокожите също като белите хора. Но към края на 1960-те години се появиха групи като „Черните пантери“ и „Нацията на исляма“, които твърдят, че чернокожите хора имат свои собствени традиции и съзнание; според тях чернокожите трябва да се гордеят с това, че са различни и да не обръщат внимание на онова, което по-широкото общество иска те да бъдат. [Според тях] автентичните вътрешни същности на чернокожите американци не са същите като онези на белите; те са оформени от уникалния опит на израстване в едно враждебно общество, доминирано от белите. Този опит се определя от неща като насилие, расизъм и унижение, и не може да бъде оценен от хора, израснали при много по-различни обстоятелства.

Тези теми са застъпени и в днешното движение Животите на чернокожите [американци] са важни [Black Lives matter], което започна с искания за правосъдие при случаите на отделни жертви на полицейско насилие, но скоро се разшири до рамките на движение, което се опитва да кара хората да осъзнаят по-добре естеството на ежедневното съществуване на черните американци. Писатели като Та-Неиси Коутс [Ta-Nehisi Coates] свързват съвременното полицейско насилие срещу афро-американците с дългата история на робството и линчуването. По думите на Коутс и други, тази история представлява част от една непреодолима пропаст между чернокожите и белите.

Подобна еволюция е настъпила и в рамките на феминисткото движение. Исканията на основното движение винаги са били насочени към равно третиране на жените в трудовата заетост, образованието, съдилищата и т.н. Но още от самото начало една важна част от феминистката мисъл предлага тезата, че съзнанието и житейският опит на жените са фундаментално различни от онези на мъжете, и че целта на движението не трябва да бъде просто да улесни поведението на жените или да направи мисленето им като онова на мъжете.

Други движения скоро започнаха да осъзнават значението на специфичния им житейски опит за собствените им борби. Маргинализираните групи все по-често настояваха не само, че законите и институциите трябва да ги третират като равностойни на доминиращите групи, но и че по-широкото общество трябва да признае и дори празнува [заедно с тях] вътрешните различия, които ги разграничават. Терминът „мултикултурализъм“, който първоначално се отнасяше само до качеството на разнообразните общества, се превърна в етикет за политическа програма, която оценява всяка отделна култура и всеки житейски опит еднакво, като от време на време обръща специално внимание на онези, които са били невидими или подценени в минало. Този вид мултикултурализъм първоначално касаеше само големи културни групи като френско-говорещите канадци, мюсюлманските имигранти или афро-американците. Но скоро той се превърна във визия за обществото, разпокъсано на множество малки групи с различни житейски опити, като всяка група се дефинира чрез пресечните точки на различни видове дискриминация – например цветнокожите жени, чиито животи не могат да бъдат разбрани през отделните призми на расата или пола.

Левицата започна да възприема мултикултурализма точно когато ставаше все по-трудно да се създават политики, които да доведат до мащабни социално-икономически промени. Към 1980-те години прогресивните групи в целия развит свят бяха изправени пред екзистенциална криза. През цялата първа половина на века крайната левица е била определяна от идеалите на революционния марксизъм и неговата визия за радикален егалитаризъм. Социалдемократическата левица има по-различен дневен ред: тя приема либералната демокрация, но се опитва да разширява социалната държава, за да обхване повече хора в мрежа от по-голяма социална защита. Но както марксистите, така и социалдемократите се надяват да увеличат социално-икономическото равенство чрез използване на държавната власт, като разширят достъпа до социални услуги на всички граждани и преразпределят богатството.

С приближаването на края на 20-и век границите на тази стратегия започнаха да се очертават все по-ясно. Марксистите трябваше да се противопоставят на факта, че комунистическите общества в Китай и Съветския съюз бяха се превърнали в гротескни и потиснически диктатури. В същото време работническата класа в повечето индустриализирани демокрации беше станала по-богата и започна да се слива със средната класа. Комунистическата революция и премахването на частната собственост отпаднаха от дневния ред [на крайната левица]. Социалдемократическата левица също стигна до задънена улица, когато целта ѝ за все по-разширяваща се социална държава се срина пред реалността на фискалните ограничения по време на бурните 1970-те години. Правителствата реагираха чрез печатане на повече пари, което доведе до инфлация и финансови кризи. Преразпределителните програми създаваха неверни стимули, които обезсърчаваха търсенето на работа, спестяванията и предприемачеството, което пък на свой ред съкрати цялостния икономически пай. Неравенството си остава дълбоко вкоренено, въпреки амбициозните усилия за изкореняването му, като инициативата „Велико общество“ на президента Линдън Джонсън. С пренасочването на Китай към пазарна икономика след 1978 и разпадането на Съветския съюз през 1991, марксистката левица се разпадна отчасти, а социалдемократите бяха оставени да търсят собствени начини за постигане на мир с капитализма.

Намалените амбиции на левицата за широкомащабна социално-икономическа реформа се сближиха с прегръщането на политиките на идентичност и мултикултурализма през последните десетилетия на 20 век. Левицата продължаваше да се дефинира чрез страстта ѝ към равенство – от изотимията – но дневният ѝ ред вече се измести от по-ранния акцент върху работническата класа към изискванията на един все по-разширяващ се кръг от маргинализирани малцинства. Много активисти започнаха да виждат в старата работническа класа и нейните синдикати една привилегирована прослойка, която демонстрира само малко съчувствие към тежкото положение на имигрантите и расовите малцинства. Те се опитваха да разширят правата на нарастващия списък от [маргинализирани] групи, вместо да подобряват икономическите условия на отделните хора. В този процес старата работническа класа беше изоставена.

От ляво на дясно

Приемането на политиката на идентичността от страна на левите беше нещо разбираемо и необходимо. Житейският опит на отделните идентичностни групи е много специфичен и често трябва да се разглеждат по начини, специфични за тези групи. Външните наблюдатели често не успяват да възприемат вредата, която нанасят чрез действията си, както много хора започнаха да осъзнават след разкритията на движението #MeToo относно сексуалния тормоз и сексуалното насилие. Политиката на идентичността има за цел да промени културата и поведението по начини, които допринасят реални материални ползи за много хора.

Като обръща внимание на по-тесните преживявания на несправедливост, политиката на идентичност доведе до желателни промени в културните норми и създаде конкретни обществени политики, които помогнаха на много хора. Движението „Чернокожите животи също са важни“ накара много полицейски отдели в целите Съединените щати да се занимаят много по-съзнателно с начините, по който третират малцинствата, въпреки че полицейското малтретиране все още продължава. Движението #MeToo разшири масовото разбиране за това що е сексуално насилие и откри важна дискусия върху недостатъците на съществуващото наказателно право при справянето с него. Най-важната последица от него вероятно е промяната, която вече е извършена в начините, по които жените и мъжете си взаимодействат на работното място.

Така че в политиката на идентичност като такава няма нищо лошо; това е естествена и неизбежна реакция срещу несправедливостта. Но тенденцията към съсредоточаване върху културните въпроси, характерна за политиката на идентичността, е отклонила енергията и вниманието на прогресивните встрани от сериозното мислене за това как да се преобърне 30-годишната тенденция към по-голямо социално-икономическо неравенство, която определя развитията в повечето либерални демокрации днес. По-лесно е да се спори за културните въпроси, отколкото да се променят политиките, да се включват жени и малцинствени автори в учебните програми на университетите, вместо да се увеличат доходите и да се разширяват възможностите на жените и малцинствата извън кулата от слонова кост. Нещо повече, много от избирателите, които са се намирали в центъра на неотдавнашните кампании, мотивирани от политиката на идентичност, като например жените-ръководители в Силиконовата долина и жените-холивудски-звезди, са близо до върха на разпределението на доходите. Да им се помага да постигнат по-голямо равенство е нещо добро, но то няма да помогне особено много за премахването на драстичните неравенства между горния един процент от населението и всички останали.

Днешната левичарска политика на идентичността отклонява вниманието от по-големи групи, чиито сериозни проблеми са били пренебрегнати. Доскоро активистите отляво имаха да кажат само малко за усилващата се опиоидна криза или за съдбата на децата, родени в бедни семейства с един родител в селските райони на САЩ. Демократите не представяха амбициозни стратегии за справяне с потенциално огромните загуби на работни места, които ще съпътстват напредването на автоматизацията или несъответствията в доходите, които развитието на технологиите може да донесе на всички американци.

Освен това политиката на идентичност на левицата представлява заплаха за свободното слово и за рационалния дискурс, необходим за поддържане на демокрацията. Либералните демокрации се ангажират да защитават правото да се казва на практика всичко на свободния пазар на идеите, особено в политическата сфера. Но загрижеността за идентичността се сблъсква с нуждата от граждански дискурс. Фокусът върху житейския опит на групите за идентичност дава приоритет на емоционалния свят на вътрешното аз над рационалното изследване на проблемите във външния свят и отдава предпочитание на искрено изказаните мнения пред процеса на разумно обмисляне, който може да накара човек да изостави някои собствени предишни мнения. Фактът, че дадено твърдение може да се окаже обидно за нечие чувство за самоценност често се разглежда като основание за заглушаване или пренебрегване на индивида, който го е направил.

Зависимостта от политиката на идентичност има слабости и като политическа стратегия. Сегашната дисфункция и разпад на американската политическа система са свързани с изключителната и непрекъснато нарастваща поляризация, която направи така, че нормалните начини на управление са се превърнали в упражнение по справяне с всевъзможни рискове. Повечето от вините за това са отдясно. Както твърдят политолозите Томас Ман и Норман Орнстийн, Републиканската партия се е придвижила много по-бързо към дясното си крило, отколкото Демократическата партия се е преместила в обратната посока. Но и двете страни са се отдалечили от центъра. Левите активисти, съсредоточени върху проблемите на идентичността, рядко представляват електората като цяло; всъщност техните опасения често отчуждават главните избиратели.

Но може би най-лошият аспект на политиката на идентичност, както тя се практикува в момента отляво, се състои в това, че е стимулирала възхода на политиката на идентичност отдясно. Това се дължи в немалка степен на безкритичното възприемане на политическата коректност – една социална норма, която забранява на хората да изразяват публично своите вярвания или мнения, без да се страхуват от морални хули. Във всяко общество има определени възгледи, които противоречат на основополагащите му идеи за легитимност и следователно са извън границите на обществения дискурс. Но постоянното откриване на нови идентичности и променящите се основания относно това какво всъщност представлява „приемливото слово“, стават все по-трудни за следване. В едно общество, високо нагодено към нормите на едно неприкосновено групово достойнство, се появяват все нови и нови гранични линии, а приемливите досега начини за говорене или себеизразяване започват все по-често да се превръщат в обидни. Днес например, самото използване на думите „той“ или „тя“ в определени контексти може да се тълкува като признак на нечувствителност към интерсексуалните или транссексуални хора. Но такива изказвания в никакъв случай не застрашават фундаменталните демократични принципи; те по-скоро оспорват достойнството на определена група и означават липса на съзнание или съчувствие за борбите, които тази група е трябвало да води.

В действителност само сравнително малък брой писатели, художници, студенти и интелектуалци отляво приемат най-крайните форми на политическа коректност. Но тези случаи се взимат избирателно от консервативните медии, които ги използват, за да хулят лявото като цяло. Това може да обясни един от извънредните аспекти на президентските избори в САЩ през 2016 г., а именно популярността на Тръмп сред основната му група поддръжници, въпреки едно поведение, което в по-ранни времена би обрекло една президентска кандидатура на сигурен провал. По време на кампанията си Тръмп подложи на подигравка физическите увреждания на един журналист, нарече мексиканците изнасилвачи и престъпници, и беше чут на запис да се хвали, че е „обарвал“ жени. Тези изказвания са не толкова престъпления срещу политическата коректност, колкото престъпления срещу основното човешко достойнство, и много от привържениците на Тръмп не ги одобряваха непременно. Но във време, в което множество американци са убедени, че публичната реч е прекалено строго охранявана, поддръжниците на Тръмп харесват това, че той не се бои от натиска да избягва нарушенията срещу нея. В една епоха, формирана от политическа коректност, Тръмп представлява един вид автентичност, на която много американци се възхищават: той може и да е злобен, фанатичен и „не-президентски“, но поне казва каквото мисли.

Франсис Фукуяма е един от най-известните и общопризнати съвременни философи и социолози. Понастоящем той е професор по международна политическа икономия в университета Джон Хопкинс в Балтимор, Мериленд. Фукуяма е най-добре познат като автор на Краят на историята и последният човек, в която защищава тезата, че историческото развитие на човечеството като борба на идеологии до голяма степен е приключило.

Коментари (8)

- 22-09-2018 |Ню Хевън

Висш пилотаж с бензинова ракета. И друг път г-н Фукуяма е бъркал изхода на Земята, но отвисоко не му личи. За да си пророк е нужна къде по-малко академичност. Все пак – плаши, и смелите дори. Ще ви кажа: круши не зреят върху ябълково дърво; нито в космоса. GO DOWN, FF

John

- 23-09-2018 |Петров

Фукуяма е изключително умен човек. Той ясно ни показва колко лесно е да се карат хората да се гонят и колят помежду си с най фантастични идеи, измислици и полуистини, за какво ли не. И как тези идеи се роят и дълбаят човешките мозъци.

Има умници, които не искат да го разберат или не могат и не искат да го четат. Надали са написали или могат да напишат и два реда като него. Добре е Златко, че ги публикува, за да знаем, че има и такива, които лесно се плъзгат в всяка дупка.

- 24-09-2018 |Надежда

Много убедителен анализ на глобални световни проблеми в момента. Много ми хареса. Важно за политиците и политиките. Картината е мрачна, противопоставянето на хората по земята навлиза в нова фаза и с това шега не бива.

- 26-09-2018 |Николай Колев

„Фукуяма е изключително умен човек“ – пише в коментара си г-н Петров. Което не означава, че не може да греши. Както видяхме краят на историята не настъпи. За мен политиката, залагаща на идентичността е вторичен резултат от развитието на човечеството. Което трудно може да бъде предсказано. Ако перефразирам една известна мисъл: „Учените само се опитват да обясняват света … а той се развива както си знае“!

- 26-09-2018 |Петров

Колебая се дали да пиша. Съгласен съм, че съм пропуснал да спомена, че ако Фукуяма е изключително умен, имало и по умни от него, които да го коригират. Явно трябва да допълня списъка си и да ги включа. Причината е, че не съм се постарал да намеря тези умни хора къде са и какво са написали. Mea culpa. Извинения към г-н Колев. Трябва да прочета какво е писал. Може да е много интересно.

- 27-09-2018 |Valpet

„Днешната левичарска политика на идентичността отклонява вниманието от по-големи групи, чиито сериозни проблеми са били пренебрегнати.“ (Ф.Фукуяма)

„Но може би най-лошият аспект на политиката на идентичност, както тя се практикува в момента отляво, се състои в това, че е стимулирала възхода на политиката на идентичност отдясно.“ (Ф.Фукуяма)

И така, Фукуяма различава „левичарска политика на идентичността“ (която е в защита на малцинствата) от „политиката на идентичност отдясно“ (която е в защита на мнозинствата!). Това последното, колкото и да е абсурдно (само по себе си) от страна на десните, е още по-абсурдно, когато се практикува от партия примерно като БСП, смятаща се за „лява“! Възможно е, Фукуяма да знае, че има и една КПРФ (Коммунистическая Партия Российской Федерации – „наследница“ на 36 милионната КПСС) която само се нарича комунистическа, а в действителност е национал-патриотическа и дори „православна“! Ти да видиш „ирония на съдбата“(историята)!

Както и да е, но остава открит въпроса – Откъде ще дойде тази „широкомащабна социално-икономическа реформа“?, която Фукуяма смята за голям пропуск на социалдемокрацията и липсата на която води именно до „идентичностна политика от дясно“, че и „отляво“ (БСП, КПРФ и прочее).

В продължението на статията (английския оригинал, по линка даден от Златко), засега не видях отговор на този въпрос. Но ще изчакам, все пак, българския превод на продължението. Друго си е, човек да прочете нещо на роден език.

- 28-09-2018 |Петров

Фукуяма пише: Тръмп представлява един вид автентичност, на която много американци се възхищават: той може и да е злобен, фанатичен и „не-президентски“, но поне казва каквото мисли.

Мисля, че е прав. Но ще добавя друго мнение, което съм чул отдавна.

Американаците гласуват с джоба си. Всичко е свързано с него. За много от тях това е причината да са американци. Ако джоба им се пълни както сега, или очакват да се пълни, и всякакъв президент е добър. Но ако долара почне да се плъзга и е трудно да се добие, той може би ще бъде най-лош за тях. Но това не е едно и също за всички. Сметките са различни. Сега и в Европа това играе роля. За едни емигрантите може да им вземат местата, за други те може да им работят по ефтино и да печелят повече.

И още нещо за работната сила. Сега много неща се правят от автомати. Не с ръце както по времето на брадатите философи. И автоматите не мислят. не гласуват и не претендират за нищо.

Не съм пророк и не знам дали ще е така. Но както Колев казва. Света се развива …както си знае.

- 22-10-2018 |Valpet

Само преди няколко дена Фукуяма отиде съвсем надалече като в свое интервю произнесе фразата „Социализмът трябва да се завърне“, а в края на интервюто казва, че „либералите да не преувеличават и да приемат, че нелибералната демокрация е новият край на историята. „Мисля, че хората трябва да се успокоят малко.“ Ето и източника на английски:

www.newstatesman.com/culture/observation…lism-ought-come-back

„С най-благородни подбуди“

Автор(и): Стефан Дечев

Защо българската историография продължава да спестява истини

Изглежда, изминалите последни шест години на отбелязване на участието на България в Балканските войни (1912-1913 г.) и Първата световна война (1915-1918 г.) така и не стигнаха, за да се проведе истински нужният разговор за тези събития и тяхното отразяване в съвременната българска историография и медийното пространство.

На практика почти нито едно от многобройните предавания в популярната телевизионна поредица „История.BG“ не засегна редица неудобни и премълчавани истини. Продължи да господства безразделно един разказ за войните, наложил се постепенно след края на 70-те години и утвърдил се от началото на 90-те насетне. В немалка степен той оставя България да навлезе и в третото десетилетие на 21-ото столетие със схващанията за тези събития от междувоенния период на XX в. Честванията от 2012 до 2018 г. единствено допълнително преутвърдиха съмнителния консенсус сред професионалисти и работещи в медиите относно „войните за национално обединение“.

Не прави изключение и поместената преди дни в „Дневник“ („Голямата война, загубите и поуките“, 13 ноем. 2018 г.) статия на доц. Валери Колев от Историческия факултет на Софийския университет, посветена на стогодишнината от края на Първата световна война и поредицата от мемориални събития в Европа, които отбелязват нейния край. И тя съдържа в същината си все този, меко казано, оспорим, не много убедителен или поне едностранчив разказ за случилото се между годините 1912 и 1918 г. Най-общо той звучи приблизително така: балканските държави, и особено България, не преследвали, подобно на Великите сили, някакви завоевания по време на Балканските войни, а просто влезли в тях с едничка цел –“национално обединение“, което било за тях „жизненоважен въпрос“. С все същата цел България влязла по-сетне и в Първата световна война. Доказвало го освобождаването на Добруджа и Македония. Без да е решаващо, за поражението на страната в световния конфликт роля играела и крайнолявата антивоенна пропаганда на земеделци и комунисти. Иначе и в трите войни България участвала само с „най-благородни подбуди“. Диктатът на възмездието, което победителите наложили през 1919 г. над победените, потъпкал принципа на „справедливостта“ и родил бъдещите кризи в международните отношения. За да изглежда обаче целият този добре вчесан разказ верен и неоспорим, няма как редица добре известни факти да не бъдат старателно заметени от съвременната българска историография под килима. Така е направено и в поместената в „Дневник“ статия.

Материалът на доц. Валери Колев продължава да твърди съмнителни неща, свързани с войните от преди век, както и с мирното уреждане на света след тях. Той просто повтаря утвърдения канон. Всъщност още от началото на 80-те години на отишлия си ХХ в. Първата световна война започна да се представя като „империалистическа“ и за двата воюващи блока, но „освободителна“ и „обединителна“ за България. По този начин и доц. Колев заема клишето „национално обединение“ от идеологията на самите войни и просто му придава уж научна стойност. И понеже все пак говори не кой да е, а цял „доцент“ по история – значи казаното няма как да не е вярно.

Но нека сега разгледаме всички тези твърдения от разказа на доц. Колев едно по едно.

Твърдение първо. Балканските държави, „и особено България“, не преследват, подобно на Великите сили, завоевания или „привилегии“, а просто си влизат във войната с цел „национално обединение“, което освен всичко е за тях „жизненоважен въпрос“. При внимателно вглеждане обаче споменатото твърдение е най-меко казано оспоримо, макар и да е твърде вкоренено сред професионалистите и обществеността клише. То става възможно единствено ако се скрива фактът, че навлизащата на територията на Османската империя българска армия съвсем не среща само българско и християнско население. Точно обратното. Твърде често тя се натъква на небългарско и нехристиянско население, бягащо от нейното „освобождение“ и „обединение“.

Добре известно е, че в Одринска Тракия – където е основният фронт, на който е ангажирана и жъне първоначално победи българската армия – българите съвсем не преобладават. Изисква се голяма смелост в изчисленията, за да стигнат дори и твърде съмнителната една трета. Следователно, в пределите на страната се включва определено небългарско население (турско, мюсюлманско, гръцко и т.н.), което едва ли идентифицира мечтаното си бъдеще с българската държава.

Не по-различно е положението и в Родопите. При настъпването на българската армия повечето населени места са били наистина „освобождавани“, но най-вече от бягащите им жители – турци и мюсюлмани. Неслучайно на 24 март 1941 г. самият тогавашен български външен министър Иван Попов споделя в личен разговор с главния редактор на тогавашния „Дневник“ Стефан Танев: „Говоря ти интимно … Та владееме ли ние и сега фактически Родопите. Те са наши само административно. Какво е населението, което обитава там? Помаци и турци.“

Макар и не в същите мащаби подобен проблем донякъде съществува и в определено далеч „по-българската“ Пиринска Македония. Първият „освободен“ и „национално обединен“ от българската армия град Горна Джумая (Благоевград) в навечерието на Балканските войни има според българските данни на Васил Кънчов около 6 000 жители, от които към 4 500 са турци, 1 300 българи и около 200 души власи, гърци, евреи и роми. През 1915 г. Богдан Филов свидетелства: „Градът има около 5 000 жители; много къщи са изгорели по време на войната. Турците почти всички се изселили; сега има само няколко фамилии.“

Що се отнася до „освободеното“ и „обединено“ след дни Симитли – според отново български данни на Васил Кънчов и Георги Стрезов – селото е изцяло мюсюлманско, без нито една християнска къща. Пак по български данни на Димитър Гаджанов след неговото „освобождение“ в резултат от „войната на кръста срещу полумесеца“ от 1912 г. мюсюлманското население се изселва изцяло.

Видно е, че двете населени места са били на практика освободени от своите жители, някои от които са живели там в продължение на столетия и това е била тяхната земя, тяхната родина. Тук са се намирали костите на дедите им.

Ако говорим пък за Македония като цяло, не е ли време вече да се каже, че дори и според български автори „българите“ са само относително, но не и абсолютно мнозинство, чакащо „национално обединение“. Там те живеят заедно с турци, албанци, гърци, власи и т. н. Към това можем да прибавим категоричността на всички статистики, че в цяла Южна Македония преобладава гръцкото население, а в най-западните части е налице значително албанско присъствие. От българските статистики пък трябва да се извадят от графата „българи“ мюсюлманите, патриаршистите (които се считат за „гърци“), „сърбоманите“. Накрая не е зле и да се направи една уговорка за национално безразличните – явление, което в онази епоха е характерно в Европа не само за Македония.

Заедно с това в много от очертаващите се през пролетта на 1913 г. нови български територии в Западна Тракия е налице и гръцко население. А и доколкото както в Родопите, така и в Западна Тракия, видимо преобладават нехристияните, това също поставя под съмнение стремежа за някакво „национално обединение“.

Да припомняме ли, че не само в навечерието на Балканските войни българските искания с оглед на „жизненоважния въпрос“ (по доц. Колев) за „националното обединение“ включват определено получаването на Солун и Одрин едновременно. Ала населението и на двата града трудно може да оправдае убедително подобни претенции. Видимо не са и чак толкова „жизненоважни“ за съществуването на България, щом тя и повече от цяло столетие продължава да съществува и без тях. В Солун българите се нареждат едва след евреи, мюсюлмани и гърци, като относителното мнозинство е на евреите. Много пък от тях, заедно с мюсюлманите, бидейки мнозинство, в навечерието на войната остават лоялни на Османската империя.

Последните претенции не са толкова учудващи. Още от „Възраждането“, по време на църковно-националните борби, българската програма включва „картографиране“ на бъдеща екзархийска територия с Одрин, Солун, Ниш, Кюстенджа и Призрен едновременно. Нееднократните намеци тук и там в бъдеще за Цариград, съчетани и с разказа за българските средновековни владетели, след първите победи през есента на 1912 г. получават истинска плът и кръв. По този начин влизането в османската столица (трудно можещо да има нещо общо с каквото и да било „национално обединение“) се превръща в мания. Като добавим и „сънищата“ на цар Фердинанд за островите Тасос и Самотраки, просто да се чуди човек къде е тук „националното обединение“?

Въпреки наличието на безспорно преобладаващо българско население в Пиринска Македония, Малкотърновско, Ортакьойско (Ивайловградско) и части от региона на Мустафа паша (Свиленград) в новите територии твърде често е налице практическа невъзможност преди войната да се приложи ясно и категорично етническият принцип. Дори и по български данни няма как в териториите, които през Първата балканска война са заети от български войски и предстои да влязат в българската държава, да живеят повече от 40% българи. И то по оптимистични български данни. А убедително звучи и да са по-малко. Всъщност, в момента, в който балканските християнски държави, включително и България, влизат във войната с отживели времето си кръстоносни идеи (за „борба на кръста против полумесеца“), точно „болният човек“ на континента, за който доц. Колев припомня в текста си, и най-вече неговите прогресивни представители от проевропейските среди на върхушката, правят последните опити да активират някакъв граждански патриотизъм в полза на застрашената империя, без да успеят да привлекат с изключение на евреите, нито една от немюсюлманските народности в нея.

Твърдение второ. И в Първата световна война България участва отново не за някакви „политически привилегии“, а за „национално обединение“, което отново е „жизненоважният въпрос“. Причина за това били „неотговарящите на етническия принцип граници, наложени през лятото на 1913 г. в Букурещ и Цариград“ (същото, разбира се, можем да кажем и за Лондонския договор, но не го правим защото е благоприятен за балканските съюзници). Това се доказвало от „помощта на повторно освободеното население в Македония и Добруджа.“ В случая обаче не можем да минем без някои важни детайли. Поставят се видимо на една плоскост две области, в които положението не е идентично.

В самата Вардарска Македония ситуацията не е по-различна от тази в навечерието на 1912 г. Елитът все още е с българско национално чуство и след него върви мнозинството от екзархийското население. Ала остават и значими групи от малцинства. Заедно с това степента на изкристализиране на българското национално самозъзнание сред бившето екзархийско население не е еднаква. Същото може да се каже и за усещането за близост или някаква общност с българската държава и нейната национална идеология. Разполагаме с куп сведения, и то от български източници, за липса на ентусиазъм сред населението във Вардарска Македония, за нежеланието му да служи в българската армия, за инертност на масата и нейно безразличие към национална кауза. Макар българските войски да са посрещнати като освободители и да няма проблеми при изграждане на българска администрация, все пак военновремените условия видимо изискват отдаденост на София, за която местното население не е готово. Ето защо можем да кажем, че Вардарска Македония едновременно и подкрепя, но и поставя редица уточняващи въпроси пред тезата на доц. Колев за „национално обединение“.

Да минем на Добруджа. Дълго време изключително рядко населена, от края на XVIII до средата на XIX в., в резултат от непрестанни миграции, Добруджа увеличава неколкократно своето население. Тук се заселват по-късно и османпазарски турци, трансилвански овчари мокани, българи от Сливенско и Ямболско, котленски овчари, българи от Балкана, както и немалко турци, татари, гагаузи, роми, германци, евреи, румънци, гърци, арменци, руснаци/украинци. В началото на ХХ в. пък пристигат и колонисти, предимно евреи от Румъния и Южна Русия. Българизирането и румънизирането на областта личи много ясно по имената на населените места. Онези от османско време винаги са свързани с някаква легенда, а българските и румънските най-често звучат като поставени от комисия.

В крайна сметка на фона 1915-1918 г. Вардарска Македония и специално Южна Добруджа – макар и не цяла Добруджа – са просто по-убедителни от гледна точка на националния принцип и повече пасват на тезата за „национално обединение“, но и двете съвсем не са територии населявани единствено от българи. В първата и степента на национална осъзнатост на населението е различна.

Още по-проблематична обаче става тезата на доц. Колев, когато се насочим към другите териториални завоевания на България – тези извън Вардарска Македония и особено Южна Добруджа. Докато в търсенето на балкански съюзници през 1911-12 г. българската политическа класа и управляващи среди не вадят всички териториални претенции (остават само до Солун и Одрин), то в по-късните контексти на 1915 и 1916 г. те ще актуализират апетити, които са лансирани далеч преди 1911-12 г. Само дето в навечерието на сключване на Балканския съюз – поради търсенето на съюзници срещу Османската империя – са били неудобни. За малко от тях може да се каже, че наистина подхожда здраво вкоренената в българското професионално историографско мислене терминология за „национално обединение“.

Да преминем към заетите от българската армия през Първата световна война територии в Сърбия. България присъединява Поморавието (до устието на река Велика Морава) и голяма част от Косово, получавайки така безпрецедентно териториално разширение в западна посока. Тези нови територии надхвърлят чувствително и разбиранията дори на самите българи за границите на „българското племе“. Мнозинството от населението в цялото Поморавие съвсем не се определя като българско и не се идентифицира с българската държава и национална казуза. Нещо повече. То гледа с видима враждебност на българските окупационни власти, смята ги за завоеватели, и с надежда очаква възкръсването на Сърбия. Ето защо да се говори за „национално обединение“ тук е просто нелепо.

Как стоят нещата в Косово? Тук още от „освободителните“ и „обединителни“, както твърди доц. Колев, войни на балканските християнски държави срещу Османската империя е налице силно надмощие на огромното албанско население, възлизащо на около ¾. Но и сред мюсюлманското и християнското население не са налице твърде избистрени национални категории. Самото славянско и християнско население е индиферентно по въпроса дали ще го управлява Белград или София, стига да не е под „турска власт“. И това на фона на почти категоричните предпочитания на косовските албанци към Османската империя. Картината е видимо доста по-различна от тази в Поморавието. Ала бидейки ¾ мюсюлманско (или албанско), окупираното през 1915 г. Косово въобще не се появява в българското национално въображение като българско. По този начин и тук говоренето за „национално обединение“ е абсурд. А след есента на 1915 г. българското правителство няма никакви намерения да връща, която и да било от тези територии.

Съвсем не се вписват в представите за „национално обединение“ и българските претенции от тези години за Албания и излаз на Адриатика. Тук заедно със сръбските територии можем да говорим вече и за някакъв български регионален империализъм. В началото на 1916 г. български войски заемат Елбасан. Появяват се планове след края на войната за лична уния между България и Албания (княз Кирил да заеме албанския престол), както и за завземане на част от албанската територия с цел България да получи излаз на Адриатическо море. Определено обаче са налице стремежи за получаване – ако е възможно – едновременно на адриатическия бряг и Кавала. Излишно е просто да доказваме, че тук не се търси никакво „национално обединение“, а претенциите са диктувани от геополитически и стратегически цели.

И още нещо. Да не забравяме ясно очерталото се желание по време на войната на българските управляващи среди за окончателно унищожаване на сръбската държава, които отново надхвърлят всякакви цели като „национално обединение“. Тук не става дума за санстефанските Пирот и Враня или за екзархийските Ниш и Лесковац. Териториалните претенции на София към североизточна Сърбия и Неготински окръг крият в себе си единствено стратегическата мотивация за обща граница с Унгария.

Ето защо дори и да приемем с оглед на тезата за „национално обединение“ някаква адекватност на претенциите за определени региони в Тракия и Македония, както и за Южна Добруджа, то исканията за Поморавието, Косово, за Албания и за пълно заличаване на Сърбия от картата демонстрират липсата на всякакъв смисъл да се взираме в демографски статистики и етнографски карти, както и … да говорим за „национално обединение“. България се стреми най-вече да стане втора регионална сила след Австро-Унгария.

Твърдение трето. Според доц. Валери Колев важна, макар и без да е решаваща за военния разгром на България, е антивоенната пропаганда на земеделци и тесни социалисти. Те били лесно възприели Лениновата идея, че войната може да доведе до събаряне на правителството и монархията и преминаване задълго на властта в страната в техни ръце. Тук само ще кажа, че подобно твърдение може би е подходящо за началото на 90-те, но не и за 2018 г. В поредица предавания на „История. BG“ наистина се утвърждава като официална тази гледна точка – как всички бунтуващи разединяват нацията. Питам се дали най-новите инициативи на добре известни с връзките си с бившата Държавна сигурност общественици за създаване на някакъв Съвет на старейшните, който да инкриминира подобно мислене, не са част от някакъв по-общ план в тази посока?

Митът за „удара с кинжал в гърба“ бе нещо, което германската историография от 60-те години насам упорито трябваше да пребори. Много усилия в тази посока през последните години положи Златко Енев с неговия „Либерален преглед“. Текстовете му за преработването на травматичното минало в следвоенна Германия продължават да са актуални за днешния български контекст. Свършеното от германските ни колеги историци по отношение на войните продължава да е несвършено от българските. При това нека още веднъж да повторим – българската наука не използва времето от 2012 до 2018 г. за това. Дано стогодишното отбелязване на Ньой през следващата 2019 г. най-после да бъде използвано в тази посока.

Твърдение четвърто. Особено недоумение буди виждането на доц. Колев как България „участва в трите войни с най-благородни подбуди“. Това няма как да звучи убедително след гореизложените факти, че става дума за превръщане на страната в регионална империя, за завземане на територии с отсъстващо в тях българско население или други, в които то е видимо малцинство, с упражяването на протекторат над една съседна страна и заличаване от картата на друга. За да изглежда тезата убедителна, отново историците трябва да спестяват и премълчават добре известни факти. Сред тях и за масовото насилие извършвано по време на Балканските войни било от самото българско население, било от паравоенните формирования на ВМОРО, било от самата редовна българска армия спрямо турци, мюсюлмани и гърци.

Твърде добре документирани са поведението на българската армия, паравоенните формирования и българското население по време на Първата балканска война. Още през октомври 1912 г., пишейки до Лора Каравелова от Мехомия (Разлог), Пейо К. Яворов е категоричен: „2-3 дни бях свидетел на най-отвратителните сцени: убийства, пожари, грабеж и неща още по-ужасни. Българите, главно тукашните, се оказаха достойни ученици на турците. Душата ми е потресена до дъно. Рядко съм чел за войни тъй жестоки, тъй варварски като сегашната. Дано по-скоро дойде мирът…“

Макар и дело на смятаните – не без основания – за пробългарски настроени Павел Милюков и Хенри Брейлсфърд, „Карнегиевата анкета“ недвусмислено свидетелства как редица мюсюлмански села са наистина напуснати предварително от техните жители, а по-сетне запалени и опустошени. Български паравоенни формирования, разбирай обикновено четите на ВМОРО, са оставени в продължение на цели седмици да действат необезпокоявано и да се саморазправят с местните турци „по начин, практикуван от собствените им инстинкти“. На немалко области мюсюлманските села са систематично изгаряни от жителите на съседни християнски села. Отново „Карнегиевата анкета“ говори още за множество умишлено подпалени и разрушени мюсюлмански селища; за сравнени със земята или превърнати в складове за боеприпаси джамии; за разрушени мюсюлмански училища; за масов глад и погром над турците при обсадата на Одрин; за случаи на малтретиране на турски военнопленници от български войници; за „дразнещите изнудвания“ в падналия Одрин. Не са пропуснати „изстъпленията, извършени от българските чети през есента на 1912 година“ в района на Кукуш, сред които изгаряне на турски къщи; кражби на пари и скъпоценности от мюсюлмански домове; ограбване на мюсюлмански дюкяни; побоища над мюсюлмани; вземане от „българските власти“ на зърнени храни и животни без всякакви разписки и бележки за реквизиция; убийства на обезоръжени мюсюлмани; затваряне на хора в джамии и изгарянето им живи; разстрелването им при опит за бягство; оставяне на трупове на мюсюлмани с дни по улиците; изнасилвания на турски жени и момичета; избиване дори на жени и деца за удоволствие; убийства на около 2000 обезоръжени турски войници, заминаващи си за вкъщи; налагане на откуп на турци, тяхното изкупуване и последващото им подло убиване; рязане на човешки тела на мюсюлмани; затваряне на хора в джамии и тяхното изгаряне живи; затваряне на жени в плевни и тяхното изнасилване; удряне на малки деца в стените и тяхното убийство. Вероятно всичко това с „най-благородни подбуди“? В различните случаи се говори за действия на местно българско население или комитите от четите на ВМОРО, но в други и на „редовните български власти“ или при тяхното безучастие. И колко още столетия от Балканските войни трябва да минат за да се признае това, да влезе в учебниците, да има за него предаване по телевизията?

А извършената по инициатива на Българската православна църква, с подкрепата на цар Фердинанд, правителството на Ив. Евст. Гешев, ръководството на ВМОРО, местни ентусиасти учители и чети от християнските села асимилационна кампания чрез масовата, насилствена и унизителна „кръстилка“ над около 250 000 мюсюлмани в Южните, Централни и Източните Родопи, както и в Беломорието, Неврокопско и Драмско, поречията на Места и Струма, а по-късно и в Северните Родопи? Въпреки нейната спонтанност и елемент на импровизация, тя някак логично произтича от всеобщото разбиране на тази война най-вече като борба на „кръста срещу полумесеца“. И тук ли трябва да търсим „най-благородни подбуди“?

Що се отнася до Междусъюзническата война, тук макар да цитираме упорито стореното от гърци, сърби и турци срещу българите, обикновено спестяваме обилните данни за кланетата над гръцкото население в Доксат и Демир Хисар; опожаряването и опустошаване на Доксат; извършените убийства по време на българското нападение; варварските убийства на беззащитни жени и деца, на мирно и цивилно гръцко население; похищенията над жени и момичета. Анкетата е категорична за „тежката отговорност, която пада върху българските офицери за тази катастрофа“.

И за Серес разполагаме с обилни данни за грабежи и палежи, извършвани от български войници при оттеглянето им от дюкяните на мюсюлмани, евреи и гърци; за разрушаване на 4 000 от общо 6 000 къщи; за избиване на намиращи се в затвора затворници; малтретиране на гърци и тяхното последващо убиване; за безмислена артилерийска атака срещу неукрепен град; убийства на мирни бегълци; мъчителна смърт, покосяваща много стари и немощни хора.

Що се отнася до засегнатата в статията на доц. Колев Първа световна война, и тук трудно можем да намерим „най-благородни подбуди“. Напротив. Реалността е съвсем друга. В Поморавието още от края на 1915 г. – в резултат от заповед на българското военно ръководство – българската армия участва в организирано избиване на хора. Извършват се организирани масови депортации и убийства, без съд и присъда, на представители на сръбската интелигенция. Безследно изчезват сръбски попове, учители, съдии, депутати. Местното население е обявено за българско и срещу него се води политика на принудителна асимилация. Избивани са и открити сръбски дезертьори и разбягали се войници. И макар без правителството в София да е пряко съпричастно към тези масови убийства и интернирания на цивилни, то все пак ги търпи. До българския парламент достигат сведения за български войници, участвали в екзекуции на невъоръжени хора, в резултат на което получили и остри психически разстройства. За чест на българското офицерство има и такива, които са отказвали да изпълняват фаталната заповед. В самото извършване на убийствата се преплитат както краткосрочни чисто военни съображения, свързани с гарантиране на реда и сигурността, така и една дългосрочна политическа цел за българизация на Поморавието.

Масови убийства са извършени и по време на потушаването т. нар. Топличко въстание през март 1917 г. Избитите 2 до 3 000 сърби, довеждат до отмъстителната акция на Коста Печанац, който успява да се промъкне с паравоенно сръбско формирование в старите български предели и да избие над 30 мирни и цивилни български поданици, сред които и жени и деца, в селата Горна и Долна Любата, Босилеград, Горна и Долна Лисина, Топли дол, Горна и Долна Ръжана. Разбира се, предизвикалите отмъстителността български офицери не само са проспали сръбското нахлуване, но и тотално избягват след войната от българския съд възмездието за своите предишни престъпления.

Може да възникне въпросът при „разбойническото“ поведение на вВлики сили и страни, абонирани за хуманизма и човешките права, защо трябва да искаме „благородни мотиви“ от България? Проблемът е, че дори и през 2018 г., вместо да нормализираме разказа за войните и демонстрираме така описаното от мен по-горе тяхно истинско лице, ние продължаваме да говорим за „национално обединение“, за „земи с преобладаващо българско население“, за „най-благородни мотиви“ (единственото изключение през последните години е младият историк Мартин Вълков). И шест години вече възпоминания на войните не ни стигнаха, за да ревизираме този разказ, а напротив – занимаваме се с неговото преутвърждаване. Докога?

Стефан Дечев завършва история в Софийския университет „Св. Кл. Охридски“. Специализира в Амстердамския университет и Централноевропейския университет в Будапеща. Доктор по история и доцент по модерна и съвременна българска история и историография. Бил е гост-преподавател в Университета Комплутенсе в Мадрид и Университета в Грац. Автор е на книгите „Политика, пол, култура. Статии и студии по нова българска история“ (2010), Who are Our Ancestors?:, Race’, Science, and Politics in Bulgaria 1879-1912 (2010). Съставител и научен редактор на сборника „В търсене на българското: Мрежи на национална интимност (XIX-XXI век)“, София: Институт за изследване на изкуствата (2010). Преподава в Югозападния университет в Благоевград и Софийския университет. Изнасял е доклади на множество международни форуми, сред които в университетите Харвард, Бъркли, Колумбия, Тексас и др.

Коментари (8)

- 29-12-2018 |Lubomir Popiordanov

поздравления Стефан. Благодаря, Любомир Попйорданов

- 30-12-2018 |Емил Семерджиев

Според логиката на автора, 1878г. България въобще не е трябвало да бъде освобождавана тъй като по това в градовете е живяло предимно турско население.

- 30-12-2018 |Жоро Рандобравски

Жалки сте с тази статия написана от поредния измекярин.Най наглата лъжа, която съм прочел досега, е че албанците в Косово по време на Освобождението са били 3/4. Сега вече -да, но не и тогава.Баба ми, като момиче е посрещнала ген.Гурко в София, а дядо ми е изгонен от сърбите, като повечето българи бежанци, именно от Рандобрава, Косово./Това явно противоречи на тезата на автора, кои са изконните български земи и той оправдава етническото прочистване на „люлката“ на велика Сърбия!?/

. Вярвам на тях за събитията от онова време, а не на измислени и напудрени с титли сегашни „историци“…

- 30-12-2018 |Пламен

Разбира се, че Косово тогава е около 3/4 албанско. историческата наука е единодушна по този въпрос и никакви индивидуални анекдоти няма как да променят това. Колкото до бабатра посрещала Гурко в софия – прекрасно, но какво отношение има това към темата? Никакво, освен да маркира, че май горния коментар е писан повече с възрожденски патос, отколкото със способност за исторически критичен поглед над темата…

Цитат

- 30-12-2018 |Пламен

И не, никъде според логиката на автора не се предпоставя, че България би трябвало да не е освобождавана през 1878 год. Изглежда, че според по-горе коментиралия Семерджиев ако някой твърди, че не сме бели като ангелчета, то това значи, че според него България няма право на съществуване? Което е абсурдно тълкуване. Или по-скоро май е първосигнална реакция, отказ от всякакво рационално мислене. Въобще неспособността да се разсъждава по малко по-различен начин от абсолютната крайност (всичко е или черно или бяло), когато става въпрос за националното ни обединение е признак на крайна обществена детинщина. Да разбира се, България напълно е заслужавала освобождението си, да разбира се в земите, за които след това Бълхгария воюва не са живяли само българи и да разбира се, българските войски и паравоенни формирования са участвали, точно както и войските на другите балкански държави, в крайно зловещи кланета, опожарявания и прочее зверства. Карнегиевата анкета документира достатъчно случаи на насилие както срещу българите, така и на насилие от тяхна страна. Освен споменаното в статията има описания на убити от българската армия сръбски селяни и войници с отрязани езици и гениталии след това натъпкани в устите им например. И да разбира се за тези неща ТРЯБВА да се говори. Неспособността да се разбере защо е необходимо това е отново белег на липса на елементарна зрялост.

- 31-12-2018 |Асен Кънев

Още чакаме българският Никос Казандзакис.

chitanka.info/text/14730/21#textstart

Грабнах, значи, пушката си и – друм! Хванах балкана, станах комитаджия. Веднаж, около здрач, се промъкнах в едно българско село и се скрих в един обор, в самата къща на един български поп, свиреп кръвопиец комитаджия. Хвърляше нощем расото, обличаше се в овчарски дрехи, вземаше си оръжието и потегляше към гръцките села; връщаше се сутринта, на разсъмване, измиваше се от калищата и кървищата, и отиваше на литургия. През ония дни беше убил един учител грък в леглото му, както си спял. Вмъкнах се, значи, в обора на попа и зачаках. Изтегнах се по гръб върху тора, зад двата вола, и зачаках. По едно време, по мръкнало, ето ти го влиза и попът да нахрани животните си; нахвърлих се върху него и го заклах като агне. Отрязах му и ушите и ги взех със себе си; правех си, видиш ли, колекция от български уши; и тъй, взех ушите на попа и си отидох.

След няколко дни влязох отново в същото село посред бял ден – представих се, уж де, за пътуващ търговец, бях оставил оръжието си на планината и слязох в селото, за да закупя хляб, сол и цървули за момчетата. По едно време, пред една къща, гледам пет облечени в черно боси деца – заловили се за ръце и просят. Три момиченца и две момченца; най-голямото имаше около десетина години; най-малкото беше още бебе и кака му го държеше на ръце и го целуваше и галеше, за да не плаче. Не знам и аз какво ми скимна, божие просветление, та се приближих до тях:

– Чии сте вие бре, деца? – питам ги аз на български.

По-голямото момченце вдигна главичката си:

– На попа – отвърна то, – дето го заклаха завчера в обора.

Очите ми се наляха със сълзи; земята се завъртя около мен като воденичен камък; опрях се на стената, земята спря.

– Приближете се бре, деца! – рекох аз. – Елате при мен!

Измъкнах от силяха кесията си, пълна с турски лири и меджидиета, коленичих и ги изсипах на земята.

– На, вземете! – извиках аз. – Вземете! Вземете!

Децата се хвърлиха на земята и започнаха да събират с ръчичките си меджидиетата и лирите.

– Ваши са, ваши са! – извиках аз. – Вземете ги!

Оставих им и кошницата със стоката.

– Всичко е ваше, вземете го!

И веднага си плюх на петите; излязох от селото, разкопчах ризата си, измъкнах „Света София“, дето си я бях избродирал сам; скъсах я, захвърлих я и почнах да тичам… Тичах… тичах…

И все още тичам!

Зорбас се облегна на стената, извърна глава и ме погледна:

– Така се отървах – каза той.

– Отървал си се от родината ли?

– Да, от родината – отвърна Зорбас със спокоен, твърд глас.

И след малко додаде:

– Отървах се от родината, отървах се от поповете, отървах се от парите, отсявам. И все повече отсявам, олеква ми. Как да ти го кажа? Освобождавам се, ставам човек.

Очите на Зорбас светеха, широката му уста се смееше доволно. След като помълча малко, той пак се разпали; сърцето му преливаше, не можеше да го удържи.

– Едно време си казвах: този е турчин, този е българин, а този е грък. Извършил съм такива неща за родината, началство, че ще ти настръхнат косите; крал съм, грабил съм, изгорил съм села, обезчестил съм жени, изтребил съм цели семейства… Защо? Защото, казва, били българи, турци. „Уу, да се не видиш макар, мръснико – казвам си често аз на себе си и се чумосвам. – Уу, да се не видиш макар, серсемино!“ Нали ми дойде вече акълът, гледам сега хората и си казвам: „Този е добър човек, онзи е лош.“ Какъвто ще да е – българин или грък! Все едно е, добър ли е, лош ли е, това само питам сега. И колкото по остарявам, на, кълна ти се в хляба, който ям, струва ми се, че ще почна и това да не питам. Море, какъвто ще да е – добър или лош! За всички ми е жал, сърцето ми се къса, когато видя някой човек, па макар и да се преструвам, че пет пари не давам. На, казвам си аз, и този фукара тук яде, пие, люби, страхува се, има си и той своя бог и своя дявол, ще хвърли и той петалата и ще се изпъне като дърво в пръстта, ще го изядат червеите… Ех, горкият! Братя сме всички… Храна за червеите!

И ако пък е жена, ее, тогава вече ми иде, на, кълна ти се, да се разплача. Задяваш ме час по час твоя милост, че обичам жените; ами че как, бре, да не ги обичам, като са такива слаби същества, дето не знаят какво искат и дето само като ги хванеш за ненките, веднага разтварят всички врати и се предават?

Влязох веднъж пак в едно българско село. Един мръсник грък, старейшина, ме издаде и ме обградиха в къщата, където бях отседнал. Изскочих аз горе, запълзях от покрив на покрив, имаше луна, заскачах от тераса на тераса, за да се измъкна. Ала забелязаха сянката ми, качиха се по покривите, откриха огън по мен. Гледам, какво да направя? Рипам в един двор; и току изведнаж изскача една българка – тя спяла на двора – по нощница и като ме вижда, отваря уста да извика, ала аз протягам ръка, прошепвам ѝ: „Аман! Аман! Мълчи!“ и я хващам за гърдите. Жената побледня, премаля. „Влез вътре – казва ми тя тихо, – влез да не ни видят…“ Влязох вътре, стисна ме за ръката: „Грък ли си?“ – казва ми тя. „Да, грък. Не ме издавай.“ Прихванах я през кръста, не продума нищо. Спах с нея и сърцето ми тръпнеше от нежност. „На – казвах си аз, – на бре, Зорбас, това ще рече жена, това ще рече човек! Ама българка ли е? Ама гъркиня ли? Ама арапкиня ли? Все същото е, бре! Човек е, човек. Не те ли е срам да убиваш? Пфу на теб!“

Това си казвах, докато бях при нея, в топлите ѝ прегръдки; ала къде ти да ме остави родината, кучката ѝ недна бясна! Измъкнах се сутринта, преоблечен в български дрехи, които ми беше дала българката, вдовицата; извади от сандъка и ми даде дрехите на покойния си мъж, и ми целуваше коленете, и ме молеше да се върна пак.

Да, да, върнах се аз на следващата нощ – патриот, видиш ли, див звяр – върнах се с една тенекия газ и подпалих селото. Изгоряла е навярно и тя горката. Казваше се Людмила…

Зорбас въздъхна; запали цигара, засмука два пъти, захвърли я.

– Родината, ми казваш… Слушаш бабините деветини, които книгите ти казват… Мене слушай; докато има родина, човекът ще си остава звяр, див звяр… Но, слава богу, аз се отървах, отървах се, свършено! Ами твоя милост?

- 06-01-2019 |Конструктивен Критик

Господин Енев, Османлиите са били Нашественици на Балканите! Ислямизирайки насилствено или доброволно голям брой местни жители, те по този начин изтриват родовата им памет и ги претапят в Османскитя милиет, а през 19-ти-20-ти век се превръщат в голяма степен в Турско народностно малцинство! Не можем да ги считаме за „Коренни жители“-та нали днешната словашка столица Братислава в началото на миналият век е била с преобладаващо Унгарско население, а и много от Австро-Унгарските градове са били в началото на века с Германо-Унгарско население!? Това значи ли, че Румънци, Сърби, Чехи и Словаци в Сен-Жермен и Трианой са придобили „чужди“ земи!? А при Геноцида над Българите в Одринска Тракия през 13-та година-първият геноцид на 20-ти век, в село Отракьой аскерът унищожава дори Джамията и Вакъвските имоти-тоест, жителите на селото са били избивани като Българи, въпреки че са били Мюсюлмани! А според статистика, публикувана в Белгийското Нидерландо-Езично издание „Нашата Нация се Събужда“ на 1-ви декември 1912-та година, в Одринският Виалет има 1,006,500 жители, от които само Българите Християни са 370000, а Мохамеданите са 115000-тоест 485000 Българи-над 45% от Населението! Да добавим, и че този Виалет е обхващал и територии югоизточно от Линията Мидия-Енос-границата на Българското Землище, а Значителното гръцко Малцинство, с което сме щели да се сдобием, е щяло да се ползва със същите Културно-Просветни и Политически права, с които са се Ползвали гърците в Стара България, и щеше да може да остане спокойно по родните си градове и/или села, а не да бъдат изклани и/или прогонени от Младотурците по-малко от Десетилетие, след като това е станало с Българите в Одринско! В Беломорска Македония гърците са преобладавали само на юг от Линията Бер-Солун-Хрупица-Драма, а според гореспоменатата от мен статистика в Битолският Виалет, обхващащ не малка част от региона, гърците са били 62.000, а Българите Християни-331.000, а и дори в разположеният в Епир и Тесалия Янински Виалет е имало 20000 Българи Християни-тоест, ние не само, че не сме искали „чужди“ земи, а и сме били забравили и сме забравили за наши изконни народностни територии-все пак Свети Геори Нови Софийски е бил от Янина! Докато Сърбите в Косовският Виалет, обхващащ Косово и Северните покрайнини на Македония, е имал само 113000 сръбски жители, Почти всички от които са били разположени в Косово, докато Българите Християни са били четвърт милион! Общо в шестте Европейски виалета през 12-та година от Държавите в Балканският съюз България е имала 1237600 съотечественици, Гърция-559200, а Сърбия и Черна Гора-само 183000-тоест, България е имала почти 2 пъти повече съплеменници в Европейската част на Османската империя, от Гърция и Сръбските кралства взети заедно! Ясно е за кой войната в най-голяма степен е била Обединителна!web.archive.org/web/20120831151609/http:…ovo/GodsdBalkan.html

- 08-01-2019 |Valpet

Честита Нова Година! С благодарност към г-н Златко Енев за подновената дейност на чудесния „Либерален Преглед“ както и за публикуваната поредна стойностна статия на г-н Стефан Дечев. Забележката на г-н Асен Кънев с препратката към Никос Казандзакис също е право в десятката и заслужава похвала!

Поздравления и за патриотите! Дано не се докачат от напомнянето, че патриотизмът е държавна идеология, която паразитира върху примитивното родово-племенно чувство на човека, което е било толкова добро в далечното минало, колкото е зло в по-близкото. Това чувство е неестествено за съвременния цивилизован човек, и е на изживяване в развития свят, към който са се запътили и балканските страни.

На преден план вече излиза един хуманен космополитизъм, който съжителства само с етично-човешката, но не и с държавно-идеологическата страна на така наречения патриотизъм. В този смисъл патриотичната идеология е обречена, макар и отчасти необходима за съвременния човек, както е бил необходим канибализмът за хомо сапиенс преди 10 хиляди години. Тогавашните предци на хората трудно биха оцелели без част от тях да изконсумират другите, които са смятали за врагове.

Защитата на жизнения био-ареал („Родината“) от другите, също е бил част от необходимостта древните ловци-събирачи да оцеляват. Но вече преди 5 хиляди години, канибализмът поне в Стария свят почти изчезва, защото новопоявилите се земеделци имат нужда само от патриотизъм, но не и от канибализъм. И все пак, дори и Херодот споменава за някакви андрофаги (човекоядци), живеещи на север от скитите. Последните твърдели, че на външен вид андрофагите приличали на скити (т.е. – синеоки блондини), но за разлика от тях (скитите) консумирали и хора, по време на обряди.

Както и да е. Иторическата обреченост на патриотизма е подобна на тази на канибализма, и това го твърди не кой да е, а един от най-великите мислители на всички времена – Лев Николаевич Толстой. Ето и някои негови статии за патриотизма:

Л.Н.Толстой: Патриотизм и правительство

tolstoy.ru/online/online-publicism/patri…o/index.xhtml#backn1

Л.Н.Толстой: Християнство и патриотизм

www.gumer.info/bibliotek_Buks/Culture/Article/Tolst_HrPatr.php

Л.Н.Толстой: Патриотизм или мир? (1896)

az.lib.ru/t/tolstoj_lew_nikolaewich/text_0750-1.shtml

Л.Н.Толстой: Почему християнские народы вообще и в особенности русский находятся теперь в бедственном положениии

az.lib.ru/t/tolstoj_lew_nikolaewich/text_0690.shtml

Мюсюлманската култура в България:

Книжовно-документално наследство

Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар

Книжовно-документалното наследство на етническите и религиозни общности по нашите земи е резултат от тяхната жизнена дейност и следствие на исторически причини или религиозната им традиция. Когато говорим за мюсюлманското КИН у нас, неизбежно се налага функцията, че това е дълъг времеви процес с препратка още от Средновековието. Процесът на ислямизация и налагането на нови културни пластове „се отключва“ от колонизацията на мюсюлмани. Независимо от предположенията за заселване на население, изповядващо исляма по нашите земи преди османското завоевание (един от селджушките клонове)[73], едва завладяването и трайното подчиняване на българската територия в рамките на османската държава в края на XIV в. създава институционални, икономически и демографски условия за развитието на мюсюлманската култура.[74]

Петвековното османско владичество по българските земи е оставило своя отпечатък върху доста сфери от културата, но най-значимо неговата памет е представена в ръкописите и документите от този период. Писмени паметници и документи от този период, както и преди него и след 1878 г., когато се формира Третата българска държава, събират и съхраняват различни институции на паметта – вакъфски библиотеки, народни библиотеки, архиви, музеи, научно-културни институти, ведомствени организации и др.

Когато говорим за книжовно-документално наследство, трябва да поясним, че в него се включват не само документите, създадени на книжен носител, но и аудио и видео документите, навлезли в научно обращение през XX-XXI в. Книжовно-документалното наследство се класифицира като ръкописно-документално, книжовно и на нови (нетрадиционни) видове документи (кино, видео, фото, фоно-аудио, грамофонни плочи, компактдискове (DVD, CD), електронни документи, микрофилми, устни източници). Законът за културно наследство (2009, чл. 6) говори едновременно за документално наследство, аудио-визуално наследство и за книжовни и литературни ценности.[75]

Най-голяма е колекцията във фондовете на Ориенталския отдел при Националната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“ (НБКМ) – София. Именно там са постъпили много документи, ръкописи и печатни издания към т.нар. „османски архив“, където се съхраняват писмени паметници на османотурски, арабски и персийски език. Общият обем на документите възлиза на около 1 млн. листа, които са представени в около 500 хил. архивни единици. Сбирката от ориенталски ръкописни книги включва около 3807 тома, като в по-голямата си част (около 80% от общото количество), са преписи на арабски език. Преобладават съчиненията по мюсюлманско право и граматика. Съчиненията на османо-турски език са около 470 тома, най-голям дял от които се пада на заглавията от областта на ислямската религия: догматика, молитви, мюсюлмански мистицизъм (суфизъм) и др. Най-слабо присъствие имат точните науки. Ръкописите на османотурски език, подробни описания на около 400 съчинения, са отразени върху фишове от проф. Б. Недков.[76]

В исторически план документите се разделят на „стара наличност“ и „нова наличност“. В колекциите на т.нар. раздел „стара наличност“ постъпват документи непосредствено след Освобождението на България, като много ценни в това отношение са сбирките от големите вакъфски библиотеки на важни културни центрове като Самоков, София, Кюстендил, Видин, Шумен и др. Видинските османски документи, регистри и кадийски сиджили[77] от XVII – XIX в. постъпват в трезорите на отдела към 1887 г.

В ориенталските сбирки на НБКМ се намира и документално-ръкописната и старопечатна сбирка на Томбул джамия, която беше налична, съхранена и локализирана до 1942 г. в Шумен. Самата джамия е основана през 1844 г. от Шериф Халил паша (тя е известна още като „Шериф Халил паша“), който заема важни постове в Османската империя. Сбирката включва около 800 тома ръкописи на арабски, османо-турски и персийски език и около 1500 тома старопечатни книги на арабска графика. В напреднал етап е подготовката на Каталог на ръкописите от тази сбирка.[78] Може би най-ценният ръкопис от тази сбирка е препис от 1556 г. на труда на арабския географ Шариф ал-Идриси (1100-1166) „Китаб’ур Рудсани“ („Книга за Роже“), позната още под заглавието „Нузхат ал-муштак фи’хтирак ал-афак“ („Развлечение на копнеещия да преброди страните“). Самото съчинение е написано през 1153 г. в Палермо (о. Сицилия) в двора на норманския крал Роже II, а въпросният български ръкопис е дарен от Шериф Халил паша на основаната от него библиотека в Шумен.[79]

В архивохранилището османски книжа постъпват и след 20-те години на XX в., като те стават част от т.нар. нова наличност. Сред тези постъпления изпъква Цариградския архив, съдържащ огромен обем документи, с различна хронология и териториален обхват. На практика това е най-големия архивен фонд в НБКМ, който се състои от над 1 млн. документи, от прочистени и изгубили давност материали от османския Имперски архив в Истанбул.[80] В последните 10-15 години архивни документи със значение за историята и културата по нашите земи в Ориенталските сбирки се набавят и чрез спогодба за микрофилмов обмен с Османския архив на Република Турция.[81]

Съдържанието на документите, постъпили в архивохранилищено на отдела, е разпределено в четири секции: Ориенталска архивна колекция (ОАК) – съдържаща 8692 архивни единици, текстови документи и дефтери от XV-XIX в.; Новопридобити турски архиви (НПТА) – съдържащи 1379 сигнатури; Поселищни фондове и Дефтери.[82]

В секцията за периодика има издания и след 1944 г., които отразяват обществено-политическия и културния живот на мюсюлманската общност в България. В раздела на т.нар. „малцинствен печат“ са съхранени колекции, които в болшинството си са достъпни до масовия читател. Турскоезичната периодика е възобновена през 1945 г. – първоначално с в-к Vatan („Отечество“, София), а след това и с отечественофронтовското издание Yeni ışık („Нова светлина“, София, 1946 и сл.). По-късно възникват и други вестници – Eylülcü çocuk („Септемврийче“, София, 1946-1960), Halk gençliği („Народна младеж“, София, 1948 и сл.), Halk yükselişi („Народен подем“, София, 1948-1959).[83] От 1954 г. под редакцията на Ибрахим Татарлъ (род. в гр. Никопол) и Мехмед Бейтулов започва да излиза и списанието Yeni hayat („Нов живот“, София) – едно от основните периодични издания на турски език в социалистическа България. Към съществуващата вече централна турска преса към началото на 50-те години се добавят нови издания на окръжните комитети на БКП в Коларовград (дн. Шумен) – Kolarovgrad savaşı („Коларовградска борба“, 1951-1956), в Русе – Tuna ğerçeği („Дунавска правда“, 1955-1959) и др.[84], които стават достояние на мюсюлманите у нас. По-късно, в хода на изграждането на „единната социалистическа нация“, главните издания са постепенно ликвидирани или българизирани.

Трябва да отдадем внимание на натрупаното богатство в нашите земи от мевлидска литература – предимно в мюфтийските институции, джамиите и лица, които повече или по-малко са свързани с мюсюлманския култ, традиции и култура. Мевлидската литература е свързана със събиранията, тържествата и ритуалите, с които се отбелязват рождението, личността, животът и смъртта на пророка Мохамед. По тази причина някои от произведенията се наричат „Мухамедийе“. Най-важната характеристика на мевлида е неговата синкретичност и комплексност. Мевлидската литература се явява част от един по-голям масив, който включва различни компоненти и изпълнява различни обществени функции. Най-общо обществената функция на мевлида може да се разглежда в две групи: изкуствоведска и религиозна. Изкуствоведската група включва литературните произведения, фолклорни елементи, изпълнителско изкуство, езика и кулинарното изкуство.

В заключение ще отбележим, че книжовно-документалното наследство на мюсюлманите у нас е важен компонент от културно-историческото ни наследство и жизнено необходимо е неговото съхраняване, опазване и социализация.

Ибрахим Карахасан-Чънар е учредител на „Турски културен център XXI век“ и „Обществен съвет на етническите малцинства в България“. Член на редколегията на списанията „Етнодиалог“, „Кайнак“, „Планета“ и „Българе“. Автор на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“, „Светът на исляма“ и „Етническа и религиозна мозайка на България“.

Коментари (1)

- 19-09-2018 |Петров

Стотици години Отоманската империя успяваше да управлява Балканите. Много от това е написано в тези стари документи. Някои успехи важат и в наши дни, когато сега Европа се старае да създаде с своето ново разрешение на проблемите за мир, сътрудничество и благосъстояние..

Разпадането на Османската империя в Европа и после разпадането на Империята на Хабсбургите и Империята на руските царе създадоха едни от най-кървавите събития на миналия век.

Балканите днес са Албания, Босна и Хецеговина, България, Хърватия, Гърция, Косово, Македония, Черна Гора, Сърбия, Словения и Европейска Турция. Етнически към тях може да прибавим роми, евреи, арменци, власи, каракачани и т.н. В тази пъстроцветна смесица израстнаха групи с огромни претенции за етническа, религиозна, идеологическа и каква ли не чистота. Това доведе до създаването на този барутен полуостров, където с чужда помощ се стигна до огромно проливане на кръв.

За съжаление сега виждаме нещо подобно в Източната част на остатъците от Отоманската империя, където пак отвън се поставиха нови фитили и ново кръвопускане, подкрепяно с най-фантастични аргументи.

Умни хора е имало и в миналото. Това минало е свършило и не може да го върнем. Но лошото е когато го пресяваме ние често пропускаме важни неща водещи към мир и наблягаме на неща водещи до излищно горене и разрушение на всички елементарни условия за живот. Това е което е важно за тези документи.

1 Думата е използвана съвсем условно, за да се избегне повтарянето на „зекове“. Иначе сталинските лагери нямат абсолютно нищо общо с „каторгата“ в царска Русия. Да не говорим за заточенията, които са били буквално луксозни курорти в сравнение с Гулага. В качеството на дореволюционни заточеници, болшевиците имали прислуга, водели лична кореспонденция, получавали колети, ходели свободно на гости у приятели от околните села, развличали се с лов и риболов и изобщо живеели много по-охолно и щастливо от заобикалящото ги местно население.

2 Мария (Маруся) Спиридонова (1884-1941), видна ръководителка на партията на левите есери. През 1906 г., по решение на местната организация на есерите, застрелва на гарата в Борисоглебск жандармерийския офицер Луженковски, ръководил наказателни операции през 1905 г. На 11 септ. 1941, заедно със 155 други политзатворници, е убита от НКВД в Медведевската гора, до Орел.

3 Поскрьобишев, Александър Николаевич (1891-1965), генерал, шеф на Секретната (по-късно Специалната) секция на ЦКна КПСС, от 1930 до 1952 г. – най-близкият технически сътрудник на Сталин.

4 Улрих, Василий Василевич (1889-1951) – от 1926 до 1948 г. председател на Военната колегия на Върховния съд на СССР. Наред с Берия и Вишински – един от главните Сталинови палачи.

5 Тук: пълна изолация от останалия свят, затваряне единствено в собствените гледни точки и мнения. Бел. пр.

6 Тоест онова, което в днешна Русия (а и много други места по света) се нарича „политически технологии“. Бел. пр.

7 Това е безспорно вярно за „етническото“ разбиране на нацията (етнонационализма). Що се отнася до гражданския национализъм, при който обединяващата идея е не културното, езиково и етническо единство, а лоялността към гражданската общност, картината не е чак толкова ясна. Бел. пр.

8 Тоест борбата за преразпределение на африканските територии между европейските сили от края на 19 век, по времето на „новия колониализъм“ ((1881–1914). Бел. пр.

9 Без да се опитвам да противореча на автора, с чиито базисни гледни точки съм съгласен, ще посоча само, че има и други начини за оказване на влияние върху гигантските движения на капитали – както центробежни, така и центростремителни. Данъчната реформа на Доналд Тръмп, при цялата си спорност, все пак успя да накара мениджърите на Apple да върнат – или поне да заявят, че ще върнат обратно в САЩ – огромната част от офшорните си спестявания. Бързината и лекотата, с която се случи всичко това, е почти прекалена, за да може човек да повярва в дълготрайността на подобни подходи, но си остава „факт“, че изглежда има и други начини. Само налагането на регулативни „намордници“ едва ли може да реши проблема с „живачната подвижност“ на капитала в дългосрочен план. Бел. пр.

10 Еднанормална игра на Го продължава около 200 хода. Бел. пр.

11 Методът на „грубата сила“ е такъв, при който компютърът се опитва да изчисли всички възможни варианти след даден ход, за да избере оптималния от тях. На сегашния етап от развитието на компютърната техника този подход е невъзможен, тъй като вариантите в големите човешки игри (шахмат, го) са прекалено много и на практика не могат да бъдат пресметнати изцяло. Бел. пр.

12 Под „Общ изкуствен интелект“ (или „Интелект от общ характер“) в науката и научната фантастика се разбира такъв вид изкуствен интелект, който може да се занимава не само със строго специфични, но и с общи проблеми на познанието, като всеки човек. Бел. пр.

13 Игра, при която участниците трябва да представят чрез мимики смисъла на думата, предложена от другия отбор. Бел. пр.

14 Става дума за графичното му представяне, тоест кривата върху координатната система показва първоначално спадане, последвано от повторно увеличение на неравенството. Бел. пр.

15 ЕС даде старт от София на програмата за Западните Балкани (Пълният текст на софийската декларация); https://offnews.bg/politika/es-dade-start-ot-sofia-na-programata-za-zapadnite-balkani-palniat-tek-680841.html

16 „Депутатите ще нахлузят намордник на свободата на словото“; http://www.segabg.com/article.php? id=904924

17 Румен Белчев: „Селфи с дупка“; http://starshel.bg/? pos=8&artid=2163

18 „Борисов е красив и скромен, хвалят го ГЕРБ“; https://news.bg/politics/borisov-e-krasiv-i-skromen-hvalyat-go-gerb.html

19 Рангел Михайлов: „Яловият опит на Румен Радев да подхлъзне политическия елит по руска писта“; http://www.faktor.bg/bg/articles/mneniya/lacheni-tsarvuli/yaloviyat-opit-na-rumen-radev-da-podhlazne-politicheskiya-elit-po-ruska-pista

20 „Народняшкият“ Цветанов измества „европейския“ Дончев“ на западния фланг на ГЕРБ https://news.bg/politics/narodnyashkiyat-tsvetanov-izmestva-evropeyskiya-donchev-na-zapadniya-flang-na-gerb.html

21 Владимир Шопов: „Редник Радев“; http://www.reduta.bg/%d1%80%d0%b5%d0%b4%d0%bd%d0%b8%d0%ba-%d1%80%d0%b0%d0%b4%d0%b5%d0%b2/

22 „Двата вида истина на Борисов“; http://sulla.bg/2018/03/24/4204.html

23 Мария Спирова, Лондон: „За ползите от вайкането в българската политика“; http://starshel.bg/? pos=8&article&artid=2167

24 Буквално: „Обществото на овъншностяването“. Под „овъншнпостяване“ в германските социални науки се разбира изнасянето навън на определени проблеми. Бел. пр.

25 Алюзията тук, разбира се, е за „Държавата“ на Платон, откъдето тезата за философите-управници взема началото си. Бел. пр.

26 Флатайрън [наречен така по известната едноименна сграда – ютията] е част от нюйоркския Манхатън, в която днес се оформя голяма концентрация на високотехнологични фирми. Институтът на Джим Симънс очевидно е част от тази супермодерна и супермощна инфраструктура. Бел. пр.

27 Тоест гигантска, по името на страната „Бробдингнаг“ от „Пътешествията на Гъливер“. Бел. пр.

28 В англоезичния свят под „науки за живота“ се имат предвид най-вече биологията и медицината, с всичките им стотици и хиляди подразделения. Бел. пр.

29 Европейската асоциация за ядрени изследвания, известна най-вече с огромния ускорител за микрочастици близо до Женева. Бел. пр.

30 Известният крайнодесен съветник на Тръмп, който по-късно беше махнат от правителствения екип и в момента е един от най-яростните лични врагове на президента. Бел. пр.

31 Част от математическата теория, наречена по името на съветския математик Лев Понтрягин. Бел. пр.

32 Тоест натрупванията в скалните седименти, въз основа на които се отчита наличието или липсата на живот в определени праисторически епохи. Бел. пр.

33 Това влияние се разпространява още повече сред турските официални лица, след като германският генерал Карл Лиман фон Сандерс пристига в Имперската военна академия за да реформира османската армия през 1913 г. Бел. авт.

34 Gul Ozyegin, New Desires, New Selves: Sex, Love, and Piety among Turkish Youth (New York University Press, 2015), p. 246. Бел. авт.

35 Gendered Identities: Criticizing Patriarchy in Turkey, edited by Rasim Özgür Dönmez and Fazilet Ahu Özmen (Lexington, 2013), p. 74.

36 Йозал беше любител на класическата османска музика и обичаше изпълненията на Ерсой. Това, а не толкова подкрепата му за ЛГБТИ-политиките, е причината, поради която отечествената партия легализира промяната на пола. Бел. авт.

37 Престъпления като убийството на Кадер са вдъхновили един роман от шест тома, „Турски наслади“ [английското название на локума, което има и сексуална конотация, бел. пр.] (публикуван в САЩ от „Пингвин“), чийто главен герой е банкер-травестит, обсебен от решаването на криминални случаи, включващи убийства на транс хора в Истанбул. Бел. авт.

38 За разлика от Индия, където през 2014 г. Върховният съд призна хижра (транссексуалните и интерсексуални), както и други транс-джендър хора, като трети пол (въпреки че хомосексуалността продължава да е престъпление), турският закон признава сред гражданите само два пола. Бел. авт.

39 Всъщност названието идва от специалната помада за мустаци, използвана от бръснаря на Кайзера, Франсоа Абѝ. Фразата „той е постигнат“ вероятно се отнася до особената, настръхнала форма на мустака, която по онова време безспорно се е считала за особен признак на мъжественост. Бел. пр.

40 А междувременно и срещу всички останали членове на „Групата на 7-те“, тоест на практика Тръмп срещу целия свят. Бел. пр.

41 http://geoproblems.eu/wp-content/uploads/2016/01/2014_34/12_pmihaylov_2014_34.pdf

42 Пело Михайлов, 80 години от най-масовото селищно преименуване в България, http://geoproblems.eu/wp-content/uploads/2016/01/2014_34/12_pmihaylov_2014_34.pdf

43 За етимологията на думата „България“ виж Петър Голийски. В кн.: Зиези, от който са Българите. Предхристиянска и предмюсюлманска религия и митология. ТАНГРА ТанНакРа ИК София. 2003, стр. 353-354], Рашев [Рашо Рашев, Прабългарите през V-VII век. Второ допълнено издание. Фабер. София. 2004], Степанов [Цветелин Степанов. Власт и авторитет в ранносредновековна България. Издателство Агато, 1999] и Тодоров-Бемберски [Христо Тодоров-Бемберски, Името българи – история и същност. Библиотека Елбекен. ИК Огледало. София. 2004]. Най-дълбоко в темата е навлязъл обаче Румен Даскалов в книгата си Чудният свят на древните българи, която горещо препоръчвам

44 „Ефект на ореола“ се нарича приписването на определени качества и специфики на даден индивид или група въз основа на недостатъчно информация, като първи или повърхностни впечатления (например външен вид). Бел. пр.

45 Тоест, от около сто и четиридесет години насам, останалите преди това ги има само на книга, при това рядко-та-нарядко, доколкото е останало нещо.

46 Впрочем, не. Голямото изключение от херметичната затвореност на масовото внимание и способност за оценка, разбира се, е творчеството на Георги Господинов, което, въпреки същностната си несъвместимост с основния въпрос на българското битите, се е превърнало – за щастие! – в обект на масово внимание, любов и почитание (но и масова омраза от страна на събратята по перо откъм българската гилдия). Има и за нас бъдеще, мисля си.

47 Изключвам тук българската поезия, за която чувам, че е наистина от световна класа, без да е обвързана изключително с чепкане на същия този въпрос. Самият аз не мога да се произнеса, поради липса на реални сетива за това най-изящно от всички словесни изкуства. ОК, чудесно, радвам се. Само че, кога и къде на тоя свят поезията е била нещо като масово или дори широко популярно изкуство? Поезията и нейното четене са елитарни занимания и като такива намиращи се извън обхвата на онова, за което иде реч в моето тук размишленийце.

48 „При Рик“ (Rick’s Coffeeshop) е известно кафене в Амстердам. Бел. пр.

49 Голям град, където има масово смешение на етноси и култури. Бел. пр.

50 Креси се наричат граничните области между Полша и Украйна, Беларус и Литва, които са се измествали на няколко пъти в хода на 20 век. В един момент те са съставлявали около половината от територията на страната. Бел. пр.

51 Тоест мисията на марксизма като [първоначално] универсално учение на световното сплотяване и обединение, под знака на „общата класа“, без значение на етноси и народности. Бел. пр.

52 Героиня на широко известния филм „Момичето от Дания„, който предизвика оживени дискусии по цял свят, включително и на страниците на „Либерален преглед“. Бел. пр.

53 По името на Абу Ханафи – ислямски богослов и юрист от 8 век, основател на една от четирите сунитски юридически школи. Бел. пр.

54 Гей- или транс-жени и мъже, които танцуват в костюми на противоположния пол. Бел. пр.

55 Димитър Крачунов, мухтар (кмет) на село Голям Извор, възпроизвежда тук, по време на разпита си, думи на Левски. Самият Левски повтаря това твърдение, в по-съкратен и сбит вид, по време на собствените си разпити: „Данъци много, а нямаш спокойствие. [Ето], за това щях да ги обнадеждавам.“

56 По принцип Левски изтъква две основни причини за започването на революционната си дейност – първата от тях е вече споменатото разбиране за икономическо неравенство между мюсюлмани и християни (забележете, че тук става дума за верски, а не етнически различия), а втората, според мен значително по-важна и с много по-голяма обяснителна сила – „защото Сърбия, Влашко, Черна Гора и Гърция са готови да заграбят България, затова, за да не дадем земята си“. Разбира се, тук винаги може да се отговори, че той се е придържал към някаква „хитра“ тактика, тоест не е издавал реалните цели и мотивации на дейността си, с надеждата, че това може би ще доведе до по-лека присъда, но за самия мен това звучи несериозно. Левски едва ли е човек, който може да си прави прекалено много илюзии по отношение на съдбата, която го очаква. Но дори и да би било така, това може да означава единствено, че той очевидно не си дава ясна сметка за важността на тази трибуна като средство за изказване и защитаване на собствените си убеждения и принципи.

57 От гледната точка на това разбиране реалното постижение на Възраждането е постигането на собствена, независима екзархия и признаване на собствен милет [националност] от страна на османските власти; революционната му страна е просто съпътстващ и силно маловажен аспект, придобил важност, влияние и значимост по странно стечение на историческите обстоятелствата, което няма нищо, или почти нищо общо, с идеите и усилията на апостолите му. Най-ясното доказателство за това е пълният неуспех на опита за „повторението“ му, довели до трагичния провал от Илинден.

58 Виж частта „Въобразената „революция“, от изследването За ползите и вредите от „историята“, Златко Енев, „Годишник на ‚Либерален преглед‘„2013, ч. 3, стр. 341–360. (Също и онлайн, на адрес: http://librev.com/index.php/2013-03-30-08-56-39/prospects/science/2182-nutzen-und-nachteil-3).

59 Raymond Detrez, The Bulgarian national movement in the light of Miroslav Hroch’s analysis of national revival in Europe, http://cf.hum.uva.nl/natlearn/Balkan/athens_detrez.html. (Публикувана на български език в „Либерален преглед“ на 11.9.2013 – https://librev.com/prospects-science-publisher/2169-2013-09-11-21-00-40).

60 „Като кулминационна изява на българската национална революция Априлското въстание през 1876 г. е органически свързано с цялостния възрожденски процес. То увенчава финалната развръзка на този процес като екстремално радикално проявление на освободителните стремления […]“ К. Косев, цит. съч, стр. 13

61 Българската историография, разбира се, не е напълно лишена от интерпретации, разглеждащи Възраждането като подчертано културен процес (в тази връзка виж Румен Даскалов, Как се мисли Българското Възраждане, София, ЛИК, 2002, стр. 60-78). При по-съвременните интерпретации, идещи откъм Запада обаче, става дума за едно комплексно представяне, при което, от една страна, българското Възраждане се разглежда като част от общия процес на национални формирания в (югоизточна) Европа през 19 век, а от друга, последователно се оспорва идеята за значимостта на национално-революционната борба като част от него. Такава комбинация в собствено българската историография е непозната за самия мен.

62 The Formation of a Nationalist Bulgarian Intelligentsia, 1835-1878, Garland Publishing, Inc. New York and London 1987 [Формирането на националистическа българска интелигенция, 1835-1878].

63 Janette Sampimon, Becoming Bulgarian: The Articulation of Bulgarian Identity in the Nineteenth Century in Its International Context: An Intellectual History, Pegasus, 2006.

64 R. Detrez, op. cit..

65 Sampimon, op. cit., p. 9

66 Крайно време е българските учени и по-широка интелигенция да осъзнаят, че в историята на България не е имало друг вид революции освен държавно подготвените, организирани и проведени такива. (И не непременно от българската държава, разбира се).

67 Виж в тази връзка голямото изследване на Mайкъл Паларе. (Michael Palairet. The Balkan Economies c. 1800-1914: Evolution without Development. New York, Cambridge University Press, 1997. [Mайкъл Паларе. Балканските икономики 1800-1914: еволюция без развитие. София, АПОСТРОФИ, 2005.])

68 Виж в тази връзка Златко Енев, Кощунствени мисли от по средата на лятото, „Либерален преглед“ 2013 (http://librev.com/index.php/discussion-bulgaria-publisher/2119-2013-07-20-20-56-39).

69 Виж в тази връзка Michael R. Palairet, The Balkan Economies C.1800-1914: Evolution Without Development, Cambridge University Press, 2003. На български език: Майкъл Паларе, Балканските икономики 1800-1914: еволюция без развитие. София, Апострофи, 2005. Доколкото ми е известно, същите са изводите и на Румен Аврамов, чиито икономически трудове за съжаление не познавам.

70 Публикувано в „Либерален преглед“, 5 септември 2008.

71 Елена Хаджиниколова; За Андрей С. Цанов и за създаването на Българското евангелско дружество през 1875 г. в Самоков, http://ebox.nbu.bg/pro/6%20Elena%20Hadjinikolova%20+.pdf

72 Генчев, Николай, Красимира Даскалова (съст.) Българската възрожденска интелигенция. Енциклопедия; ЦАНОВ Андрей Стоев; държавно издателство „д-р Петър Берон“, София, 1988 г., стр. 693.

73 Стаменова, Ж. и колектив. Гагаузите в България. Записки от терена. – София: Исторически музей – Каварна и Етнографски институт с музей към БАН, 2007, с. 9-12.

74 Карахасан-Чънар, И. Светът на исляма, т. II. Турският свят. // ЛИК, 2006, с. 254.

75 ДВ, № 19, 13.03.2009.

76 Недков, Б. Ориенталистиката в Софийската народна библиотека. // Год. ББИ за 1945-1946, 1948, с. 226-239.

77 Sicil (тур.) – съдебен регистър за различните решения на кадията и за преписи на получените по места официални разпореждания на висшестоящите инстанции.

78 Иванова, С. Комплектуване, формиране и развитие на сбирките на Ориенталския отдел на НБКМ. Към Пътеводител на Ориенталския отдел на НБКМ. // Изв. ДА, 79, 2000, с. 3-49; Кендерова, Ст., З. Иванова. Из сбирките на османските библиотеки в България през XVIII-XIX век. Каталог на изложба от ръкописи и старопечатни книги. – София, 1998-1999.

79 Карахасан-Чънар, И. Етническа и религиозна мозайка на България. – София: ЛИК, 2006, с. 266-267.

80 През 1931 г. след революцията на Кемал Ататюрк в Турция, новата светска власт, за да се освободи от миналото на стария режим, обявява търг за продажба на стара хартия. В този случай българската държава се оказва много адекватна. Малко преди това двама наши османисти, които били запознати с турските архиви, се ориентират в обстановката и са наясно, че става дума за безценни сведения за бившата вече Османска империя, които засягат и българската история. Така страната ни купува няколко вагона хартия, за да я претопи във фабриките в Белово и Княжево. Интересно е, че част от архива в Османската империя и особено документите от султанската канцелария са на много плътна хартия, която се произвежда от парцали, и е много лесна за рециклиране. В България обаче веднага се изяснява, че тези ценни документи се отнасят не само до българската и балканската история, а са част от султанския архив, който засяга всички провинции на империята. Министерството на народното просвещение веднага създава комисия, която да започне да ги обработва. Тази дейност продължава и до ден днешен.

81 Панчева, Ц., А. Дончева. Ориенталските колекции на Националната библиотека в контекста на процесите по опазването на националното книжовно културно наследство и достъпът до него. // < http:// electronic-library.org/articlers/Article 0154.html>, последно прегледан 10.07.2016.

82 Defter (тур.) – „тетрадка“, „регистър“, „дневник“, „опис“, „списък“.

83 Стоянов, В. Турското население в България между полюсите…, с. 97.

84 Пак там, с. 11.

Table of Contents

Май 2018

За истините от последната световна войнаи за новата съветска (кино)пропаганда   Автор(и): Д-р Георги Карев, д.м.н.

Две мнения за просветителското наследство на комунизма  Автор(и): Кристен Годси и Славенка Дракулич

Разграждането на националната държава Автор(и): Рана Дасгупта

Писмо до Хаим Оливер Автор(и): Фани Цуракова

Борбата между човешкия и изкуствения интелект продължава (засега) Автор(и): Кейд Метц

О, Лимасоле мио Автор(и): Евдокия Борисова

Епохата на несигурността Автор(и): Роналд Ингълхарт

Никол Пашинян и новата Армения Автор(и): Нийл Макфаркуар

Новите икономически стратегии на Япония Автор(и): Майкъл Шуман

Малки нощни музики Автор(и): Златко Енев

Представянето на Полша и нейното минало Автор(и): Константи Геберт

За зейналите дупки и пробойни в българската политика Автор(и): Аспарух Панов

Юни 2018

„За Бога, спестете ни философите-управници!“ Автор(и): Юрген Хабермас, журналисти от „El Pais“

Убийците от Киев Автор(и): Джошуа Хамър

Джим Симънс, царят на цифрите Автор(и): Д. Т. Макс

Бунтът на Италия срещу ЕС Автор(и): Ерик Джоунс

7 по стил от Чарлз Буковски Автор(и): Чарлз Буковски

Животът, смъртта и възкресениетона руския опозиционен журналист Аркадий Бабченко Автор(и): Маша Гисън

Никаква смърт и подобрен живот:принадлежи ли бъдещето на трансхуманизма? Автор(и): Робин Маки

Сексуалните промени в Турция Автор(и): Кая Гендж

Какво се случва, когато един гневлив,неспособен на концентрация малоумник управлява империя? Автор(и): Миранда Картър

Политиката на преименуване – набор от идеи Автор(и): Даниел Смилов

Тайните служби на Путин Автор(и): Андрей Солдатов

Как едно заспало германско предградие обяснявавъзхода на крайнодесните движения в Европа Автор(и): Аманда Тауб

„Калуня-каля“ – урок по творческо писане за недостатъчно добрите Автор(и): Диана Петрова

За основния въпрос на българското битие Автор(и): Златко Енев

Какво „Америка на първо място“ ще струва на Европа? Автор(и): Джереми Шапиро

Южната завеса: „Граница“ на Капка Касабова Автор(и): Джейкъб Микановски

Златимир Коларов – два кратки разказа Автор(и): Златимир Коларов

Тревата е зелена и през май… Автор(и): Мюмюн Тахир

За или против трансплантацията на детеродни органи Автор(и): Ерин Биба

Юли 2018

Проклятието на Помпей Автор(и): Евдокия Борисова

Чистки и параноя (Ела Джордж за „новата“ Турция на Ердоган) Автор(и): Ела Джордж

Моят Шабат Автор(и): Вивиана Асса-Леонидова

Гърция, Македония и промяната на имената на Балканите Автор(и): Флориан Бибер

Златимир Коларов – две кратки есета Автор(и): Златимир Коларов

„Своите“, чуждите и Холокостът Автор(и): Андрей Колесников

Двама бащи и бебето, което никога не са очаквали Автор(и): Дениз Грейди

Вчера, днес и утре в българската политика Автор(и): Аспарух Панов

За кого бие камбаната? Автор(и): Светлана Христова

Израел избира идентичността пред демокрацията.Може да го последват и други Автор(и): Макс Фишер

Модерна Франция, футболът и въпросите на расата,идентичността и Африка Автор(и): Зак Бошан

Август 2018

Предговор към „Васил Левски и неговите сподвижниципред турския съд“ Автор(и): Златко Енев

Дефицитите в българската партийно-политическакултура не са от вчера или днес Автор(и): Аспарух Панов

Да отвориш вратата Автор(и): Мюмюн Тахир

Малка доматена сага Автор(и): Евдокия Борисова

Септември 2018

Във Варшава помнят и самите камъни Автор(и): Джейкъб Микановски

Срещу политиката на идентичността Автор(и): Франсис Фукуяма

„С най-благородни подбуди“ Автор(и): Стефан Дечев

Мюсюлманската култура в България:Книжовно-документално наследство Автор(и): Ибрахим Карахасан-Чънар