Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2018

(част 1)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2018

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите 10

Януари 2018 12

Земя: необитаемата планета

Автор(и): Дейвид Уолас-Уелс 13

Правенето и развалянето на революциите

Автор(и): Татяна Журженко 40

Възходът и падението на най-възхвалявания

руски театрален режисьор

Автор(и): Джошуа Яфа 62

Играта на Путин

Автор(и): Юлия Йоффе 74

Предчувствие за септември

Автор(и): Мюмюн Тахир 101

Падингтън, Коледа и Брекзит –

или за сериозните политически послания в историята на едно мече

Автор(и): Евдокия Борисова 109

Крайнодясното полско правителство

и положението на жените в Полша

Автор(и): Алекс Кокотас 119

От нацизъм към „никога повече“

Автор(и): Ричард Дж. Еванс 135

Дзен или на лов за азиатски тигри

Автор(и): Красимир Дамянов 147

Александър Везенков: 9 септември 1944 г.

Автор(и): Щефан Трьобст 158

Защо комунизмът не е геноцид – част 1

Автор(и): Татяна Ваксберг 166

Циганската лъжица

Автор(и): Красимир Дамянов 172

Елиф Шафак: Народите не винаги се учат от историята си

Автор(и): Елиф Шафак 213

„Заробени“ в историята

Автор(и): Стефан Дечев, Боян Лазаревски 218

Ескимоско иглу на припек

Автор(и): Марин Дамянов 225

Защо комунизмът не е геноцид – част 2

Автор(и): Татяна Ваксберг 247

Що е джендър и има ли той почва у нас?

Автор(и): Марио Игнатов 254

Февруари 2018 262

Идеята за Европа (Още една елегия)

Автор(и): Сюзън Зонтаг 263

Отвъд голямото разтуряне: сигурността най-после се завръща в Европа

Автор(и): Иван Кръстев 269

Силициевата долина и търсенето на вечния живот

Автор(и): Тад Френд 279

Тайната вечеря

Автор(и): Евдокия Борисова 302

Втора хирургия

Автор(и): Красимир Дамянов 314

За Родината! За Сталин!

Автор(и): Валерия Новодворская 318

Отварянето на севернокорейската мисъл

Автор(и): Жиюн Баек 321

Полша копае дупка в паметта си

Автор(и): Марси Шор 331

Политиката се намира в центъра на корейската Олимпиада

Автор(и): Е. Тами Ким 337

Какво са правата на човека?

Автор(и): Морис Кранстън 342

Кой е убил повече хора: Хитлер, Сталин или Мао?

Автор(и): Иън Джонсън 356

Красотата убива

Автор(и): Румен Леонидов 364

Как капитализмът променя съзнанието

Автор(и): Джонатан Хейт 368

Пренаписването на историята в Източна Европа

Автор(и): Волха Чарниш и Евгений Финкел 376

Тихата феминистка революция в арабския свят

Автор(и): Хема Мартин Муньоз 384

Март 2018 388

Краят на стария Израел

Автор(и): Алуф Бен 389

Русия след Путин

Автор(и): Иван Кръстев, Глеб Павловски 407

„Дългата телеграма“ на Джордж Кенан

Автор(и): Джордж Кенан 418

Пастирката или мъртвешкият шум

Автор(и): Мюмюн Тахир 438

Най-еротичната година в живота на Пикасо

Автор(и): Лара Марлоу 448

Може ли да има добро порно?

Автор(и): Стоя 461

Работници от Германия, обединявайте се

Автор(и): Катрин Бенхолд 465

„Смъртта на Сталин“ убедително представя

ужасяващата абсурдност на тиранията

Автор(и): Маша Гисън 471

Може ли в Русия да се появи лесбийско семейство?

Автор(и): Иля Бер 475

Картини от модерна Полша – част 1

Автор(и): Стивън Ерлангер 482

Homo sapiens, поне какъвто го познаваме,

ще изчезне след около един век

Автор(и): Ювал Ноа Харари 488

Миналото на Путин обяснява бъдещето на Русия

Автор(и): Грегори Файфър 502

Провалът на британския мултикултурализъм

и добродетелта на взаимността

Автор(и): Афшин Шахи 510

Април 2018 515

Прочистването на сложното полско минало

Автор(и): Алиса Валес 516

Хомо Орбаникус

Автор(и): Ян Вернер Мюлер 524

Делото срещу Гугъл

Автор(и): Чарлз Дюиг 536

Приветствайки новите ни господари, роботите

Автор(и): Шийла Колхаткар 563

Третата вълна на демокрацията

Автор(и): Самюъл Хънтингтън 588

Там, където Музеят на геноцида премълчава

(най-вече) съдбата на евреите

Автор(и): Род Нордланд 619

Смехориите и страховете на бъдещето, което вече чука на вратата

Автор(и): Златко Енев 624

Юлия Кръстева и състоянието на дискурса…

Автор(и): различни български интелектуалци,

via Facebook 629

Юлия, мое недоумение

Автор(и): Златко Енев 653

Ченгетата ни са по-добри от ченгетата ви –

размисли относно досието на Юлия Кръстева

и българския академичен живот

Автор(и): Димитър В. Атанасов 661

Всички разбират от досиетата на ДС

(какво бе пропуснато при прочита

на делото „САБИНА“ – Юлия Кръстева)

Автор(и): Христо Христов 690

Поетът с две родини

Автор(и): Евдокия Борисова 707

Многоликият Холокост: Класификацията на Робърт Пакстън

Автор(и): Румен Аврамов 718

След любовта

Автор(и): Момо Капор 725

Службата е била великодушна

Автор(и): Илия Троянов 727

Пеперудата на Роршах

Автор(и): Яна Букова 736

Април на село

Автор(и): Мюмюн Тахир 745

Какво всъщност става с Източна Европа

Автор(и): Джон Фефър 749

Правни аспекти на държавната антиеврейска политика

в Царство България (1940-1944 г.) – Откъс

Автор(и): Здравка Кръстева 760

Картини от модерна Полша – част 2

Автор(и): Марк Сантора и Стивън Ерлангер 770

Похвално слово за великомъченица Валентина

Автор(и): Хюсеин Мевсим 775

Нелибералната революция в Източна Европа

Автор(и): Иван Кръстев 785

Краят на демократичния век

Автор(и): Яша Мунк, Роберто Стефан Фоа 800

Съдържание

Списък на авторите

А

Аврамов, Румен 718

Атанасов, Димитър В. 661

Б

Баек, Жиюн 321

Бен, Алуф 389

Бенхолд, Катрин 465

Бер, Иля 475

Борисова, Евдокия 109, 302, 707

Букова, Яна 736

В

Ваксберг, Татяна 166, 247

Валес, Алиса 516

Г

Гисън, Маша 471

Д

Дамянов, Красимир 147, 172, 314

Дамянов, Марин 225

Дечев, Стефан 218

Джонсън, Иън 356

Дюиг, Чарлз 536

Е

Еванс, Ричард Дж. 135

Енев, Златко 624, 653

Ерлангер, Стивън 482, 770

Ж

Журженко, Татяна 40

З

Зонтаг, Сюзън 263

И

Игнатов, Марио 254

Й

Йоффе, Юлия 74

К

Капор, Момо 725

Кенан, Джордж 418

Ким, Е. Тами 337

Кокотас, Алекс 119

Колхаткар, Шийла 563

Кранстън, Морис 342

Кръстева, Здравка 760

Кръстев, Иван 269, 407, 785

Л

Лазаревски, Боян 218

Леонидов, Румен 364

М

Марлоу, Лара 448

Мевсим, Хюсеин 775

Мунк, Яша 800

Муньоз, Хема Мартин 384

Мюлер, Ян Вернер 524

Н

Новодворская, Валерия 318

Нордланд, Род 619

П

Павловски, Глеб 407

Р

различни български интелектуалци 629

С

Сантора, Марк 770

Стоя 461

Т

Тахир, Мюмюн 101, 438, 745

Троянов, Илия 727

Трьобст, Щефан 158

У

Уолас-Уелс, Дейвид 13

Ф

Файфър, Грегори 502

Фефър, Джон 749

Финкел, Евгений 376

Фоа, Роберто Стефан 800

Френд, Тад 279

Х

Харари, Ювал Ноа 488

Хейт, Джонатан 368

Христов, Христо 690

Хънтингтън, Самюъл 588

Ч

Чарниш, Волха 376

Ш

Шафак, Елиф 213

Шахи, Афшин 510

Шор, Марси 331

Я

Яфа, Джошуа 62

Януари 2018

Земя: необитаемата планета

Автор(и): Дейвид Уолас-Уелс

I. „Страшният съд“

Да надникнем отвъд научната сдържаност.

Обещавам ви, че нещата са по-зле, отколкото изглеждат. Ако в страховете ви около глобалното затопляне доминират онези за надигането на морското равнище, то едва се докосвате до повърхността на възможните ужаси, дори в рамките на живота на днешните тийнейджъри. А надигащите се морета – и градовете, които те ще потопят – засега доминират до такава степен картината на глобалното затопляне, както и способността ни за уплаха от климата, че са затъмнили възприятията ни за други заплахи, много от тях намиращи се далеч по-близо. Надигащите се океани са нещо лошо, всъщност много лошо; напускането на крайбрежните зони обаче няма да бъде достатъчно.

Всъщност, ако милиарди човешки същества не променят съществено начините си на живот, някои части от Земята най-вероятно ще станат почти необитаеми, други ще бъдат ужасяващо негостоприемни, и то не по-далеч от края на този век.

Дори и когато вперим очи в климатичните промени, ние сме неспособни да схванем цялостния им мащаб. Само през миналата зима една поредица от дни, с 15 до 20 градуса по-топли от нормалното, опекоха Северния полюс и стопиха вечно замръзналата полярна повърхност [permafrost], която заобикаля Глобалното хранилище за семена в норвежкия Сволборд, на остров Шпитцберген. Хранилището е предназначено да съхранява семената на всички културни растения, така че селското стопанство на планетата да може да бъде възстановено след евентуална глобална катастрофа – и, както изглежда, то беше наводнено само десет години след изграждането си.

Хранилището (известно под името „Страшният съд“) е възстановено, поне засега: структурата беше подсилена и семената се намират в сигурност. Но разглеждането на този епизод като притча за предстоящите наводнения изпусна от поглед по-важната новина. Доскоро вечно замръзналите области не бяха особена грижа за климатолозите. Но арктическите вечно замръзнали области съдържат 1,8 милиарда тона въглерод, което е повече от два пъти по-голямо количество в сравнение с онова, което в момента се намира в земната атмосфера. Когато се разтопи и бъде освободен, този въглерод може да се изпари под формата на метан, който е парников газ, 34 пъти по-мощен от въглеродния двуокис (ако се пресмята в разстояние от един век; напротив, ако се пресмята в рамките на две десетилетия, той е 86 пъти по-мощен). С други думи, ние разполагаме с два пъти по-голямо количество въглерод от онова, което в момента замърсява атмосферата на планетата – хванато в арктическите вечно замръзнали области и чакащо да бъде освободено на дата, която се приближава все повече, и то отчасти под формата на газ, който увеличава топлинната сила на атмосферата 86 пъти.

Може би вече знаете това – пресата публикува алармиращи статии ежедневно, но […] независимо от това колко добре сте информирани, със сигурност това не е достатъчно. В хода на последните десетилетия културата ни става все по-апокалиптична, изпълнена с филми за зомбита и анти-утопии от рода на Mad Max, може би като резултат от прикрити страхове пред промяната на климата – и все пак, когато се стигне до опасностите, свързани със затоплянето на реалния свят, ние страдаме от невероятна липса на въображение. Причините за това са много: боязливият език на научните вероятности, който климатологът Джеймс Хансен веднъж беше нарекъл „научното омаловажаване“; фактът, че страната [Америка] е доминирана от група технократи, които вярват, че всеки проблем може да бъде решен, както и от една противопоставяща се култура, която дори не вижда в глобалното затопляне тема, достойна за обсъждане; простата скорост на промените, но също и тяхната бавност, която прави така, че в момента ние виждаме резултатите от промени, започнали преди десетилетия; накрая – почти необозримите мащаби на проблема, които стигат до простия изглед за собственото ни унищожение. Неохотата, произлизаща от страх, в края на краищата също е форма на отрицание.

Някъде между научното омаловажаване и научната фантастика се намира самата наука. Тази статия е резултат от десетки интервюта и обмени на мисли с климатолози и изследователи от свързани с темата области – и тя отразява съдържанието на стотици научни статии, посветени на темата за промяната на климата. Онова, което следва тук, не е серия от прогнози за нещата, които ще се случат – те ще бъдат определени до голяма степен от много по-малко сигурната наука за човешките реакции. Вместо това тя е описание на нашето най-добро разбиране за това накъде би се устремила планетата, ако не предприемем агресивни мерки. Малко вероятно е всички тези сценарии на затопляне да се осъществят напълно, най-вече поради факта, че опустошенията, с които е свързан пътят към тях, ще разрушат безразличието ни. Всъщност, те са нашата програма за действие.

Сегашното [граматическо] време на климатичната промяна – разрушенията, които вече сме опекли за непосредственото си бъдеще – е достатъчно ужасяващо. Повечето хора говорят така, сякаш Маями и Бангладеш все още имат шансове да оцелеят; но повечето учени, с които разговарях, предполагат, че ще ги изгубим до края на века, дори и ако престанем да употребяваме изкопаеми горива през следващото десетилетие. Затоплянето с два градуса обикновено се считаше за праг на катастрофата: десетки милиони климатични бежанци биха се устремили [в резултат на това] към един неподготвен за приемането им свят. Днес вече двата процента са наша цел, според Парижките споразумения за климата, а експертите ни дават само слаби шансове да ги удържим. Междуправителственият комитет на ООН по въпросите на климатичните промени издава периодични доклади, често наричани „златният стандарт“ на изследванията на климата; последният от тях прогнозира, че ще достигнем глобално затопляне с четири градуса до началото на следващия век, ако продължаваме да се движим по сегашния курс. Но това е една само усреднена прогноза. Горният край на кривата на вероятностите стига чак до осем градуса – и авторите все още не са измислили начин за справяне с топенето на вечно замръзналите области. Освен това докладите на Комитета не включват изцяло последствията от т. нар. „Албедо-ефект“ (по-малко лед означава по-слаба отразяваща способност, повече абсорбирана слънчева светлина, а следователно и по-бързо затопляне); по-дебелото облачно покритие (което задържа топлината под себе си); или измирането на горите и друга флора (които извличат въглерода от атмосферата). Всяко от тези неща заплашва да ускори затоплянето, а историята на планетата показва, че температурата е в състояние да се покачва с до пет целзиеви градуса в хода на тринадесет години. Последният път, когато планетата е била по-топла с четири градуса, посочва Питър Бранен в книгата си „Краищата на света“ The Ends of the World (неговата история на основните случаи на унищожаване на живота на планетата), нивата на океаните са били по-високи с десетки метри.

Земята е преживяла пет масови измирания преди онова, през което преминаваме ние сега – всяко от тях толкова пълно изличаване на предшестващия го еволюционен запис, че то е функционирало като ново стартиране на планетарния часовник. И много климатолози ще ви кажат, че тези събития са най-точният аналог на екологическото бъдеще, към което се движим през глава. Освен ако сте тийнейджър, вие най-вероятно сте чели в учебниците си от гимназията, че тези измирания са били резултати от сблъсъци с астероиди. А всъщност всички от тях, с изключение на едно, са били обусловени от климатични промени, причинени от парникови газове. Най-ужасното от всички се е случило преди 252 милиона години [в края на Пермския геологически период]; започнало е с това, че въглеродът е затоплил планетата с пет градуса; ускорило се е, когато затоплянето е причинило освобождаване на метана от арктическите области, и е завършило с унищожаване на 97 процента от живите същества на Земята. В момента ние освобождаваме въглерод в атмосферата със значително по-бързо темпо; според повечето оценки, поне десет пъти по-бързо. И темпото се ускорява. Именно това имаше предвид Стивън Хокинг, когато през тази пролет каза, че нашият вид ще трябва да колонизира други планети през следващия век, за да може да оцелее. Същото убеждение мотивира и Елон Маск, който миналия месец представи плановете си да изгради колония на Марс в хода на следващите 40 до 100 години. Тези хора са неспециалисти, разбира се, и вероятно също толкова склонни към паника, колкото сме вие и аз. Но многото трезви учени, които интервюирах в хода на последните шест месеца – най-цитираните и работили най-дълго в тази област, несклонни към алармизъм и мнозина от тях съветници към Комитета на ООН, които въпреки това критикуват неговата сдържаност – мълчаливо са достигнали до същите апокалиптични заключения: никоя програма за намаляване на емисиите не може да реши проблема сама по себе си.

В хода на последните няколко десетилетия понятието „антропоцен“ излезе извън чисто академичния дискурс и се разпространи сред популярното въображение – едно название, дадено на геологическата ера, в която живеем сега, което е едновременно и начин да се сигнализира, че тук става дума за нова ера, дефинирана от човешката намеса в развоя на процесите, определящи дълбоката история на планетата. Един проблем с това название е, че то предполага някакъв вид завоюване на природата. И колкото и хладно човек да се отнася към идеята, че може би вече сме разрушили естествения свят – което със сигурност сме направили – то вече е нещо съвсем друго да се замислим над възможността, че може би просто сме го провокирали, създавайки първоначално от невежество, а след това от отрицание, една климатична система, която сега ще започне война срещу нас, в хода на множество столетия, и може би докато ни унищожи напълно.

II. Топлинна смърт

Бахрейнизирането на Ню Йорк[1].

Хората, като всички бозайници, са топлинни машини; оцеляването им означава непрекъснато охлаждане, като задъхани кучета. За това е нужно температурата да бъде достатъчно ниска, така че въздухът да може да действа като вид охладител, изтеглящ топлина от кожата, така че машината да може да продължава да работи. При повишаване на температурите със седем градуса това би станало невъзможно в големи части от екваториалния пояс на планетата и особено в тропиците, където проблемът се усложнява от повишената влажност; в джунглите на Коста Рика например, където влажността обикновено е над 90 процента, простото движение навън, когато температурата е над 50 градуса, вече би било смъртоносно. И ефектът би бил много бърз: само за няколко часа едно човешко тяло би било умъртвено чрез сваряване, както отвън, така и отвътре.

Скептиците срещу климатичните промени посочват, че планетата се е затопляла и охлаждала вече много пъти, но климатичният прозорец, който позволява съществуването на човешки живот е много тесен, дори и в рамките на цялата планетарна история. При повишаване на температурите с 11 или 12 градуса, повече от половината население на земята, така както е разпределено днес, би умряло от директен топлинен удар. Нещата почти сигурно няма да стигнат чак до там в хода на този век, макар че някои модели на непрекъснати емисии водят и до такива заключения. […] Но от 1980-та насам броят на местата по планетата, където е налице опасна или екстремна температура, се е увеличил 50 пъти; очаква се още по-голямо увеличение. И петте най-горещи лета в Европа от 1500 насам са се случили след 2002, а според предупрежденията на Комитета на ООН, простото стоене навън през горещите части от годината вече ще бъде нездравословно. Дори и ако постигнем целта на Парижките споразумения за покачване на температурата с два градуса, градове като Карачи и Калкута ще станат почти необитаеми, като всяка година в тях ще има топлинни вълни като онази, която ги блокира напълно през 2015. При повишение с четири градуса, смъртоносната европейска вълна от 2003, която уби почти по 2000 души на ден, ще бъде вече нормално лято. При шест градуса, според изследване на националната администрация за океаните и атмосферата, летният труд от какъвто и да е вид ще стане невъзможен в долната част на Долината на Мисисипи, и всеки човек в страната, източно от Скалистите планини, ще се намира под по-голям топлинен стрес, отколкото където и да е по света в момента. Както посочва Джоузеф Ром в книгата си Промяна на климата: какво трябва да знае всеки, топлинният стрес в Ню Йорк би надминал онзи от днешен Бахрейн, едно от най-горещите места на планетата, а температурите в Бахрейн „биха предизвиквали топлинен удар дори и по време на сън“ [когато човешкото тяло е охладено]. Припомнете си, че горната граница на прогнозите на Комитета на ООН е с два градуса повече от това. В края на този век, според преценки на Световната банка, най-хладните месеци в Южна Америка, Африка и Тихия океан най-вероятно ще бъдат по-горещи от най-горещите месеци в края на 20 век. Климатичните инсталации могат да помогнат донякъде, но в крайна сметка те само увеличават още повече проблема с въглерода. Кризата ще бъде най-драматична в Близкия Изток и Персийския залив, където през 2015 бяха регистрирани температури, достигащи 72 градуса. Само след няколко десетилетия хаджийството ще стане физически невъзможно за онези два милиона мюсюлмани, които извършват поклонението всяка година.

Но тук не става дума най-вече за хаджийството, не става дума и за Мека; горещината наистина ни убива. В захарно-тръстиковия регион на Ел Салвадор около една пета от населението страда от хронически заболявания на бъбреците, което е резултат от обезводняването в резултат на работа по полетата, където те са били в състояние да работят удобно само допреди две десетилетия. Разбира се, топлинният стрес ни удря и по други места, не само по бъбреците. Докато пиша тези редове, в средата на юни в калифорнийската пустиня, температурата навън е 50 градуса. И това не е рекордна височина.

III. Краят на храната

Да се молим за царевични полета в тундрата.

Климатичните условия са различни по планетата, както са и растенията, но базисното правило за отглеждане на зърнени култури при оптимална температура е, че за всеки градус затопляне, добивите намаляват с 10 процента. Някои оценки стигат до 15 или 17 процента. Което означава, че ако планетата е по-топла с пет градуса в края на века, то може да се окажем с 50 процента повече хора и 50 процента по-малко зърнени храни, с които те да се изхранват. А ситуацията с протеините е още по-тежка: за произвеждането на една калория месо за хамбургери, са необходими 16 калории, получени от някоя крава, която е прекарала целия си живот в замърсяване на атмосферата с метанови пръдни.

Розовогледите растителни физиолози ще посочат, че математиката, свързана с добивите на зърнени храни, касае само регионите, където вече температурите са пикови, и те имат право – погледнато теоретично, един по-топъл климат би направил по-лесно отглеждането на зърнени култури в Гренландия. Но както показват новаторските изследвания на Розамонд Нейлър и Дейвид Батисти, тропиците вече са прекалено горещи за ефективно отглеждане на зърнени култури, а местата, където това се прави днес, вече функционират при оптимални топлинни условия – което означава, че дори и малки затопляния ще ги доведат до ситуации на намалена производителност. А освен това не е чак толкова просто да се изместят полетата на север, поради по-ниското качество на почвата там; планетата се нуждае от множество столетия, за да може да създаде онзи вид чернозем, който е оптимален за зърнопроизводството.

Сушата може да се окаже дори още по-голям проблем, при което някои от най-плодородните земи бързо биха се превърнали в пустини. Ускорението е много трудно за моделиране, но прогнозите за края на този век са по принцип единодушни: очакват се безпрецедентни суши по всички места, където днес се произвежда храна. Към 2080 г., без драматични намаления на емисиите, южна Европа ще се намира в постоянна екстремна суша, много по-тежка от Американските пясъчни бури от 1930-те. Същото ще се отнася и за Ирак и Сирия, както и голяма част от Близкия Изток, някои от най-гъсто населените части от Австралия, Африка и Южна Америка, както и плодородните райони на Китай. Никое от тези места, които днес предоставят голяма част от храната по света, няма да може да служи повече като надежден източник.

IV. Климатични епидемии

Какво ще се случи, когато се разтопят арктическите чумни ледове?

Скалите, когато се намират на правилното място, са нещо като запис на планетарната история. Епохи, продължавали в течение на милиони години, са пресирани от силите на геологическото време в пластове от по няколко сантиметра, а понякога и по-малко. Ледът функционира по същия начин, като вид климатично досие, но освен това той е и замразена история, части от която могат да бъдат съживени отново, ако бъдат разтопени. В сегашния арктически леден пояс са замразени болести, които не са циркулирали във въздуха в продължение на милиони години – в някои случаи далеч преди хората да са били наоколо, за да могат да се срещнат с тях. Което означава, че нашите имунни системи не биха имали ни най-малка представа как да се съпротивяват, ако онези праисторически организми бъдат освободени от леда.

Освен това Арктика съхранява ужасни бацили от по-нови времена. В Аляска изследователите вече са открили остатъци от Испанския грип от 1918, който е заразил над 500 милиона души и убил около 100 милиона – около 5 процента от населението на Земята и почти шест пъти повече, отколкото са загинали по време на Първата световна война; самата епидемия е била нещо като страховит надгробен камък на войната. Както съобщи BBC през май, учените предполагат, че в сибирските ледове са замразени причинители на едра шарка и чума – кратка история на убийствените човешки болести, чакаща да бъде пробудена за живот от арктическото слънце.

Експертите уточняват, че много от тези организми всъщност няма да оцелеят след размразяването и посочват специалните лабораторни условия, при които те са съживили някои от тях (например 32,000-годишната „екстремофилна“ бактерия, съживена през 2005, друг бацил на 8 милиона години, съживен през 2007, или трети, на 3,5 милиона години, който един руски учен си е инжектирал сам, в търсене на рецепта за дълголетие), за да покажат, че подобни организми могат да се съживят само при екстремни условия. Но вече през миналата година едно момче загина, а двадесет други бяха заразени с антракс, освободен от леда в тялото на лос, умрял от болестта минимум 75 години по-рано; 2,000 днешни лосове също са били заразени, като са пренасяли и разпространявали болестта отвъд тундрата.

Но онова, което безпокои епидемиолозите далеч повече от древни болести са вече съществуващите напасти, които могат да бъдат пренасяни, модифицирани или дори наново еволюирани чрез затоплянето. Първият ефект е географски. Преди ранния модерен период, когато единственото средство за ускоряване на смесването на хората и техните болести са били корабите, самата човешка провинциалност вече е била предпазно средство срещу епидемиите. Днес, дори и при глобализацията и невероятно ускореното смесване на човешки населения, нашите екосистеми са все още стабилни и това функционира като друго ограничение, но глобалното затопляне ще промени тези екосистеми по непредвидими начини и ще помогне на болестите да прехвърлят такива граници със същата сигурност, с която го е направил [Ернан] Кортес. В наши дни, ако живеете в щата Мейн или във Франция, вие не се безпокоите особено много от мисълта за малария. Но докато тропиците малко по малко се катерят на север, а заедно с тях мигрират и маларичните комари, това сигурно ще се промени. Сигурно не сте се безпокоили особено много и от вируса Зика допреди няколко години.

Впрочем, вирусът Зика представлява добра илюстрация на втория тревожен ефект – мутацията на болестите. Една от причините, поради които доскоро не сте чували нищо за Зика е, че в продължение на десетилетия той е бил ограничен единствено до Уганда; друга такава е, че доскоро не беше известно той да е причинявал рождени дефекти. Учените все още не разбират изцяло какво точно се е случило и какво са пропуснали [в този случай]. Но със сигурност знаем поне някои неща за начините, по които климатът влияе върху определени болести: маларията например разцъфтява най-вече в горещи региони на само защото комарите, които я пренасят, живеят най-добре там, но и защото с всеки градус повишаване на температурата маларийният плазмодий се размножава десет пъти по-бързо. Което е и причината Световната банка да смята, че към 2050 година около 5,2 милиарда хора ще трябва да се съобразяват с него.

V. Въздух, негоден за дишане

Пълзящият смъртоносен смог, който задушава милиони.

Нашите дробове се нуждаят от кислород, но той е само минимална част от онова, което дишаме. И частта на въглерода в атмосферата се увеличава: тя току-що е достигнала 400 частици на милион, а крайните оценки, изхождайки от сегашните тенденции, указват, че тя ще достигне 1,000 частици към 2100. При тази концентрация, в сравнение с въздуха, който дишаме сега, човешката познавателна способност спада с 21 процента.

Други съставки на горещия въздух са дори още по-плашещи, като минимални увеличения на замърсяването са в състояние да съкращават продължителността на живота с десет години. Колкото по-гореща става планетата, толкова повече озон се формира – и към средата на века американците най-вероятно ще страдат от 70 процента увеличение на нездравословния озонов смог, по оценки на националния център за атмосферни изследвания. Към 2090 около 2 милиарда души ще дишат въздух, чийто състав е над „безопасното“ равнище, както го дефинира Световната здравна организация.

Дори и днес вече над 10,000 души умират всеки ден от дребните частици, отделяни при изгарянето на изкопаеми горива; всяка година 339,000 души умират от дима на горски пожари, отчасти защото промяната на климата вече е удължила сезона на пожарите (в САЩ – с 78 дни от 1970 насам). Към 2050, според Лесничейската служба на САЩ, горските пожари ще бъдат два пъти по-разрушителни, отколкото са днес. Налице освен това е и ужасяващата възможност екваториалните гори като онези в областта на Амазонка (които през 2010 прекараха втората поред най-голяма суша за последните сто години, в разстояние от пет години), да изсъхнат до такава степен, че да станат достъпни за този вид унищожителни, пълзящи горски пожари – което не само ще изхвърли огромни количества въглерод в атмосферата, но и ще намали размерите им. Това е особено важно, тъй като само амазонският регион предоставя около 20 процента от кислорода ни.

VI. Перманентна война

Насилието, изострено от жегата.

Климатолозите са изключително предпазливи когато говорят за Сирия. Те биха искали да знаем, че климатичните промени, ако и наистина да са довели до суша, която допринесе за избухването на гражданска война, то не е съвсем правилно да се каже, че конфликтът е резултат от затоплянето. Ливан например, който се намира в най-близко съседство, премина през същия спад на реколтите. Но изследователи като Маршал Бърк и Соломин Хсиянг са успели да изразят количествено някои от не съвсем очевидните взаимовръзки между температурата и насилието: за всеки половин градус затопляне, те твърдят, в обществата се наблюдава между 10 и 20 процента увеличение на вероятността за въоръжен конфликт. При науката за климата нищо не е просто, и все пак аритметиката е печална: на една планета, по-топла с пет градуса, би имало поне наполовина повече войни от днес. Като цяло, социалните конфликти биха могли да се удвоят през този век.

Това е и причината, поради която въоръжените сили на САЩ са обсебени от промяната на климата (както потвърдиха почти всички климатолози, с които разговарях): перспективата, че американските военни бази на морско равнище биха могли да бъдат потопени, е достатъчно тревожна, но да бъдеш световен полицай е доста по-трудно когато нивото на престъпността се удвои. Разбира се, Сирия не е единственото място, където климатът е допринесъл за разпалване на конфликти. Някои спекулират, че повишеното ниво на сблъсъци из целия Близък Изток през последното поколение отразява натиска, породен от глобалното затопляне – хипотеза, която е толкова по-жестока, като се има предвид, че затоплянето започна да се ускорява когато индустриализираният свят извлече, а след това изгори, петрола на този регион.

Но каква точно е връзката между климата и конфликтите? Част от нея се свежда до [влошаване на] селското стопанство и икономиката; друга голяма част е свързана с принудителна миграция (която днес е рекордно висока – поне 65 милиона души скитат по планетата в момента). Но налице е и простият факт на индивидуалната раздразнителност. Жегата повишава нивата на местна престъпност, както и грубостите, обменяни по социалните медии. А използването на климатични инсталации, започнало през миналия век, не допринесе особено много за намаляване на традиционната вълна от лятна престъпност.

VII. Перманентен икономически колапс

Слабоват капитализъм в един наполовина по-беден свят.

Постоянната мантра на глобалния неолиберализъм[2], който преобладаваше навсякъде между края на Студената война и началото на Голямата рецесия [от 2008] е, че икономическият растеж ще ни спаси от всичко.

Но след икономическия крах от 2008 един все по-голям брой изследователи, занимаващи се с историята на капитализма, започват да твърдят, че цялата история на ускорено икономическо развитие, започнала внезапно през 18 век, е резултат не от технологически нововъведения, търговия или динамиката на глобалния капитализъм, а просто следствие от откриването на грубата сила на изкопаемите горива – еднократна инжекция на нова „стойност“ в система, която дотогава е била характеризирана от икономика на ниво оцеляване. Преди изкопаемите горива никой не е живеел по-добре от родителите и прародителите си от 500 години преди това, освен по времена непосредствено след епидемични опустошения като Голямата чума, които са позволявали на оцелелите щастливци да се възползват от ресурсите, освободени в резултат на масовите гробове. Но след като сме изгорили изкопаемите горива, смятат тези учени, ние може би ще се завърнем към „устойчивото състояние“ на глобалната икономика. И, разбира се, тази еднократна инжекция има унищожителна дълготрайна цена: промяната на климата.

VIII. Отровени океани

Серни оригвания по продължение на мъртво крайбрежие.

Че моретата ще се превърнат в убийци е нещо сигурно. Освен ако се получи радикално намаление на емисиите, ние ще станем свидетели на поне един метър повишаване на морското ниво – а може би и три метра – до края на този век. Една трета от най-големите градове по света се намират на брегове – да не говорим за електроцентрали, пристанища, военни бази, обработваема земя, рибници, речни делти, блатни ландшафти, оризища и т. н. Но дори и онези, намиращи се над три метра надморска височина, ще бъдат наводнявани много по-лесно и по-редовно, ако водата се издигне толкова високо. В наши дни поне 600 милиона души живеят на височини от около десет метра над морското равнище.

Но наводняването на тези площи е само началото. В момента повече от една трета от въглеродните емисии на планетата се поемат от океаните – и слава Богу, инак бихме имали много по-голямо затопляне. Но резултатът от това е т. нар. „вкиселяване на океаните“, което само по себе си може да добави половин градус затопляне в хода на този век. Освен това то унищожава живота във водата: може би вече сте чували за „избелването на коралите“, тоест тяхното измиране, което е много лоша новина, тъй като кораловите рифове поддържат около една четвърт от живота в океаните и предоставят храна за около половин милиард души.

Но това не е всичко, което вкиселяването на океаните причинява. Абсорбирането на въглерод може да причини верижна реакция, при която недостатъчно наситените с кислород води пораждат различни видове микроби, които правят водата още по-безкислородна, първо в дълбоките океански „мъртви зони“, а след това постепенно нагоре, към повърхността. Там по-малките риби измират, неспособни да дишат, което води до още по-голямо размножение на бактериите, разграждащи кислород – и реакцията се ускорява. Този процес, при който мъртвите зони се разширяват като рак, задушавайки морския живот и унищожавайки развъдниците на риба, е вече доста напреднал в части от Мексиканския залив и по крайбрежието на Намибия, където от морската вода избликва сероводород по продължение на около хиляда километра крайбрежна ивица, известна под названието „брегът на скелетите“. Първоначално това се е отнасяло до остатъците от китоловната индустрия, но днес названието е по-точно от всякога. Сероводородът е толкова токсичен, че еволюцията е пригодила сетивата ни да откриват дори и най-малките негови концентрации в атмосферата – което е и причината, поради която носовете ни са толкова добри при откриването и на най-малка следа от флатуленция [стомашни газове]. Именно това е и газът, който е унищожил онези 97 процента от живите същества по време на вече споменатото голямо измиране [от края на Пермския период]. Тогава са изминали милиони години, преди океаните да успеят да се възстановят.

IX. Големият филтър

Сегашното ни безразличие не може да продължава.

Но защо не можем да видим всичко това? Със сигурност настоящата ни слепота не може да продължава – светът, който ще ни се наложи да обитаваме, няма да го допусне. При свят по-топъл с шест градуса екосистемата на Земята ще бъка от толкова много природни катастрофи, че тогава просто ще ги наричаме [климатично] време: постоянни рояци от тайфуни, торнадо и наводнения – изобщо, събития, които до неотдавна са разрушавали цели цивилизации. Най-мощните урагани ще се повтарят много по-често, а и ще трябва да въведем нови категории, с които да ги описваме. Хората винаги са виждали във времето някакъв вид предсказване на бъдещето; отивайки напред, ние ще гледаме на гнева му като на отмъщение за миналото.

[…]

Няколко от учените, с които разговарях, предполагат, че глобалното затопляне е решението на известния „Парадокс на Ферми„, който се състои във въпроса: „Ако вероятността за съществуване на извънземни цивилизации е толкова висока, то защо никога не сме намирали указания за тяхното съществуване?“ Отговорът, смятат те, е че естествената продължителност на живота на цивилизациите може да се окаже само няколко хиляди години, а онази на една развита индустриална цивилизация – може би само няколкостотин. В една вселена, която е на възраст много милиарди години, със звездни системи, разделяни както от [необозрими количества] време, така и от пространство, цивилизациите може би се появяват, развиват и изгарят прекалено бързо, за да успеят да се открият една друга. Питър Уорд, харизматичен палеонтолог и един от хората, които са направили откритието, че масовите измирания на планетата са били причинявани от парникови газове, нарича това „Големият филтър“: „Цивилизациите възникват, но съществува един вид филтър на околната среда, който прави така, че те измират и изчезват много бързо“, каза ми той. „Ако разгледате планетата Земя, то филтрирането, което се е случвало в миналото, са били тези масови измирания“. Масовото измиране, през което живеем сега, едва е започнало.

И все пак, колкото и невероятно да звучи, Уорд е оптимист. Такива са и повечето от останалите му колеги – [големите имена в областта на климатичните изследвания] – с които разговарях. Климатолозите са развили своя собствена вяра: ние ще намерим начин да предотвратим радикалното затопляне, казват те, защото сме принудени.

Не е ясно доколко окуражен човек трябва да се чувства от тази мрачна увереност и доколко да се пита дали това не е просто някаква форма на доброволно самозаблуждение; за да се стигне дотам, че глобалното затопляне да се окаже притча, някой трябва да оцелее, за да я разказва, естествено. Учените знаят много добре, че за да можем да достигнем дори само целите на Парижките споразумения, до 2050 емисиите на въглерод от индустрия и енергопроизводство трябва да спадат наполовина за всеки десет години – а те все още се покачват. Що се отнася до емисиите от селско стопанство – обезлесяване, кравешки пръдни и пр.), те ще трябва да бъдат сведени до нула. Освен това ще трябва да изнамерим технологии, с чиято помощ да извличаме, годишно, два пъти повече въглерод от атмосферата, отколкото извличат всички растения на планетата в момента. И въпреки това, като цяло, учените имат невероятно доверие в изобретателността на хората. Те посочват примери като проекта Аполо или запушването на озонната дупка, която бяхме пробили в атмосферата през 1980-те години, както и отминаващият страх от взаимно [атомно] изтребление. Сега, когато сме изнамерили начин да произведем собствен Страшен съд, със сигурност ще трябва да изнамерим и начин за измъкване от него, така или иначе. Планетата не е свикнала да бъде провокирана по такива начини и климатичните системи, които дават обратна информация само в хода на много столетия или хилядолетия, не ни позволяват да си представим в цялата им пълнота вредите, които вече сме ѝ причинили. Но когато най-после осъзнаем какъв точно свят сме изградили, казват те, то ще намерим и начини да го направим отново обитаем. За тях всякаква друга алтернатива е просто невъобразима.

Дейвид Уолас-Уелс е американски журналист, специализиращ в областта на климатичните промени и изследвания. Статията му „Земя: необитаемата планета“, публикувана в ежеседмичното приложение на Ню Йорк Таймс през юли 2017 предизвика истинска буря от коментари, спорове и опровержения, която продължава и до този момент (тя е вече широко сравнявана с „Тихата пролет“ на Рейчъл Карсън).

Коментари (18)

- 02-01-2018|Peterpup

Само не видях статистиката за последните 1500г. и как са изчислили че тези 5 са след 2002-ра

- 02-01-2018|Златко

Да беше попитал Гугъл, вместо да остроумничиш тук…

iopscience.iop.org/article/10.1088/1748-9326/11/2/024001

- 05-01-2018|Златко

Собствената ми раздразнителност, най-често под формата на директна грубост, сигурно вече е добре позната на повечето редовни читатели тук (убеждението ми, че я пускам в ход единствено в случаи, при които си имам работа с откровена глупост или арогантност, е субективна работа, разбира се; казвам това не за да се оправдавам).

И все пак, нека запечатаме за поколенията поредния сблъсък с нещата, които самият аз възприемам като проява на сравнително арогантно невежество (типичен симптом: приказките от рода на „виж кво, не разбирам нищо от темата, но това, дето го приказваш ти, са пълни глупости, това го разбират и децата“)…

И така, откъм Фейсбук:

Serge Baruch Не е сериозен автор е този – независимо от това, дали е алармист или скептик. Това се лови дори без да има нужда да се опровергава «информация», върху която гради пророкуванията си.

Списание „Либерален преглед“ И как точно се „лови“? Особено пък „без да се опровергава“? Щото сме родени научени? Или щото сме от Русия, дето не ни е страх и от дявола с всите му копита, може би?

То тва хубаво, само че колко още пъти Русия трябва да минава през катастрофи, та да й уври най-после главата дебела? (Още повече, че тоя път не само Русия е на топа на устата, ами сме всички)…

Serge Baruch Списание, що ме нападаш.? Изказах мнението си, имам основания за него, но не обичам да хортувам с истерици, които започват разговора с атака ad hominem, при това без да се познаваме. Така че чао завинаги, ٦٨ лазарника щастливо живеех без «Либерален преглед», колкото имам още лесно ще изкарам по същия начин.

Списание „Либерален преглед“ А инак мнението е като задника – всеки от нас го има, но не всеки от нас разполага с разбирането, че не е нужно непременно да го вре в очите на хората. Хеле пък ако не е особено достойно за внимание…

Boris Panov Списание „Либерален преглед“ Много Ви отива заглавието, което сте си поставили. Така, още от началото, сигнализирате читателите, че преглеждате и коментирате от либерална гледна точка. Отделих ٥ минути от безценното си време, за да прочета набързо най-голямата глупост, която съм срещнал по темата в последните ١٠-١٥ години. Най-обичам, когато журналисти се „специализират“ в области, които са предназначени за коментар от хора на науката. Пак добре, че не са се специализирали в мозъчната хирургия или управлението на пътнически самолети:). „Световното затопляне“ е най-голямата измама на съвремието. Няма научни данни, които да го потвърждават. Но има изоблилие от продажни журналисти и политици (Ал Гор), които се препитават със сензационализъм от най-лоша проба. Благодаря Ви, че ме разсмяхте:)

Списание „Либерален преглед“ @Boris Panov: Не знам кой точно е прав и кой крив в цялата тази история, но ако някой ми каже, че къщата ми гори, то като минимум съм склонен да се обърна и погледна, вместо да реагирам с „ай сиктир бе, ти ли ша ма учиш!“ (не че това не е типичната реакция на мъжагите от родината ми, но все пак се надявам, че с поколенията нещицата започват по малко да се променят)…

А инак този с очилата на снимката горе – и той май се смее, така като гледам…

Boris Panov Инфантилният Ви опит за ирония също ме забавлява. Искате ли да си говорим за скулптура?:). Вие със сигурност не знаете „кой е крив, кой – прав“, но сте публикували тази апокалиптична измислица, заставайки на страната на създателя ѝ. С право не сте предизвикали интерес, защото живеем във Века на Информацията; хората са осведомени и могат да разграничат стойностната журналистика от евтиния сензационализъм.

Списание „Либерален преглед“ Ок, разбирам. Няма да ви дразня повече. Но, за целите на информираността, нека все пак да уточним, че „евтиният сензационализъм“ идва от издание с утвърдена репутация (New York Magazine) и че там той е предизвикал реална буря от дебати, в които са взели участие и повечето от големите експерти в тази област (което и беше причината да го публикувам). Консенсусът е следният: действително авторът е подбрал тезите си по начин, който търси шоков ефект, но засега НЯМА нито едно директно опровержение на която и да е от изтъкваните тук основни тези. НЯМА, разбирате ли какво означава това? Учените НЕ МОГАТ, за разлика от вас, да кажат, че това тук са евтини, ненаучни приказки. Единственото възражение е, че няма нужда всичко да се събира на един куп, има много други възможни сценарии. Е добре, но не е ли по-добре човек да се поуплаши малко, пък дори и ако единственото следствие от това е, че започне да ходи на работа пеша, вместо с колата?

Достатъчно приказки, викам. Познавам страната си и мъжете от собственото си поколение достатъчно добре, за да си правя илюзии относно възможността за промяна на мисленето им. Тази статия, уважаеми Борисе, просто не е за вас. Същото се отнася и за списанието, за което очевидно чувате за пръв път (въпреки че съществува от десет години насам). Всекиму – своето, както се казва.

Няма никакви проблеми, под слънцето има място за всички ни. (Не че температурите в България не се повишиха само през последните двадесет години очевАдно; за човек като мен, който живее на север и се връща по веднъж годишно, вече е невъзможно да се прекарва лятото там). Но това, разбира се, също е тема, по която няма как да постигнем съгласие, предполагам. Всекиму – своето…

Списание „Либерален преглед“ Между другото, в Уикипедия има специална страница, посветена на тази статия. Толкова за „евтиния сензационализъм“ и провинциалния бабаитлък на добре информираните ми сънародници…

en.wikipedia.org/wiki/The_Uninhabitable_Earth

Serge Baruch 1. Консенсус означава пълно единодушие. Дори един несъгласен да има, това вече не е консенсус.

2. Най-важното обаче е, че науката не е партийно събрание, където решенията се приемат с вишегласие. Коперник и Галилео са добър пример, но има и безброй други.

3. Реномето на издание (NYTimes в случая) не изключва публикация на неверна информация, погрешна аргументация и т.н. Материали в раздела «Мнения» иразяват позиции на автори, а не на вестника.

Boris Panov Списание Изобщо не ме дразните. Забавлявате ме. Щом смятате, че днешният „Ню Йорк Таймс“ е едно от най-реномираните издания в света. Сигурно е такова за либерали, „прогресивни“ и всякаква подобна левичарска пасмина. Аз живея тук, в Щатите повече от 20 години и им гледам сеира достатъчно. Повечето от медиите тук отдавна са свършили с журнализма и са се превърнали в отдел „Манипулация и Дезинформация“ към Демократическата партия, под ръководството на престъпната фамилия Клинтън. Но все пак, въпреки всичко, някак си не мога да проумея, че всички либерали са погълнали „hook, line and sinker“ (извинявам се, но не намерих по-добро сравнение на български), и тази, най-голяма измама на столетието. Че, ужким ние, хората, сме виновни за т.нар. „световно затопляне“, услужливо преименувано на „промяна в климата“. Естествено, отново родена и отгледана в „прогресивната“ част на политическия спектър, както впрочем и всичките останали световни измами: за вредата от слънцето, холестерина, фреоните и озоновата дупка, ДДТ-то, животинските мазнини, яйцата и т.н. Няма да се разпростирам върху целите на лефтистите; те винаги са били едни и същи; – да контролират човечеството, подчинявайки го предварително на безумните си утопични идеи. Историята е показала, че освен стотици милиони невинни люде, избити от тях през мирно време, нищо не са съградили. Аз се занимавам вече 40 години с наука и нищо не приемам наготово. Така че, още преди 15-на години изчетох и проверих всички достъпни източници, да се уверя, че това е просто поредната либерална измама. Няма нужда да се „вярва“ в материални неща, когато може да се добие познание за тях. Всички атмосферни и природни феномени могат да бъдат изследвани и да бъдат направени изводи. Такива са направени. Изводите са, че човечеството влияе незначително (2-3%) върху световното затопляне/охлаждане, което има цикличен характер и се е случвало и ще се случва в милиардната история на Земята. Предизвикано е от комплексни фактори, свързани предимно с интензивността на слънчевото греене. В момента сме в началото на поредния студен цилъл, затова не се наблюдава никакво затопляне на Земята през последните 15-20 години. Това показват данните, а не мнението на някакъв журналист от NYT, или „учЕния“ Ал Гор – любимецът на Нобеловия комитет, наред с другия измамник – Обама. Тъкмо обратното; ще студуваме. Закърпете си кожуха левичарите, че ни очакват студени и дълги зими, и по-хладни останали сезони. Аз, естествено, не храня надежда, че ще вземете насериозно думите ми. Вие, Либералите, от логика и факти не се вълнувате. Важното е да се чувствате добре и важни.:)

- 05-01-2018|Златко

Ето още малко информация, този път за реакциите, които статията е предизвикала сред по-малко бабаитски настроени хора. Който иска – да чете (и по възможност – мисли)…

The Power and Peril of „Climate Disaster Porn“

- 07-01-2018|Петър Петров

Аз попитах, не остроумнича. И ако обичаш се дръж по-прилично. Ако искаш!

- 07-01-2018|Златко

Аз посрещам не по дрехите, а по ума, Петре. Ако искаш…

- 07-01-2018|Витов

Когато човек изгражда мнение по даден въпрос трябва да се съобразява с колективния опит. Извърших малко проучване по въпроса,

съобразявайки се със знанията които има човек след шести клас и достъпната литература. Получи се интересен материал,

който докладвах и публикувах. Реакцията последва моментално -

бях обвинен в ненаучност и разпънат на публична дискусия.

(ecoleng.org/Sadarjanie34.2013.html) Индустриално тераформиране на планетата с ползване на химически източници на енергия (нефт, газ, шистов газ, въглища и дърва) О. Витов 134-141 Мнение от А. Садовски 142. Сега си трая и гледам как се увеличава тектонската и вулканична активност на планетата в съчетание с разширяване на либералния модел за правене на пари…

- 07-01-2018|Петър Петров

Ти посрещай по каквото си искаш, твое право е. Надявам се не се изживяваш като последна инстанция, и най умния! След като си либерал би трябвало да приемаш с охота а не с агресия чуждото мнение. Поне така правят истински интелигентните. Но и мое право е аз да преценявам нещата според мен.

А сего малко по статията:

Всеки интересуващ се от наука знае че в тези модели има доста голям диапазон от допустимости и колкото повече са те толкава по-изкривен е крайният резултат, особено в науките за земята – там допустимостите са в млн.г. Питър Уорд е един от многото учени които се занимават с проблема и ако си чел и други теории за Земята би трябвало да знаеш че това не е единствената гледна точка и че човекът може и да е прав но може и да не е. Поне така би трябвало да се подхожда в науката до доказване на противното.

„Карл Попър изразява своето схващане за истината: „…не ме интересуваше дали дадена теория е истинна, нито пък кога се смята за приемлива… Аз исках да разгранича псевдонауката от науката, знаейки добре, че първата греши, а втората понякога може да се натъкне на истината“.

Планетата Земя има свой собствен живот и своите разрушителни сили. И всеки който е учил малко геология го знае това. Те не зависят от човека. Така че да спасяваме нещо което изобщо не е в нашите възможности е меко казано глупост. Човека е движен от други сили и би трябвало да съсредоточим силите си там – според мен елементарна психология или елементарни знания за природата на човека. Колкото по-добре опознаем себе си толкова по-добре ще се справим със бъдещите предизвикателства. Това което ние хората можем да направим НЕ ЗА ДА СПАСИМ ПЛАНЕТАТА, А ДА УДЪЛЖИМ ЕВЕНТУАЛНО ПРЕСТОЯ СИ на тази планета са неща в посока на намаляване на населението, намаляване на замърсяването на въздуха по посока да премахваме твърдите горива, да подобряваме стандарта на живота си и най-вече посока към образоване на населението. Къде сте видяли статистики за намаляване на населението? Все още се увеличава. А това е първият фактор който би трябвало да променим в посоката на тази загриженост. Защото само образованият човек може относително по-бързо да проумее проблемите и съответно да вземе мерки за подобряване на ситуацията. Но преди всичко трябва и да знаем че трябва първо да подобрим икономическата среда. Беден човек няма как да мисли за екология и всякакви подобни неща (пирамидата на Маслоу).

А тези зелени които се хранят от такива проекти мисля че не са истински загрижени за планетата. За тях това е бизнес. Само свободният и независимият човек достигнал до пето ниво от пирамидата на Маслоу е способен да има такава потребност.

- 07-01-2018|Златко

Петър Петров писа:

Планетата Земя има свой собствен живот и своите разрушителни сили. И всеки който е учил малко геология го знае това. Те не зависят от човека. Така че да спасяваме нещо което изобщо не е в нашите възможности е меко казано глупост.

Виждам, че сме на различни места – в доста много отношения, не само физически – но да губим и своето, и на останалите хора време с тъпи спорове нямам желание. Ще спомена все пак, че твърдението „Затоплянето на климата няма нищо общо с човека“на добър български език се превежда като „кой ми сра в гащите“(Антропоцен, мантропоцен, ние тия неща ги не ручаме у българско).

Щом имаш желание да се залъгваш с подобни неща, твоя си работа. Но не разчитай на много мекота и разбиране от моя страна. Пуснах тези ти коментари само за да не изглежда, че имам проблеми с критиката, насочена срещу самия мен (която е и единственото разумно нещо в тях). Иначе най-вероятно щях просто да ги игнорирам. Не пиши повече, достатъчно глупости се наредиха, други няма да допусна…

Хайде, Петре, със здраве!

- 08-01-2018|Гост

Учудва ме как едни и същи учени, със сходни убеждения, са песимисти по отношение на това, че ще можем да живеем на земята и са оптимисти по отношение на това, че ще можем да колонизираме Марс. В единия случай излиза, че няколко градуса промяна ще предизвикат апокалипсис, в изцяло пригодения за нас дом, а в другия, напълно липсващи условия на живот, ще бъдат компенсирани с научни средства. Може да помолим учените, които щяха да колонизират Марс, да предложат план за действие тук. А следващото, което ме шокира е за кравите. Извинете ме, но този свят съществува, според учените, от милиони милиарди години. Динозаврите не са ли имали газове? Планетата се замърсява интензивно последните 100-200 години, индустриализацията не е ли най-големия проблем, създаването на изкуствени продукти, пластмаси, създаването на тонове дрехи от полиестер, ацетат, акрил и какви ли не смеси? Индустрията не трупа ли нискокачествени джънк продукти само, за да си купим нещо ново всеки месец и да изхвърлим старото на бунището? Светът не беше ли нормален, когато употребявахме дърво, метал, кожа, хартия, наместо пластмаса? И какво прави Европа, премества си производствата в Китай, а китайците вече не виждат небето си от мръсен въздух. Това ли е съпричастност към живота и света? Защо никога природолюбителите не се опитват да дръпнат назад към нормалното, а напират да изкривят картинката още повече, като с идеята, че кравата пречи!

- 08-01-2018|Lubo

До Boris Panov.

Драги Борисе, напълно споделям написаното от Вас. Дума по дума. Добавям само следното: Както и Вие споменавате, основен фактор за климата (а и за много други процеси) на Земята е Слънцето. Авторът на статията игнорира този факт. (Какво да се прави – авторът се е „специализирал“). Както е известно, сега се намираме в края на 24 Цюрихски Слънчев цикъл. Цикъл, който ще се окаже един от най-слабите в 200 годишната история на наблюденията. Това може да бъде начало на глобално захлаждане, подобно на захлаждането, известно като „малък ледников период“ или Маундеров минимум. За такова захлаждане предупреждават няколко учени, един от които е Борис Комитов от Старозагорската обсерватория. Така че, присъединявам се към Вашия призив да си прегледаме кожусите.

Позволявам си да добавя още две неща:

Първо – прав е Златко. Тази статия, уважаеми Борисе, не е за вас. Тя е за Доналд. Цялата тази страшилка на специализирания автор може да се събере в едно изречение: „Драги Доналд, не се мотай, ами започвай да изпълняваш Парижските споразумения!“ Точка.

И второ – за толерантността на нашия либерал. Един читател – Serge – си позволява да изкаже съмнение по отношение на автора на статията. И ела сега да видиш либералната реакция на нашия либерал! Обиди, намесване на Русия с дебелата ѝ глава, дяволът с копитата и накрая, като връх на либерализма, ни навря и собствения си задник. И всичко това заради едно съмнение на един читател. Златко, защо обиди човека? Защото, както признава нашият либерал, собствената му раздразнителност е най-често под формата на директна грубост… Не, драги ми либерале! В твоето Отечество аз на това не му казвам „раздразнителност“. Изразявам се по-кратко – простащина!

- 09-01-2018|Златко

Уважаеми предишни коментаторе, виждам, че темата ви е напълно нова, щом още никога не сте чували за неща като това, че метановите газове, които се отделят от кравите, са далеч по-вредни за атмосферата от въглеродните съединения, които отделяме самите ние, чрез дишането и различните си активности. Да не говорим пък за колонизацията на Марс, където ще отидем не „ние“, а нищожно малка групичка хора, тъй като тамошната атмосфера е негодна за дишане и планетата може да бъде направена реално обитаема само теоретично, след стотици години на тераформна работа – и пр., и пр. Предполагам, че за вас думичката „колонизация“ звучи като „колонизация на Америка“, инак едва ли бихте се чудили толкова как така, аджеба, е възможно това, а не може да се оправи атмосферата на Земята. (Краткият отговор е, че „оправянето“ на земната атмосфера е задача, НЕСРАВНИМО по-сложна от „колонизацията“ на Марс).

Изобщо, четене му е майката. Четене и събиране на знания. Трябва да призная, мили мои, че понякога наистина успявате да ме докарате до тихичко отчаяние, колкото и вече да съм обръгнал на „спецификите“ ви. Но ми е трудно, ей Богу! Ето, тази статия е поредно указание за неизбродните далечини, които ни делят едни от други. Разбирам да се беше намерил поне един коментатор, който да изтъкне някакви смислени неща, да каже, че има тези и тези контра-аргументи, че едва ли нещата ще се развият с такава скорост, че има идеи и проекти за борба срещу затоплянето (примерно за изхвърляне на серни съединения във високата атмосфера – тоест нещото, което правят вулканите – чрез което да понижим температурата). Или нещо друго, което да говори за някакви ЗНАНИЯ. Няма, братко. Биволски инат, тъпоумно отрицание (няма такова нещо, атмосферата не се затопля. даже напротив; ако пък го прави, то ние нямаме нищо общо с това!) – и нищо друго. Брей, все бях очаквал глупости, но чак пък такива, при това толкова масови? В кой свят живеете вие бе, хора? И какво точно трябва да се случи в него, за да осъзнаете, че освен него има и друг, далеч по-голям и необозрим, който не може да бъде обяснен с „От Искъро по-глибоко нема“?

- 09-01-2018|Гост

Тук не пишат с приоритет химици или учени от БАН, защото сайтът не е научен. Той третира теми любими за определена прослойка хора, които също не са учени, но често използват наука, която отдавна не е свободна, за да трансформират света. Да, аз отказвам да приема, че нещо естествено в тази планета пречи на живота ни. В природата има баланс, в противен случай тя нямаше да съществува милиони милиарди години. Оставам с впечатление, че либералният принцип е да се отхвърля самото естество на живота, а да се превъзнася човешкия интелект, който безогледно се намесва в природата и никога не е виновен, че внася боклук и хаос, в иначе балансиран свят. Случайно ли е, че всички парникови газове, с които се борим, са точно газовете присъщи за живота, за нашия организъм и този на животните? Не само са присъщи, но те са част от биохимичните процеси в организмите ни, нужни за живота ни. Безвредни, без цвят и мирис, част от телата на живите организми. От кого ще спасяваме планетата, от себе си ли? От това, че дишаме въглероден двуокис и микроорганизмите в стомасите ни произвеждат метан? Ако животът е в противоречие със самия себе си, то ще спасяваме планетата от живота на нея ли? Случайно ли е, че за нива на парникови газове се изследват точно житото и месото, с които човекът се изхранва, а не се гледат, да речем, производството на изкуствени торове и газовете от ауспусите? Химията, която се излива от нашите производства, химията в храната, болестите на цивилизацията, отравянето на водните басейни от индустрията, производството на лекарства с безброй странични ефекти, не убиват хора? Не може ли малко по-либерално да тръгнем първо от себе си и нашите грешки, преди надменно да поправяме „грешките“ на природата?

- 09-01-2018|Златко

Гост писа:

Случайно ли е, че всички парникови газове, с които се борим, са точно газовете присъщи за живота, за нашия организъм и този на животните?

Боже, помагай! Автомобилните газове, или онези на въглищните и петролните индустрии (примерно производството на електроенергия от изкопаеми горива) били „присъщи за живота“. За кой точно живот, уважаеми/уважаема коментатор(к)е?

Не знам, не знам… Всъщност не би трябвало да реагирам на подобни коментари, тъй като безумните им абстракции в стил „щраус – пясък – ние не сме оттук, ние сме от планетата безумническа Илюзия“, би трябвало да са себеочевадни. Но като гледам упоритостта, с която тук продължават да се сипят все един и същи тип безумия, то идеологическата идиотщина от времената на комунизма малко по малко започва да ми се вижда като нещо съвсем нормално, в една среда, в която мисленето очевидно се свежда до молитви и метани пред някакви саморъчно издялани икони. Боже, боже, боже!

- 09-01-2018|Златко

В текста има ДЕВЕТ тези, подредени последователно и подкрепени с поредица от аргументи, както фактически, така и разсъдъчни (плод на съответни размишления). Оттук нататък няма да допускам коментари, които не обръщат внимание на НИТО една от тезите в текста, като вместо това се забиват в някаква форма на съвременен исихазъм, тоест съзерцание на собствения пъп. Занимавайте някой друг с безумията си, НЕ-уважаеми!

- 09-01-2018|Златко

Гост писа:

От това, че дишаме въглероден двуокис и микроорганизмите в стомасите ни произвеждат метан…

Дишаме въглероден двуокис, а? И червата ни произвеждат метан? Отлично образование за огняр в Аушвиц, бих казал. За друго едва ли става. Извън България, искам да кажа. Боже, спаси ме от презрението към собствените ми корени. Чак толкова ли сме прости, абе, хора?

- 09-01-2018|Гост

Не се тръшкай толкова, не е полезно за здравето. Разбира се, че имам предвид издишаме, а не вдишваме въглероден двуокис, дишането е в двете посоки, а темата е за онова, което излъчваме. И разбира се, че и в нашите дебели черва има метан. И разбира се, че противопоставям индустрията на естествените процеси, правя го подробно в два коментара, трудно беше да НЕ разбереш, че ги противопоставям, а не обединявам. Нали точно това е тезата ми, защо се хващаме за живите организми и за основната си храна, когато индустрията замърсява? Ако не си си направил труд да прочетеш и още по-важно, да схванеш една теза, няма смисъл да влизаш в полемика и още повече, да употребяваш квалификации, с което само ще снижиш нивото на разговора.

Правенето и развалянето на революциите

Автор(и): Татяна Журженко

Какво ١٩١٧ означава за Украйна, в светлината на Майдан

Сто години след Октомврийската революция, Русия все още е преследвана от призрака на друга революция – една, която се случи само преди три години в съседна страна: Евромайданът. Всъщност още през 2004 думата „Майдан“ вече се беше превърнала за Русия в символ на „изфабрикувана революция“ – смяна на режим, наложена отвън, при помощта на „политически технологии“. Едва ли някое друго събитие е оформяло естеството на путиновата политика до такава степен, както го направи Оранжевата революция от ноември 2004, която разкри наличието на вътрешни и външни заплахи за неговия полуавторитарен режим. В годината на стогодишния юбилей самата Октомврийска революция вече се явява като оригиналния „Майдан“ – една германска конспирация, предназначена да дестабилизира руската държава чрез контрабандно внасяне на радикални елементи в страната. За някои коментатори първородният грях на „Майдана“ може да бъде открит дори още по-рано, във Февруарската революция от 1917, която от тяхна гледна точка е заговор на либерали срещу руската монархия.[3] Новият консервативен консенсус в пост-кримска Русия осъжда самата представа за революция, която се отъждествява с престъпление срещу държавата (последната често неразличима от настоящия режим и управляващ елит). Това е може би главната причина, поради която в днешна Русия няма официално одобрен разказ за Октомврийската революция, а стогодишният юбилей от това историческо събитие се отбелязва само чрез няколко академични конференции.

В Украйна, напротив, революцията вече се е превърнала в мода, ако и само слабо свързана с октомври 1917. Оформящата се днес пост-майданска политическа нация идентифицира себе си с и чрез Евромайдана, или Революцията на достойнството. Тази последна и най-драматична украинска революция придаде нов смисъл на предишните протестни движения – „Гранитната революция“ от 1990,[4] движението „Украйна без [Леонид] Кучма от 2000-01, Оранжевата революция от 2004 (често наричана „първият Майдан“) – и ги интегрира в нов разказ за пост-съветската украинска история. Най-новата версия на тази история може днес да бъде разчетена като поредица от революции, при които Майданът – главният площад в Украйна – играе ролята на градска канава [palimpsest] на масовите протести. Това е разказ за свободата, солидарността и упълномощаването на хората, но също и за избора на Европа като политическа цел, както и за способността на хората да защитават собствения си избор.

Но освен това е налице и друг един разказ, с готовност възприеман от Кремъл, а именно, че последната Майданска революция е буквален провал на държавата, и че повтарящите се революции в страната просто показват плачевната неспособност на украинците да изградят някаква функционираща държава. В Украйна този разказ се приписва на руската хибридна война, но при продължаващото възстановяване на олигархичния режим в Украйна нарастват и страховете пред един „трети Майдан“, който заплашва да хвърли страната в хаос и да разруши крехките политически институции – с което да повтори събитията отпреди един век. Действително, събитията от 1917-21 са положили основите на една модерна украинска държава, но вътрешните конфликти сред украинските елити от онова време са един от факторите, които са осуетили довършването на този проект.[5]

Революцията от 1917-21 играе важна роля в най-новата глава от историята на украинските политики на паметта, започнали през 1991. Официалните възпоменателни политики на украинското правителство и Украинския институт за национално припомняне (УИНП)[6] интегрират Майданската революция и продължаващата борба срещу агресията на изток в един широко приет разказ на борба за национално освобождение. От тази гледна точка Майданът е продължение на Украинската революция от 1917-21, която е била победена от болшевишка Русия. Това гледище съвпада безпроблемно с официалната политика на декомунизация, започната през 2015 и целяща да отстрани съветските символи, както и да забрани комунистическата идеология, като по този начин изглежда се превръща в последния акт на деколонизация за онези хора в Украйна, които вярват, че сто години по-късно историята е дала на украинската нация втори шанс.

В тази статия се предлага анализ на възпоменателните политики в Украйна, касаещи 1917, на фона на настоящата политическа ситуация, усложнена от Майданската революция и руската агресия в Украйна. Първата част се занимава с новия официален разказ за „Украинската революция от 1917-21“ като опит за създаване на независима украинска държава, както и с възпоменателните инициативи, предприети от президента, УИНП и други институции. Втората част се занимава със споровете около настоящите политики на декомунизация и се опитва да обясни продължаващото очарование от Октомврийската революция в Украйна, която тук е символ на алтернатива срещу постсъветския капитализъм. Тази част се занимава и с политическите използвания на съветския символизъм при изграждането на колективна идентичност в така наречените Донецка и Луханска народни републики (ДНР и ЛНР), и особено интеграцията на Октомврийската революция в техния основателски мит. В заключение ще предложа някои мисли върху това как Майданът се вписва в политическото въображение на Европа след Студената война, която определя себе си чрез една друга революция – онази от 1989 – чиито завоевания междувременно се намират под заплаха.

1. Създаването на „Украинския век“:

от Украинската революция 1917-21 до Майдан 2013-14

Сравнително краткият, но изключително драматичен период в Украйна от 1917-21 се счита в съветската историография за регионална версия на Руската революция и гражданска война. Украинските експерименти от онова време по изграждане на собствена държава са направени възможни от колапса на Руската империя. Те варират от демократичната и социалистическа Украинска народна република (УНР), с Михайло Хрушчевски начело на Централната рада, през подкрепяното от Германия Хетманство на Павло Скоропадски, което клони към монархия, до възстановената УНР под формата на временния Директорат под ръководството на Семьон Петлюра, а също и Западната украинска народна република, която се появява от руините на Хабсбургската империя. Всички те се обобщават от съветските историци под рубриката „украински буржоазен национализъм“; едва през късните 1980 години идеологическите табута са разчупени и празните места в политическата история на Украйна от 20 век започват да пробуждат по-широк обществен интерес, както и вниманието на професионални историци.

Разказът за „Украинската революция от 1917-21“ е създаден главно от собствените му протагонисти, след като те заминават в емиграция поради провала ѝ. Двата главни подхода към историята на Украинската революция са свързани с две антагонистични групи вътре в украинските емигрантски среди – политическите привърженици на Семьон Петлюра и онези на хетмана Павло Скоропадски. „Популистката“ школа (народники), свързана с УНР, обяснява провала на Украинската революция чрез ниското национално и политическо съзнание на местното население, докато „етатистите“ (державники) виждат причината за поражението в ниското качество на украинските елити (и в социалистическата идеология на водачите на УНР, която ги е отчуждила от бизнес-елитите). Социалистическото измерение на Украинската революция по-късно е маргинализирано в историографията на диаспората, която подчертава най-вече нейния национално-освободителен аспект. Водачите на революцията – мнозина от които, като Семьон Петлюра, имат социалистически възгледи – биват пре-въобразени като преди всичко строители на нация и държава. Тази тенденция съответства на развитията в съветската историография, които, от 1930 нататък, избягват самата идея за „Украинска революция“ и обявяват болшевиките за единствените легитимни носители на социалистическата традиция.

Гледайки назад от разстоянието на сто години, революцията от 1917-21 не успява да постигне целите си, но в същото време тя полага основите на модерната украинска политическа нация и възстановява традицията на украинската държавност. Както отбелязва [украинският историк] Ярослав Хрыстак, за да укротят украинското движение за национално освобождение, болшевиките са принудени да дадат на Украйна поне формална собствена държавност – Украинската съветска социалистическа република.[7] В пред-сталинисткия период Украинската ССР привлича симпатиите и надеждите на много емигранти, като комбинира украинизацията със социализма; освен това тя дава възможност за безпрецедентния културен ренесанс от 1920-те и феномена на украинския модернизъм в изкуствата, литературата и архитектурата. Докато някои леви аспирации могат да бъдат съчетани с проекта за Съветска Украйна, освен това Украинската революция дава път и на една друга политическа традиция, а именно украинския национализъм в междувоенна Полша, чието радикално крило създава Украинската въстаническа армия [Українська Повстанська Армія] (УПА), както и масовата антисъветска съпротива в западна Украйна, която продължава до ранните 1950 години. Както ще видим по-нататък, Евромайданът и последвалите го политически събития в Украйна (включително декомунизацията) възбудиха отново старите диспути за това кому принадлежи Украинската революция – на левите или на националистите.

Идването на украинската национална независимост през 1991 придава на разказа за Украинската революция от 1917-21 (който се е появил отново по времето на перестройката и гласността) едно ново, важно значение – а именно, легитимация на пост-съветската украинска държавност. Пост-съветска Украйна възприе символите на Украинската народна република (УНР): знамето, герба и химна. На специално събрание на украинския парламент от 22 август 1992, Микола Плавюк, последният президент на УНР в изгнание, тържествено предаде мандата си, заедно с държавните атрибути на УНР, на първия президент на независима Украйна, Леонид Кравчук. Плавюк обяви възстановената украинска държава за „законен наследник“ на УНР. Но този акт имаше само символично значение, тъй като онова, което имаше значение от гледна точка на закона, беше актът „За законното унаследяване на Украйна“, който беше приет от украинския парламент на 12 септември 1991. Този закон обяви независима Украйна за наследник на Украинската ССР, Пост-съветска Украйна се опита да помири двете политически традиции, но кризата на легитимността и руската агресия през 2014 повдигнаха отново въпроса дали през 1991 Украйна е получила или извоювала националната си независимост.

Политиката за паметта на президента Юшченко третираше съветския период от украинската история като окупация от външна сила – тоест от комунистическия режим в Москва. През 2007 той издаде декрет, чрез който се разпореди възпоменаването на Украинската революция от 1917-21. Но за разлика от други два ключови пункта в неговата политика на паметта – Големият глад (Холодомор) от 1932-33 и УПА – тази годишнина остана като цяло незабелязана, с изключение на отделни академични конференции и образователни инициативи. Както беше отбелязано от някои автори, в украинското общество няма тясна връзка със събитията от 1917-21; към тях липсва директна емоционална връзка и те рядко се отбелязват в семейните истории.[8] Приемственост с тази епоха на нивото на колективната памет може обаче да бъде открита в западна Украйна – например декларацията за Западната украинска народна република (ЗУНР) беше публично чествана в Лвив на 1 ноември. Но в други региони на Украйна паметта за Украинската революция и УНР е доста размита и амбивалентна. Докато Михайло Хрушчевски намери пътя си към украинския национален пантеон (портретът му се намира върху банкнотата от 50 хривна), историческата личност на Семьон Петлюра е по-оспорвана. Паметта за УНР резонира доста по-слабо в източна Украйна, въпреки факта, че героичният съветски разказ за Октомврийската революция си е отишъл. Такъв например е случаят в Харкив, болшевишката крепост от 1917-21, а също и първа столица на съветска Украйна: неговата локална идентичност през пост-съветската ера беше определяна до известна степен от противопоставянето срещу „петлюровския“ Киев. Дори и ако гигантския паметник на героите от Октомврийската революция можа да бъде премахнат без много шум в хода на подготовката за световното първенство по футбол от 2012, в същото време някои доста маргинални паметни места на УНР продължават да бъдат разрушавани.[9]

В пост-майданска Украйна революцията от 1917-21 придоби нова актуалност. Днес тя често се разглежда като предшественица на „Революцията на достойнството“ от 2013-14. Един аспект на тази подновена актуалност е възобновяването на националния дискурс на жертвеност след убийствата на майдански активисти на 20 февруари 2014, при което се правят директни паралели между Небесната стотица и героите от [битката за железопътната гара] Круты.[10] В самопожертвувателна битка близо до селцето Круты на 29 януари 1918 група от няколкостотин украински войници, много от тях студенти, дават тежки жертви при опита да спрат настъплението на превъзхождащи ги болшевишки сили, наближаващи Киев. Както отбелязва [британският изследовател] Уилям Блакър, „Круты беше отбелязан на една много фотографирана страна с графити близо до Майдана, почти на края на улица Институтская, където много млади мъже загинаха в битката срещу правителствените сили: ‚Наши Круты тут‘ – Нашите Круты са тук!“[11] В пост-майданските години героичният мит за Круты, който преди това беше присвояван от Свобòда и други националистически групи, се придвижи в пространството на основния обществен дебат, образование и политики на паметта.

В днешните обществени дебати историците и интелектуалците подчертават паралелите между двете революции и призовават политиците и обществото да научат „уроците“ от събитията от 1917-21.[12] Погледнати откъм тази перспектива, и двете исторически събития са структурно подобни, тъй като антиколониалните, национално-освободителни аспирации на украинците и техните опити за създаване на собствена държава са отново, както и преди сто години, заплашени от руска агресия. Украйна е отново изправена пред опасността да изгуби независимостта си от Русия. Уроците, които трябва да се научат, следователно касаят важността на изграждането на ефективни държавни институции и силна армия, противопоставяне срещу опасностите на популизма, преодоляване на противоречията между украинските елити и, разбира се, формулиране на адекватен отговор срещу руската агресия. Последната, както се отбелязва например от директора на Института за национална памет, Володимир Вяторович използва същия арсенал от оръжия, както и преди един век:

Очевидно е, че само онези експерти, които не са изследвали историята на 1917-18 могат да считат „хибридната война“ за нова форма на агресивни военни операции. Методите на путинските окупатори са подобни на онези, използвани от болшевиките преди сто години: създаване на паралелни марионетни „държавни тела“, а след това изпращане на военна помощ за тях. По този начин външната агресия изглежда като „вътрешна гражданска война“ и „подкрепа за братски народ“.[13]

Вятрович отива дори още по-далеч при друг един случай, когато говори за украинската „стогодишна война за независимост“:

Преди сто години е започнала битката за Украйна. Започнала е с руска агресия, с атака на болшевиките срещу Украйна. Съответно можем да говорим за руска агресия, която е започнала преди сто години и продължава днес. За нещастие можем да говорим и за стогодишната война на Украйна за истина, за свобода, която все още продължава. А резултатът от тази стогодишна война зависи от степента, до която ние успеем да научим уроците на предшествениците си. И до каква степен помним битката на предшествениците си.[14]

Официалното честване на стотната годишнина от Украинската революция от 2017 получи по този начин нови политически акценти на фона на продължаващия конфликт с Русия. На 22 януари 2016, Денят на украинското единство,[15] президентът Порошенко подписа декрет,[16] с който 2017-та се обявява за „Година на Украинската революция 1917-21“, а честването ѝ се обявява за приоритет на държавната политика на паметта за следващите пет години. В речта си по този повод Порошенко подчерта, че преди сто години „липсата на национално единство пред лицето на заплахата от Москва доведе до загуба на независимостта. Това е тежък урок за всички нас. Изисквам както от коалицията, така и от политическата опозиция и извънпарламентарните сили да се поучат от него. Като президент аз няма да позволя грешките от миналото да бъдат повторени“.[17]

Декретът на Порошенко натовари украинското правителство със задачата да създаде обстойна възпоменателна програма, която беше представена на пресконференция на 13 март 2017 от заместник-министър-председателя на Украйна, Павло Розенко, държавния секретар на Министерството за информационни политики на Украйна, Артем Биденко, и директора на УИНП, Володимир Вятрович. Сред многото дейности, обявени на пресконференцията, беше издигането на паметник, посветен на националното единство (соборнист), както и на Семьон Петлюра в Киев; инициатива за обществено информиране, организирана от УИНП, която ще пътува из различните региони; все-украински проект за търсене на „Местата на памет на Украинската революция от 1917-21“, в резултат на което ще бъде създадена специална база данни и възпоменания на революционни събития в местните общности; специален уебсайт; колекция от песните на Украинската революция, както и тематична настолна игра за деца. Както беше отбелязано от Биденко, целта на тези мерки е да се интегрира Украинската революция в масовата култура, а не само в учебните планове.

[…]

При цялото изобилие от мерки и мероприятия, оригиналната социалистическа традиция на Украинската революция от 1917-21 – както и левичарската програма на Майдана – липсва от публичните представяния и на двете събития. Защо?

2. Разтурването на „Съветския век“: декомунизацията в контекста на Майдана и руската агресия

Създаването на новия мит за Украинската революция 1917-21 означава заедно с това и разтурването на онова, което е останало от стария съветски мит за Болшевишката революция от 1917, който в продължение на повече от седемдесет години служеше като основателски мит на СССР. Така наречената декомунизация се намира в ядрото на този двустранен процес. Последната вълна от дебати върху декомунизацията беше приведена в ход от четири закона за паметта, приети от украинския парламент през април 2015. Особено релевантен за темата на тази статия е законът Нр. 317-VIII, „За осъждането на комунистическия и националсоциалистическия режими в Украйна и забраната на пропагандата на техните символи“.[18] Но тук аз няма да се впускам в критичен анализ на законодателството по паметта и неговото практическо приложение.[19] Капаните и на декомунизацията, и на нейната критика, са обяснени перфектно от [украинската изследователка] Оксана Шевел:

[…] фундаменталната дилема на украинския декомунизационен процес е как да се разтури законодателното, институционално и историческо наследство на съветската ера, без да се повтори съветския подход на утвърждаване на една „коректна“ интерпретация на миналото и наказване на публичното изразяване на различаващи се гледни точки. Тази дилема е допълнително усложнена от факта, че критиката на декомунизационните закони идва както от интелектуални кръгове на Запад и в Украйна, които са искрено загрижени за запазване свободата на словото и насърчаване на историческите изследвания, така и от ретроградни сили в Украйна и Русия, загрижени на първо място и най-вече за задържане на Украйна в руската сфера на влияние и запазване на режима на памет от съветската ера, с неговите оценки на събития, групи и личности“.[20]

За да бъдем точни, декомунизацията започна още с получаването на украинската независимост. Днес ние преживяваме вече третата ѝ вълна. Първата вълна се получи след първите свободни избори от 1990. През 1991 тогавашният парламент, все още съветско-украински, прие закона „За реабилитация на жертвите на политически репресии в Украйна“.[21] След августовския преврат от 1991 в Москва, комунистическата партия беше поставена извън закона. Едва през 1993, когато забраната беше отстранена, комунистическата партия на Украйна беше възстановена под ръководството на Петро Симоненко. Инак декомунизацията от ранните 1990 години беше ограничена до символични измерения и практикувана много неравномерно в различните региони. В западна Украйна, където партията „Народний рух“ [Народно движение] спечели повечето местни избори, декомунизацията беше бърза и радикална. В повечето други места в Украйна и особено на изток, декомунизацията доведе само до преименуването на някои улици – отчасти защото връщането към предреволюционните имена беше по-лесно в историческите градски центрове, но практически невъзможно в новите индустриални предградия, отчасти защото комунистите и техните политически съюзници бързо спечелиха отново властта в местните съвети и прекратиха процеса на преименуване. Като цяло процесите на декомунизация на изток и на юг бяха много избирателни и бързо прекратени.

Украйна преживя втора вълна на декомунизация след оранжевата революция от 2004. Виктор Юшченко вярваше, че националната памет може да бъде „почистена“ от онова, което той смяташе за чужди колониални наративи. Един от политическите му приоритети беше възпоменаването на 75-та годишнина от Холодомора, който украинският парламент обяви за геноцид срещу украинския народ. Един декрет на президента Юшченко от 2009 изрично разпореди „премахването на паметниците и мемориалните плочи, посветени на личности, участвали в организацията на Холодомора и политическите репресии“.[22] По онова време декретът беше до голяма степен игнориран. Едва когато през 2013-14 започна вълна на декомунизация отдолу, този декрет беше използван от украински активисти и местни власти като легитимация за „дивото“ събаряне на паметници.

Скоро след като беше избран за президент, Виктор Янукович отмени определени елементи от мемориалната политика на предшественика си, например разбирането за Холодомора като геноцид или героизацията на УПА. Някои критици гледаха на тази политика като на „ре-съветизация“.[23] Действително, на изток, и особено в Донбас, съветските символи, гордостта на работническата класа и победата във Великата отечествена война се превърнаха в крайъгълни камъни на регионалната идентичност, в противоположност на „украинския национализъм“, според тях налаган от Киев. В същото време една де факто, неидеологическа декомунизация продължи под претекста за „модернизация“ на градското пространство (на практика често замествайки „остарели“ съветски символи с православни такива).[24]

Третата вълна на декомунизация беше стартирана от новото украинско правителство след падането на Янукович и често се счита за пореден опит да се постигне онова, което не беше постигнато след Оранжевата революция. Но въпреки известна приемственост, новата декомунизация от 2015 се случва в напълно различен политически контекст, който ѝ придава допълнителна легитимност против широко разпространената критика вътре и вън от страната. Майданските протести по цяла Украйна и последващото събаряне на статуи на Ленин („Ленинопад“) – движение отдолу, което беше подкрепяно и от националисти, и от либерали – придаде силна легитимност на официалната политика на декомунизация. И, което е по-важно, руската агресия срещу Украйна и използването на съветски символи за про-руска мобилизация превърнаха декомунизацията във въпрос на национална сигурност и помогнаха да се легитимира правителството в очите на обществеността.

[…]

3. Заключение

Може да изглежда, че драмата на революцията и гражданската война от 1917-21 днес се поставя отново на сцената в Украйна, но историята никога не се повтаря и историческите паралели обслужват в повечето случаи политически цели. Докато Ленин се е нуждаел отчаяно от украинската пшеница и въглища за икономическото оцеляване на болшевишката държава, днешната обсебеност на Путин от Украйна е свързана по-скоро с областта на геополитическите фантазии и имперската носталгия. Вярно, някои пороци на украинското държавно изграждане изглежда продължават из цялата история, но пост-майданска Украйна със сигурност притежава жизнено гражданско общество и национална идентичност, засилена от напора на външната агресия. Въпреки десетилетията на съветско управление – но отчасти и поради съветските национални политики – идеята за независима украинска държава е дълбоко вкоренена в общественото съзнание и приета от международната общност.

Различна е и глобалната политическа констелация, сто години по-късно. Болшевишка Русия, някога носителка на революционен универсалистки проект, днес е крепост на нов консерватизъм и поддръжник на антиевропейски националистически и популистки движения. Докато голямата комунистическа утопия е мъртва и не се вижда нова алтернатива на глобалния капитализъм, проектът за либерална и демократична Европа също се намира под заплаха. Майданската революция, почти един век след европейските революции от 1917-18 и четвърт век след падането на Желязната завеса през 1989, търси собствено място в европейското политическо въображение, оформяно от тези два велики момента и два политически проекта – антикапиталистическия и антитоталитарния. Провалът на първия от тях днес ни оставя без алтернатива срещу глобалния капитализъм; вторият маркира мирния край на един политически деспотизъм, който беше се появил точно от тази алтернатива преди един век. Комунизмът се провали и от руините му възникна идеята за либералния световен ред – дори и само за да се окаже поредна илюзия, както човек може да си мисли междувременно.

С нейния патос на про-европейски ентусиазъм, закъсняла декомунизация и наивен либерализъм, Майданската революция изглежда за мнозина като завършек на момента от 1989, почти анахронизъм в една епоха, маркирана от криза в либералния ред и заплаха от европейска дезинтеграция. За други Майдан внася допълнителен момент в „левичарската меланхолия“[25] – още една „погрешна“ революция, която само доказва изчезването на утопията като хоризонт на политиката. Но колко време трябва да измине, преди една революция да бъде реално оценена? Френският историк Франсоа Фюре отбеляза веднъж във връзка с Френската революция, че тя има начало, но не и край, тъй като „съдържа обещание от такава величина, че става безкрайно еластична“.[26] В този смисъл, Майданската революция може би има пред себе си още дълга история. Онова, което може да се каже със сигурност е, че тя хвърля нова светлина върху събитията от 1917 и „съветския век“ – не само в Украйна, но също и в Русия, и в Европа.

Татяна Журженко е директорка на изследователската програма „Русия в глобалния диалог“ на Института по хуманитарни науки (IWM) във Виена. Завършила е политическа икономия и философия в Университета в Харков, Украйна. През 1993 г. защитава докторат по социална философия. Между 1993 и 2010 г. е асистентка и доцентка в Харковския университет; съоснователка и съпредседателка на Харковския център за изследвания на пола. Специализирала е в Харвард, Торонто и Лондон. Авторка е на множество публикации върху политиките на пола и феминизма в Украйна, върху границите и граничните идентичности, както и върху политиките на паметта в Източна Европа.

Коментари (14)

- 12-01-2018|Гост

Има един единствен начин, чрез който културният човек променя некултурния. Като създава кръг от съмишленици.Тези съмишленици не са купени или финансирани активисти, не са промити мозъци чрез медии, не са стимулирани кариерно, а са напълно свободни достойни хора, които по убеждение и по съвест следват добрите практики. Когато се оформи такова общество, то с времето започва да изгражда вътрешен живот и се откъсва от общата маса на посредственост. Нещо като света на елфите измежду света на хората или още по-контрастно, на орките. Използвам това филмово сравнение за да покажа, че обществата могат да бъдат на определено ниво само по убеждение и ако имат съответстващия духовен ръст. Това не се постига с революция или с материални стимули, още по-малко натрапени закони. Не се внася. Принципът, на който това работи за доброто на света е, че привлича към себе си други хора и същества, които копнеят за такива взаимоотношения и са готови да платят цената и да се разделят със своята посредственост и егоизъм, готови са да се учат или както е модерно да се каже, да се интегрират. Но ако това не се получи, се избълват навън там, от където са дошли. И където заслужават да останат! На такъв принцип Христос е изградил Църквата. Но винаги има прости хора, които поради вродената си липса на смирение пред естественото развитие на нещата и свободната воля на хората, предприемат човешки и агресивни мерки, несъобразени с естеството на нещата, за да налагат нещо, което считат за по-добро. Узурпатори на власт и насилници, под благовидни каузи правят войни, наливат средства за да налагат идеи, въоръжават опозиции, правят революции. Кого ще поставят за цар орките, като направят революция? Или друг орк или този, който ги е въоръжил, с цел да ги зароби на себе си. Това е манталитета на егоистичния властолюбив глупак, да носи „прогрес“ чрез репресии, натиск и извиване на ръце. Прогресът не е нищо повече от лично израстване и трансформация на човешкото естество, постигнато с лични усилия и мотивация, чрез доброволно подражание на примери. Като преместиш прасетата от кочината в кошарата, те не стават овце. Имаше момент, когато Европа градеше себе си и не се занимаваше с арабския свят, но той по малко взе да наднича и да иска да се отваря към нас завистливо. Имаха респект към нашите постижения, докато нашите собствени глупаци, които са си останали свини, показаха цялата си свинщина. Всички тези хора, които насилствено, чрез пари, революции, оръжия, финансиране, подкупване на медии и политици, подмяна на закони, извращават света на хората не по волята им, са най-лошата част от постхристиянския свят. Мъчат се да пренесат нашата култура без самите да са се научили от нея, с което почти са я унищожили. Относно Русия, там умишлено беше изкопана пропаст. Защото просто имаше сили, които не желаеха разширяването на Европа към Русия, за да не стане твърде силна и независима. Бидейки постоянно унизявани на международни форуми, подчинявани грубо и осмивани, руснаците накрая се обидиха. Но за Европа нямаше по-голяма глупост и особено за България, да търси партньорства сред арабите, а да направи Русия враждебна. Путин не е по-лош нито от Тръмп, нито от Меркел, нито от Борисов, нито от Обама, въпрос на действие и противодействие. Когато сам си дълбал пропаст някъде, няма какво да се оплакваш, ако паднеш вътре.

- 12-01-2018|Златко

Гост писа:

Путин не е по-лош нито от Тръмп, нито от Меркел, нито от Борисов, нито от Обама, въпрос на действие и противодействие.

Неволно си припомням един стар виц от времената на комунизма: „Разликата между капитализма и комунизма е като между обикновения стол и електрическия. В смисъл, и двете неща са столове…“

Та така. Ако разбирам правилно горния коментар, то новоимперска Русия (респ. Путин) била същото като западните демокрации. Мдаааа. Може, може… С тази дребна разлика, че ако утре Путин се махне, с него по неизбежност ще се промени и естеството на руската политическа ситуация и система (не е задължително непременно да се подобри, може да стане и далеч по-лошо). Или, казано по-просто: в западните демокрации се осъществява, повече или по-малко успешно, ОСНОВНИЯ принцип на демократичното управление – там има реално разделение НА (и контрол НАД) политическата власт. В Русия подобно нещо няма, там политическата власт е в несравнимо по-голяма степен зависима от личните качества на поредния вожд, а заедно с това и напълно негодна като продължителна форма на управление (тъй като е прекалено зависима от субективния, човешки фактор).

Казано по-просто: аз прекарах половината от досегашния си живот седнал върху електрическия стол, с надеждата, че никой няма да включи тока. Е, стига ми толкова.

За някои хора обаче това май не е било достатъчно. Е какво пък – всекиму, собствения стол. Има столове за всички…

- 13-01-2018|Малинов, Будапеща

Г-н Енев е седнал върху един стар, разсъхнат стол, ближе батерията на джиесема си и примижава, Не знае, че взема погрешно гъдела на бражденето за вкус на славата.Така да е, столът и джиесема са си негови. Няма страшно, стига да не пробва и с контакта. Тогава столът неизбежно ще стане електрически..

- 13-01-2018|Златко

Ок, ще се опитам да направя някакъв пределно кратък анализ на текста, с надеждата да въведа поне малко обективност в разговорите, които през последно време съвсем се заплетоха в лични атаки и дрязги (обвинявам най-вече себе си за това, тъй като обикновено аз съм онзи, който задава подобен тон). Да видим колко и какво ще успее да се промени чрез един малко по-различен модераторски подход…

И така, онова, за което според мен става дума в този текст, е описването на един изключително труден, бих казал почти невъзможен акт на израстване, на една огромна група хора, географски много близо до центъра на Европа, но традиционно откъсната от него, по исторически причини.

Актът, за който говоря, е акт на национално изграждане в една епоха, която по принцип вече лека-полека задминава този стадий на общочовешко развитие (ако сме склонни да приемем, че общоевропейският проект, независимо от трудностите, през които минава в момента, все пак сочи път към нещо напълно ново и непознато в социалната и политическа история на човечеството: тук става дума за надмогването на националния принцип на самоопределение и заменянето му с друг, наднационален, който обаче НЕ Е имперски; напълно разбирам, че много хора може би няма да се съгласят с това последно твърдение).

Нека сега се опитаме да си представим сложността на задачата, пред която са изправени украинците. От една страна, те трябва да изградят национален проект, който по някакъв начин да обедини поне две групи от граждани, възприемащи себе си като етнически различни (украинци и руснаци). От друга страна трябва да намерят начин да се присъединят, рано или късно, към европейския проект, който е наднационален и над-етнически. Не мислите ли, че това е малко нещо задача като квадратурата на кръга? Едва ли е за учудване, че в страната цари такъв хаос – както икономически, така и морален, и идеологически, тъй като разнообразието от идеологически и всякакви други предложения е просто необозримо. Когато към това се прибавят неизбежните асоциации с миналото – било то комунистическо или нацистко (от времената на германската окупация), то картината става наистина мозаечна.

Добре би било да си даваме някаква сметка за всичко това, докато четем описанието на процеса, дадено в този текст. А също и за факта колко всъщност привилегирована е нашата българска ситуация в сравнение с много други от Източна Европа. Ние сме свикнали открай време да мерим всичко с икономически аршин, но според мен е време да осъзнаем, че България, с нейната сравнително спокойна вътрешнополитическа ситуация и липса на големи катаклизми през последния четвърт век, е на път (може би) най-после да постигне онова среднокласово ниво на живот и благоденствие, за което си мечтае откак я има, или поне откак има нейна писана история. У нас няма война, няма и власт на политически крайности, напълно несъвместими с европейския проект, каквато има вече на доста места в центъра на Източна Европа. Това не е малко и ние би трябвало да го ценим. А заедно с него да ценим по-високо и усилията на онези, които се намират в по-малко привилегировани ситуации. Това е, на което ни учи този текст. Или поне така се надявам…

- 13-01-2018|Гост

Златко, моето изложение е напълно издържано и без последното залитане със сравнението между лидерите. Така че може да сложиш точката преди Путин. Казвам залитане, защото нямам навика да съдя и оценявам хора и действително нямам представа кой е по-добър или по-лош в лично качество. Тезата ми е, че не съществува добро, което се налага върху хората с методите на насилието, без да е желано и разбрано. Защото самото насилие е зло. Затова няма значение, дали агресивно налагаш нещо, което ти наричаш демокрация, но не е. Когато го налагаш ти, с извиване на ръце и много пари, с подкупване на политици, да променят закони, когато умират хора, а други се чувстват онеправдани, че се отнема и унищожава тяхната култура, когато вкарваш разделение в обществата, ти си отново агресор и това е отново тоталитаризъм и империализъм. Пак в „името на народа“ или „светлото бъдеще“ се тъпчат хора. Отново израстват в кариерата послушковците, отново се преследват инакомислещи, повтаря се старата империалистична матрица. Никой човек не е поставен да царува като Бог над човешките души, никой не може да се разпорежда с хора, които имат глави на раменете си и свободна воля. Ти създай своето общество, ако някой наистина не се чувства добре в другото общество, той ще се научи от теб, ще дойде при теб. Но откъде знаеш, човече, че няма хора, които биха искали да живеят не в твоето, а в моето общество? Твоето и моето образно казано, просто различни концепции. Раят на земята ли си създал? Не може ли да съществува ред и хармония извън вашата догма? С какво право ти ще поставиш твоята идеология над моята и ще я запишеш в учебниците на моите деца? Не е важна само формата, важен е духът, който хората носят. Какъвто и ред да измислиш хищникът си остава хищник, той ще се приспособи и в демокрацията ще ти изпие душата, ще си намери вратички, ще си напише закони, ще си подкупи политици и току виж ти е стъпил демократично на врата. От друга страна, мнозина царе и властелини са носили превъзходен дух, чрез който са творили благоденствие за народите. Благороден владетел е по-добро от тираничен либерал. Макар да не отричам, че зъл владетел е голямо нещастие. Но вие създавате свят, в който поощрявате егоизма, користолюбието, изневярата, кариеризма, защото демокрацията я прокарвате с една ужасна морална доктрина. Няма го духа, за който говоря и хората ще се изпоядат един друг.

- 13-01-2018|Златко

И каква точно е връзката между тази проповед и текста, под който тя се намира, ако може все пак да ми обясниш?

- 13-01-2018|Златко

Опитвам се с всички сили да не се поддам на изкушението за пореден път да подема лош тон, но според мен това си е чиста проба ЗЛОУПОТРЕБА със словото. Идваш тук и произнасяш дълги витиевати проповеди, ни в клин, ни в ръкав, да се чуди човек как да отговори (или да не отговори)…

- 14-01-2018|Гост

След като не си публикувал отговора ми, тогава не влизай в диалог. Диалогът има две страни, вчера написах отговор и не е приет и публикуван. Излишно е да казвам, че не съдържа нецензурни думи. Но какво друго може да се очаква от „либерали“. Няма нищо по-лошо за една идеология от псевдо такава идеология, която да отблъсква хората. Кой сега ще иска да бъде либерален, след като самонареклите се либерали само дискредитират думата свобода. Нито са свободни, нито дават свобода на другите.

- 14-01-2018|Златко

Сега, правя малко изключение и публикувам поредицата от коментари, които предшестват последния тук. Надявам се поне някои от хората, които посещават това място, да се съгласят, че правото на говорене, особено на едно сравнително частно място, каквото е това тук (прави се от един човек, по принцип за собствено удовлетворение и развитие. Публиката, разбира се, не е без значение, но настояванията, че всеки посетител може и трябва да бъде чут, независимо от това дали приказките му имат или не, връзка с темите, които се предлагат, са – нека използваме сравнително мек език – неуместни). Ще оставя тези коментари в продължение на няколко часа, за да удовлетворя егото на незнайния коментатор, който се чувства пренебрегнат и цензуриран, след което ще ги премахна отново. При всички усилия, които положих в тази връзка, не успях да открия в тях никакъв смисъл, свързан с темата на текста. Инак за разговори по общи въпроси на морала и достойното човешко поведение, мисля, има достатъчно отворени кафенета.

Това е от мен, до след няколко часа…

- 14-01-2018|Златко

Не знам дали в България все още са популярни комичните скечове на Мирча Кришан (те са нещо, без което не мога да си представя детството си). Та, един от тях, може би най-популярният, се казва „Краставицата“ и представя, по много смешен начин, усилията на някакъв ученик, който не си е научил уроците, да отговаря на всеки зададен въпрос с едно и също нещо – „краставицата…“ (следва неразбираемо бърз монолог, ужасно смешен, който винаги завършва с думите „съдържа 95 процента вода“).

Сега, защо ви разправям всичко това? Ами просто защото тази ситуация е в много отношения прототипна, тоест засягаща неща от човешкото поведение, които далеч надминават кратичкия скеч на Мирча. Казано накратко: „едно си баба знае, едно си бае“ е нещо, от което в една или друга степен страдаме всички. Или, ако щете, всички се опитваме да компенсираме липсите в знанията си с демонстрации на нам си кви там други знания, които може и да нямат грам връзка с темата, но в замяна на това ни дават усещането, че не сме чак толкова невежи или каквото там било. Компенсации, компенсацийки, компенсачийчета…

Та така и горният коментатор, познат или не, ще ни обяснява при всеки следващ коментар как, абе може и да не знае нищо за Украйна (или за каквото става дума в текста), но в замяна на това пък великолепно ще ни просветли по въпросите на Бога, морала, доброто човешко поведение… квот си поискате. И това се повтаря и повтаря, и повтаря при всеки следващ коментар, и аз всеки път се чудя: сега, аджеба, да пускам ли на инак добрия човек компенсациите или просто да му кажа да си гледа работата? Резултатите, както лесно може да се види, са неприятни и лекьосващи пространството на инак може би нелошото издание.

Това е ситуацията. Моят проблем е, че не успявам просто да оставя потокът от човешки компенсации да се лее, без да ме е много грижа за резултата. Опитвал съм много пъти, но не става.

- 14-01-2018|Цончо

Чета снощи автобиографичната книга на Бердяев Dream and Reality (руското заглавие мисля че е Самопознание). Още в самото начало, страница 4, той пише, цитирам „Киев (родният му град) е един от най-красивите градове в Русия и всъщност в цяла Европа.“ Книгата е писана, мисля, през 40-те години. Интересното в това изречение е, че думата Украйна не се споменава. Не се споменава не само в това изречение, но и в цялата книга. Явно за този либерал-космополит, Украйна не съществува.

- 14-01-2018|Златко

Добре е, че четеш Бердяев. А какво е твоето собствено мнение? Украйна съществува ли или не?

- 14-01-2018|Цончо

Съществува като идея със сигурност. Откога и в какъв брой глави, това историците ще кажат… Впрочем тук не става въпрос за мнение, а за интересен, поне за мен, факт. Чета Бердяев, и се сещам за статията, която си публикувал. Ако не беше ти, т.е. тази статия, въобще нямаше да обърна внимание…Ще ми се да прочета коментари на историци.

- 15-01-2018|Павел Павлов

Когато избухва Гражданската война в САЩ, Русия изпраща пари и оръжие в помощ на Севера, а Европа – на Юга. Но не знам заради това американците тогава,(нито сега), да се оревали орталъка. Въпросът е защо пък намесата на една страна или страни във вътрешните работи,(дали са вътрешни, обаче?!), на друга страна трябва непременно да бъде считано за нещо лошо? (Изключваме разбира се „износът на революция“ и тероризъм. Като атентата в църквата „Света Неделя“.) И въобще възможно ли е страните по света да не месят една на друга, във вътрешните си работи?!

Преди няколко години станаха въоръжени сблъсъци между албанци и македонци в Македония. Тогава българското правителство подари танкове на македонците там. И не само това, но и проведе военно учение съвсем близо до границата с Македония, с което недвусмислено (по)каза на албанците да „си опичат акъла“. По-правилно ли беше тогава България да стои отстрани и наблюдава безучастно? Laisser aller добродетел ли е?

П.П.

Русия подпомага Севера в Гражданската война единствено за да отмъсти за поражението и нанесено от Британия, Франция и Турция в Кримската война, като ги отслаби. Политиката (почти) винаги се води от прагматични съображения, а не от Идеали.

Възходът и падението на най-възхвалявания

руски театрален режисьор

Автор(и): Джошуа Яфа

В една скорошна съботна вечер, както е ставало редовно в течение на почти двеста години, на сцената на Большой Театр, драпирана с известната си алено-златна завеса, беше представена дългоочакваната премиера на един нов балет. Билетите бяха разпродадени само за часове още предния месец и мнозина почитатели бяха оставени да чакат напразно на студа пред касите на театъра. Голямата зала на Большой, с леко тресящи се ложи, беше пълна с толкова много членове на управляващия елит – от прес-секретаря на Влдаимир Путин, Дмитрий Песков, до шефа на [телевизионния] Канал Едно, Константин Ернст – че вечерта изглеждаше като подновена версия на някой от конгресите на стария Централен комитет на комунистическата партия.

Силно очакваният балет беше „Нуреев“ – постановка, представяща живота и творчеството на известния балетист и хореограф Рудолф Нуреев, чието бягство от Съветския съюз, в Париж през 1961, беше се превърнало в международна сензация. Режисурата беше Кирил Серебренников, който, на четиридесет и осем, е най-възхваляваният и международно известен руски театрален режисьор – човек на изкуството, чиито вкусове се простират в областта на амбициозното, провокативното и авангардното. Танцът в „Нуреев“ е прекъсван от четения на различни текстове, в които се размишлява върху смесените идеи на изкуството и изгнаничеството. Един пасаж, който цитира писмо, получено от Нуреев след като е емигрирал в Европа, описва тъжно как Русия е страна, която „не цени героите си“. Краят на първия акт представлява чувствено и лирично pas de deux между Нуреев и Ерик Брун, известният датски танцьор и партньор на Нуреев в течение на много десетилетия, който показва как двамата се влюбват един в друг след среща в Копенхаген през 1960-те.

По време на представлението Серебренников си беше у дома, в двустайния си апартамент на улица Пречистенка, където вече четвърти месец е под домашен арест. Миналата седмица властите обвиниха Серебренников във финансови злоупотреби. Те твърдят, че известният режисьор е присвоил държавни средства на стойност шестдесет и осем милиона рубли, тоест повече от един милион долара, по време на продукции на театрални фестивали и представления в хода на седем години. Ако бъде намерен за виновен, Серебренников би могъл да получи до десет години затвор. (Докато се намира под домашен арест му е забранено да говори с журналисти). Той е един от четиримата обвиняеми в голям процес, който изглежда едновременно и уморително-типичен (държавата на Путин редовно провежда показни процеси срещу хора, за които твърди, че са присвоили бюджетни средства), и дълбоко анормален (арестът на Серебренников навява спомени за друг един руски театрален директор, Всеволод Майерхолд, който е разстрелян през 1940, по време на чистките от сталинската епоха). Малцина в Москва мислят, че проблемите на Серебренников са действително свързани с пари.

В края на представлението членовете на балетната трупа излязоха на сцената да приемат овациите, облечени във фланелки с лицето на Серебренников и надписи „Свобода за режисьора!“. Някои от публиката викаха „Браво, Кирил!“ – хвалебствени викове за човек, който липсваше на сцената, сякаш викането на името би могло, в някакъв сюрреалистичен акт, да го върне в театъра.

Както често се случва в днешна Русия, фактите от криминалния случай на Серебренников са засенчени от безбройни, често противоречиви интерпретации: Какво послание се опитва Кремъл да изпрати до артистичните и културни фигури в страната? Ако Серебренников действително е извършил нарушение на закона, то какво е истинското му естество? Или може би смисълът е в случайността на избора, в това, че всеки режисьор, артист или изпълнител би могъл да свърши на същото място? Без значение какъв е отговорът, мнозина от наблюдателите виждат в този случай указание за мрачен и тревожен поврат в руския политически живот; един вид символ – и предупреждение – че държавата е станала по-неумолима, по-агресивна и по-непредсказуема, склонна да се нахвърля дори и върху онези, на които някога е гледала с благосклонност. Не е случайно, че Серебренников получи криминални обвинения във време, в което управляващата идеология в Русия се затваря и става по-консервативна, понякога клоняща към открито ретроградното и мракобесното.

Премиерата на „Нуреев“ всъщност трябваше да бъде още през миналия юни. Но само два дни преди това директорът на Большой внезапно обяви отмяната ѝ. Официалната причина беше, че балетът „не е готов“, но това изглеждаше малко вероятно. Балетната критичка на Коммерсант, един от руските ежедневници, която беше гледала части от репетициите, обяви, че светът на балета още не е представял нищо „по-голямо или по-значително“ в течение на десетилетия, и че хореографията му е като „дишане“. Тя предсказваше, че „Нуреев“ ще се превърне в „най-успешния и най-печеливш балет след падането на СССР“. По-вероятната причина може би беше голотата в балета и открито представената тема за хомосексуалната любов. (Никита Михалков, мощен филмов режисьор с тесни връзки в Кремъл, заяви в интервю за портала Vice, че Большой не е място, където трябва „да се окачва хуят на Нуреев“ [буквален цитат]). Разпространиха се слухове за телефонно обаждане в Большой от високопоставен кремълски чиновник или политически влиятелен православен свещеник, който може би е довел да внезапното решение да не се поставя творбата. Че Серебренников скоро ще изгуби благоразположението [на Кремъл] и ще бъде обвинен в корупция, че чиновниците са взели балета му на прицел.

Но путинова Русия се характеризира с дискурсивни, нелинеарни качества – и е пълна с противоречия за всеки, който се опитва да разшифрова смисъла на събитията в нея. В онзи уикенд, след петмесечно отлагане, Большой все пак представи премиерата на „Нуреев“. А Серебренников, ако и да е автор, чието изкуство се поставя на главната сцена на страната, си остава невидим и очаква съдебен процес, чийто изход ще определя отношенията между изкуството и държавата в хода на продължаващата епоха на Путин. Въпросът е кое тук е изключение и кое – правило? Това, че балет като „Нуреев“ се изпълнява на главната сцена на Большой, или че режисьорът му се намира под домашен арест?

Серебренников винаги е бил един специфично руски тип бунтовник: такъв, който е търсил – и получавал – успех в мейнстрийма, често с благословията и подкрепата на държавата. В продължение на известно време той беше домашният avant-gardiste на Русия от епохата на Путин. Израснал е в Ростов на Дон, град в южна Русия, известен с агресивния си, оцветен в мафиотски тонове местен фолклор. Майка му е била учителка по руски език, а баща му уролог – с други думи, архетипни членове на късно-съветската провинциална интелигенция. Серебренников е завършил физика, но от ранна възраст е демонстрирал талант за театъра и е бил популярен режисьор на местни пиеси и телевизионни филми.

В ранните двехилядни години, когато Серебренников е в тридесетте си, той пристига в Москва, където поставя поредица от успешни представления в Современник (театър, основан по време на размразяването на Хрушчов, през 1950-те), както и в Московския художествен театър „Чехов“ – историческа сцена, известна най-вече чрез Константин Станиславски и неговия театрален метод. Тази есен аз разговарях с Михаил Швыдков, който беше руски министър на културата от 2000 до 2004, и си остава високопоставена, влиятелна фигура в областта на изкуствата. Швыдков разполагаше с власт през един сравнително свободен период от държавната намеса в културата, включващ подкрепа за новаторски и понякога неконвенционални форми на изкуство – което понякога правеше това министерство да изглежда по-прогресивно от останалите клонове на държавното управление, или дори на наблюдаващата общественост. (По време на разговора Швыдков ми каза, „Винаги повтарям думите на Александър Пушкин: ‚Държавата е единственият европеец в цяла Русия‘.“)

Швыдков е наблюдавал развитието на кариерата на Серебренников и вижда в него личност с истински модерна чувствителност, с желание да се противопоставя на консервативното течение в руския театър, но също и с професионализъм и творческа способност да осъществи тази визия. „Кирил е много талантлив и много автентичен“, каза ми той. „Да, той е екстравагантен и създава в изкуството си известен елемент на провокация, но това е естествено и коректно“. При все това, продължи Швыдков, „Той винаги е съществувал вътре в системата: работил е за най-големите московски театри, за Большой, правил е филми“.

Звездата на Серебренников се издигна в тандем със собствения, много целенасочен, флирт на путиновата система със съвременното изкуство. За известно време, през средните и късни двехилядни години – вторият президентски мандат на Путин и краткотрайното управление на Медведев – Кремъл имаше интерес към някакъв вид сценично-управлявана модернизация, тоест нещо, което в областта на изкуствата, доведе до държавна подкрепа за новаторство и експерименти, голяма част от тях контролирани, но някои по-малко от останалите. Анна Наринская, дългогодишна журналистка и художествена критичка, ми каза, че чрез насърчаването на авангарда Кремъл се е надявал да изпрати различни послания към различни аудитории. За Запада това беше „покана за ангажиране“, както казва Наринская: за известно време чуждестранни куратори и съвременни артисти редовно са посещавали Москва, за да представят или направляват голямомащабни проекти. От собствено руската интелигенция и творческите професионалисти се е очаквало да видят в държавния интерес „призив към сътрудничество – елате и работете с нас“. А младите хора в страната са получавали стил, към който биха могли да имат отношение, една привлекателна и модерна естетика.

Не че Серебренников и други са имали особено широк избор. Голяма част от руския културен живот е напълно зависима от държавното финансиране; това е особено валидно за драматичните изкуства, тъй като почти всички от онези повече от шестстотин театъра в страната са държавни институции, които разчитат на държавна подкрепа за около седемдесет процента от бюджетите си. Самостоятелното намиране на средства и благотворителността почти не съществуват. „Нямате избор между правене на филм с държавно участие или без“, казва Наринская. „Въпросът е: искате ли изобщо да правите филм?“

В средните до късни двехилядни години личността, стояща зад кремълските опити за привличане – някои биха казали за асимилиране – на артисти и културни фигури, беше Владислав Сурков, висш съветник на Путин, който беше и архитект на руската постмодерна, „на ужким“ политика. Сурков е самозван културен познавач, чиито вкусове варират от Уилям Бъроуз до Тупак Шакур. Той и сътрудниците му редовно летяха до Залцбург за оперния фестивал. Шурков беше онзи, който измисли понятието „суверенна демокрация“ като описание на путиновата система – по същество един хитър начин за маскиране на меката авторитарна система. Той умело създаваше стилни младежки групи и политически партии. Едно лято Сурков уреди концерт на Земфира – обичана алтернативна руска рок-певица – в про-путински младежки лагер в провинцията. В Москва той организира регулярна вечер за поезия и експериментален театър с актьори, подготвяни от Дмитрий Брусникин – режисьор и театрален педагог с култов статус.

Много скоро Сурков започна да се интересува от Серебренников – но и Серебренников от Сурков. Алексей Чеснаков, бивш кремълски политически съветник, който работеше за Сурков, ми разказа, че Сурков е смятал, че Серебренников и други артисти като него „са чувствали нещата много тънко, по начин, който Сурков е разбирал, а други официози не – и би могъл, по някакъв начин, да възвиси държавата“. Двамата не са били особено близки, но интересите им са съвпадали, поне отчасти. Серебренников е можел да използва ресурсите на държавата, за да реализира творческите си амбиции; Сурков пък е можел да впрегне талантите на хора като Серебренников за разширяване на собствената си визия за културния живот в епохата на Путин, някога жизнена и ръбата, но само вътре в предписаните граници. „Това беше време, в което много хора се чувстваха привлечени от държавата, от процеса, който се разгръщаше, когато да бъдеш близо до държавата беше не само изгодно, но и интересно“, казва Чеснаков.

Наринская, журналистката и критичка, си спомня за Сурков като за „един вид сив кардинал“. Изглежда, казва тя, че Сурков „управляваше цяла Русия иззад кулисите – той беше демоничен, мистериозен; как човек би могъл да не се интересува от него? А освен това той разполагаше и с властта да ви даде много пари“. Що се отнася до Серебренников, продължава Наринская, „Той знаеше как да бъде приятен на босовете. Беше приятел с министри и олигарси, и красиви светски дами“.

В определен смисъл отношенията между Серебренников и Сурков напомняха за онези между Майерхолд – авангардния режисьор от времената на чистките – и Лев Троцки, болшевишкия революционер; или между Исак Бабел, известния писател, и Николай Ежов, социопатът-шеф на сталинската секретна полиция. Както Майерхолд, така и Бабел са се радвали, за известно време, на благосклонността на съветската държава, но само за да станат жертви на терора ѝ, по време на чистките. Впрочем, падението на Серебренников в никакъв случай не е толкова рязко. Нещо повече, той никога не е изпитвал идеологическо влечение към режима; вярно всъщност е точно обратното. Политическите му възгледи бяха либерални още от самото начало, а към 2011-12 той дори участваше в антипутинските протести. Новаторството на Сурков се състоеше в разбирането, че идеологията може и да бъде поставена на второ място: неговият облог беше върху стила, а не върху субстанцията.

Апогеят на артистичния флирт между Серебренников и Сурков и вселената, представлявана от него, беше през 2011, когато Серебренников постави театрална продукция на „Почти нула“, роман, написан вероятно от Сурков под лесно разбираем псевдоним. В книгата си за путинска Русия „Нищо не е истина и всичко е възможно“, [британският журналист] Питър Померанцев описва разпродадената премиера в Москва. Публиката беше пълна с „коравите, умни мъже, които управляват страната, заедно с техните зашеметяващи спътнички“, пише Померанцев. За пиесата Серебренников умно заменя хладния цинизъм на главния герой (основната тема в романа на Сурков), и го представя като човек, измъчван от съмнения и угризения. Актьорите на Серебренников говорят директно със зрителите, като ги обвиняват, че живеят „удобно в свят непотизъм, корупция и насилие“. Померанцев описва реакцията им. „Бохемите от публиката се смееха с неудобство. Твърдите мъже и спътничките им гледаха непримигващо, сякаш тези провокации нямаха нищо общо с тях. Мнозина напуснаха по време на антракта. По този начин големият режисьор извърши трик, напълно достоен за времената на Сурков: той успя да се хареса на политическите си господари – Сурков спонсорира театрален фестивал, ръководен от Серебренников – но заедно с това запазва и либералната си цялостност.“

Не дълго след това Олег Кашин, руски журналист, който обича да провокира събеседниците си, попита Серебренников защо е избрал да работи със Сурков. Отговорът на Серебренников беше просто „А защо не?“ Той каза, че „Почти нула“ е талантливо, представително и интересно произведение, което говори за нашето време по много сериозен начин“. След което продължи, „Не мисля, че театърът трябва да се занимава с чисто изкуство, да бъде затворен в кула от слонова кост. Интересувам се от театър и кино, които се занимават с живота, които са точно в центъра му, задават объркващи въпроси, готови са да произнесат някои неприятни истини“.

През март 2011 сътрудници на министерството на културата предават на Серебренников послание: той трябва да поиска благословията на държавата. По онова време президент беше Дмитрий Медведев и той, в същата степен като Сурков, беше отговорен за подкрепата и интереса на държавата към културните проекти и съвременното изкуство. Преди това Медведев беше подкрепил идеята за изграждане на бизнес-инкубатор на име Иновационен център Сколково и сега желаеше да направи нещо подобно и в изкуствата. Идеята, циркулираща по онова време, беше да се стартира нов държавно финансиран фестивал на име Платформа, и Серебренников да бъде един от неговите директори. „Казаха му, че ако направи подобно искане, то ще бъде одобрено“, разказва бивш сътрудник на министерството на културата.

В продължение на известно време експерименталните постановки на Платформа – където освен театър се представяше танц, музика и медийни изкуства – бяха сред най-релевантните и енергични в страната. Продукцията на Серебренников на „Боклуци“ [„Отморозки“, по романа на Захар Прилепин „Санькя„] – груба, жестока пиеса за изгубеното руско поколение от 1990-те, беше специален хит. Някъде по същото време, около 2012, си спомням постановката на „Златното петле“, опера от Николай Римски-Корсаков, която Серебренников превърна в сатира за днешните политики на Кремъл. Военен парад с огромни ракети, поставени по сцената, беше алюзия за ежегодните руски паради в чест на Деня на победата; детска орда, възпяваща Царя, беше намек за про-путинските младежки групи, създадени от Сурков. Но в хода на времето празнотата на идеята, че руската държава би могла да произвежда творческа енергия, започна да става все по-очевидна. Сколково се оказа лишен от съдържание проект, а Платформа просъществува само три години.

През 2012 градското управление на Москва назначи Серебренников за директор на центъра „Гогол“ – един застаряващ театър на странична улица зад ЖП-гарата Курский вокзал. Преди идването на Серебренников театърът постоянно беше губил публика и беше започнал да блокира достъпа до половината от местата в главната си зала. Назначаването му беше оспорвано, особено сред актьорите от театъра – консервативна, застаряваща трупа – които организираха протести пред кметството и изпратиха протестни писма до всевъзможни инстанции, от Думата до прокурорската служба. Серебренников отвърна с борба и в края на краищата прехвърли голяма група от бившите си ученици в основното ядро на „Гогол“. Под ръководството на Серебренников центърът Гогол направи няколко успешни постановки, сред тях „Идиоти“, вдъхновен от филма на Ларс фон Триер от 1998, която беше представена на фестивала в Авиньон. Постановката му на „Обикновена история“ по романа на Иван Гончаров е предупреждение срещу компромиса, срещу изкушенията и удобствата, които идват с приближаването до управляващата система.

Марина Давидова, известна критичка и редакторка на списание Театър, ми каза, че е предупредила Серебренников, че този период не може да продължи дълго, също както свободното време на изкуствата след болшевишката революция е отстъпило пред задушаващия контрол на сталинизма. „Не се приближавай прекалено много до властта“, казала му тя. „Има хора вътре в системата, които те подкрепят сега – но ще има други, които ще се борят срещу тях, и в хода на битката те ще те унищожат“. Тя добавя, „Това не е морална дилема, а разбиране на алгоритмите на [руската] история“. По онова време Серебренников отхвърлил предупрежденията ѝ. „Не се безпокой“, казал той. „Не сме чак толкова близо [до властта]“.

Отношението на руската държава към света на културата започна да се променя през късната 2011 и ранната 2012, когато, в отговор на изборната измама и решението на Путин отново да се върне на президентския пост, по улиците на Москва се зароди мощно протестно движение. Демонстрираха най-вече хора от средната класа: именно публиката на Серебренников и онзи вид хора, които Сурков мислеше, че може умно да направлява. Путин отговори, като се обърна към нова идеология – миш-маш от консервативни ценности, анти-западна омраза, презрение към градските елити и възхваляване на православната църква. Президентът уволни Сурков и назначи Владимир Медински за министър на културата. Медински е националистически идеолог със странни академични свидетелства – аматьорски изследвания показват, че една от дисертациите му е зле изследвана и пълна с грешки – който придвижи министерството в силно консервативна посока. Идването му беше „внезапно и осезаемо“, казва един от бившите служители на министерството. „Започнахме да получаваме всички тия запитвания защо подкрепяме странно и ненужно изкуство“.

Започна период на политически реваншизъм, както вътре, така и извън Кремъл, и ограничената толерантност от времето на Медведев беше премахната. През 2012 три момичета от поп-групата Пуси райът бяха дадени на съд. А след 1914, когато Русия се оказа в геополитически сблъсък със Запада поради нападението срещу Украйна, политиците и културният живот в страната започнаха все повече да затъват в рефлексивна агресия и параноя.

Политическа директива, издадена от Медински за министерството на културата, разпореди „отхвърляне на принципите на толерантността и мултикултурализма“. Съвременното изкуство се оказа нежелано: „Никакви експерименти с формата не могат да оправдаят съдържание, което противоречи на ценностите, традиционни за нашето общество“. Медински нареди министерството да прекрати поддръжката на фестивала Платформа. През 2016 Серебренников режисира филма „Ученик“, в който се осмиваха все по-засилващите се в страната клерикализъм и нетолерантност. Това беше грозна, неприятна гледка, която спечели наградата Франсоа Шалè на фестивала в Кан. Серебренников и държавата, която на практика му даваше работа, се движеха в противоположни посоки.

В началото, през миналия май, бяха арестувани трима от служителите на Центъра Гогол, сред тях и финансовият му директор. В този момент Серебренников все още беше само свидетел, но вече беше ясно, че и той ще стане мишена. Същността на обвиненията беше, че продукционното му студио е присвоило средства, предназначени за фестивала Платформа. Обвинението изглеждаше абсурдно. На едно от съдебните заседания прокурорите заявиха, че представлението „Сън в лятна нощ“ никога не се е състояло. Но пиесата беше спечелила няколко награди, беше представяна в чужбина и беше широко рецензирана. Прокурорите отхвърлиха като свидетелства новинарските статии, представени от защитата, с думите „Една статия от вестник не може да потвърди, че представлението действително се е състояло“.

Надеждите на поддръжниците на театъра се съживиха през май, когато влиятелният директор на московския Театър на нациите връчи на Путин писмо в подкрепа на Серебренников и колегите му. Путин, приемайки писмото, беше чут да промърморва думата „глупаци“, вероятно по адрес на прекалено старателните следователи, водещи случая. Но може би думите на Путин бяха отправени към някой друг, може би към обвиняемите и техните симпатизанти. Или може би самият Путин вече не разполага със същата всесилна хватка над следователите и тайните полицаи в страната.

На 22 август Серебренников беше в Санкт Петербург, където снемаше филм за живота на Виктор Цой, рок-легенда от съветските времена и герой на контракултурата от 1980-те. Руската полиция арестува режисьора и го откара обратно в Москва, пътувайки цяла нощ. На сутринта един съдия го осъди на домашен арест, в очакване на съдебния процес. На съдебното заседание Серебренников каза „Обвиненията срещу мен са невъзможни и абсурдни. Аз мислех, че работим над светъл и мощен проект за нашата страна, за родината“. Накрая завърши с молба за освобождение под гаранция, която беше отхвърлена. „Аз съм честен човек и моля съда да ми позволи да работя“, бяха думите му.

Обвинението се върти около предполагаемо използване в студиото на обнал, парични средства извън счетоводните книги. Въпросът е сложен, тъй като обналът е по същество начин да се превръщат напълно законни средства в незаконни, които могат да бъдат похарчени за каквото си пожелаете: за собствена облага или за доставка на необходими стоки и услуги. Държавните средства могат да бъдат предоставени само известно време след доставката на дадени стоки или услуги. Но за един голям театър всевъзможни доставчици изискват незабавно разплащане: сред тях са и сценични работници, осветители, монтьори. По този начин Серебренников и колегите му от театралното студио може би са били принудени да използват незаконни пари за напълно законни цели. Самият закон тук се превръща в капан.

[…]

Един от най-нечестните трикове на путиновата система е, че както законовите последствия, така и нарушенията, които те са предназначени да коригират, са оставени нарочно неясни. Неофициалните, неписани правила не са никакви правила, а по-скоро подсказвания и внушения. Един криминален случай, включващ фигура като Серебренников, е повече от достатъчен, за да накара всички хора от сферите на изкуствата и културата да разберат, че държавата очаква от тях нещо ново и по-различно. Но какво? Давидова, театралната критичка, предлага следния отговор: „Ако направите нещо от малко-малко по-радикално – и само вие можете да предполагате къде се намира границата – то те ще се появят и ще започнат да търсят нещо“, каза ми тя. „И, разбира се, ще намерят нещо. Мислите ли, че дори и място като Большой е чисто? Ако биха искали да търсят финансови нарушения, аз съм сигурна, че ще намерят много“.

Трудно е да се каже каква точно е била грешката на Серебренников, ако изобщо е направил някаква. Може би тя се е състояла в това, че е вярвал, до самия край, че е възможно да се води разговор с онези, които по същество много отдавна са престанали да разговарят с него. Серебренников веднъж беше казал в интервю, че, независимо от правителството или системата, „вие трябва да разговаряте“. Както сам той го формулира, „Вие им казвате, ‚Знам, че вие, държавата, лъжете, че сте наемници, но по закон трябва да помагате на театъра и изкуствата, така че, бъдете добри – изпълнявайте задълженията си‘. В името на театъра не се срамувам да го направя“.

Джошуа Яфа е американски журналист, който работи в Москва. Той е редовен сътрудник на списание The New Yorker и е писал за множество други реномирани издания като The Economist, The New York Times, Bloomberg Businessweek, Foreign Affairs, The New Republic, и др. Стипендиант е на фондацията New America.

Коментари (3)

- 16-01-2018|Пламен

Никита Михалков, творец от когото се възхищавах докато растях, от десет години все повече се превръща в руския Вежди. Жалко за него, жалко за руската култура. Останалото си е нормално развитие в задушаващата атмосфера на псевдодемокрация (Demokratur – Boris Reitschuster)

- 16-01-2018|Златко

За архива: коментар, с който съм съгласен на сто процента…

Играта на Путин

Автор(и): Юлия Йоффе

I. Хакването [на американските избори]

Голямото, слънчево помещение във Волгоградския държавен университет мирише така, както мирише съдържанието му: 45 студенти, всички освен една – мъже, приведени над клавиатурите си, унесени в шепот и тихичко тракане по клавиатурите си, сред празни опаковки на енергетични напитки. „Изглежда така, сякаш просто зяпат по екраните си, но битката е интензивна“, обяснява Виктор Минин, докато седим и ги гледаме.

Разпределени в седем отбора, идещи от университетите на цяла Русия, те са почти на половината на осемчасово хакерско състезание, при което се опитват да решават технически проблеми, вариращи от идентифициране източника на компютърен вирус до откриване на тайни съобщения, скрити в образи. Минин е тук за да ръководи състезанието, наречено „Пленете знамето“, което е организирано от собствената му организация, Асоциацията на ръководителите на службите за информационна безопасност (АРСИБ). Освен че ръководи състезания в училищата из цяла Русия, АРСИБ организира и масивни, многодневни хекатони, в които един отбор защитава сървъра си, докато друг отбор го атакува. През април в един от тези хекатони участваха стотици млади хакери.

„Занимавам се с кибер-безопасност от 18-годишна възраст, откак отидох в армията през 1982“, разказва Минин след като сме напуснали залата, за да не смущаваме младите състезатели. Не казва в коя част от армията е вършил работата си. „По онова време подписах документ за пазене на тайна“, казва той, с хитра усмивка. „Мислите ли, че оттогава насам нещо се е променило? И че ще го кажа на журналист?“

След армията Минин започнал работа в КГБ. А когато Съветският съюз се разпадна, отишъл да работи в отдела за кибер-безопасност и наблюдение към руското правителство. През 2010, след като се пенсионирал и преминал в частния сектор, той помогнал да се основе АРСИБ, който има връзки с руското министерство на отбраната, Федералната служба за безопасност (ФСБ) и вътрешното министерство.

Конкурсите по хакерство са начинът, по който Минин подготвя бъдещите поколения, „по който предавам натрупаното знание на децата“, казва той. Освен това казва, че руските технологически фирми редовно идват при него, за да търсят млади таланти. Попитах го дали държавните служби, като например онези за сигурност, които вършат кибер-операции в чужбина, правят същото. „Възможно е“, казва той уклончиво. „Те също се нуждаят от такива специалисти“.

Когато участниците в конкурса „Пленете знамето“ излязоха за обедна пауза, Минин и аз също излязохме навън. Университетът, комплекс от ярко бели сгради, се намира на върха на стръмен хълм над града и Волга. Някога реката е била пълна с кръв, а хълмът е бил надупчен от шрапнели и бункери, покрит с кости. Някога това е било Сталинград, мястото на битката от 1942-43, когато тук са загинали над един милион души преди германците да изгубят битката, един фелдмаршал и инициативата във войната. Днес това е град на призраци.

„Ходили ли сте на Мамаев Курган?“, пита ме Минин. Той има предвид мястото, където днес се намира статуята Родината зове – 50-метрова жена от бетон, издигнала меч, с който призовава съотечествениците си на бой. Тук е бил пленен фелдмаршал Паулус, отбелязва Минин със страхопочитание. „Знаете ли, важно е да се види как млади хора са защитавали родината си“.

Когато отиваме в столовата, аз виждам, че тя също е обитавана от съветското минало. Начумерени жени на средна възраст разсипват сива, мазна храна. Ако не биха били студентите, които чукат по телефоните си, човек едва ли би могъл да каже, че 21 век вече е пристигнал. Седнах на маса заедно с един отбор от Астрахан и казах на момчетата, че вече съм била в родния им град – едно романтично-занемарено място на Каспийско море.

Студентите се подсмихват. „Всички искат да се махнат“, казва един третокурсник на име Антон.

„Няма какво да се прави там“, добавя съотборникът му Сергей.

Антон се надява, че Минин може да му помогне да намери място в някоя от държавните служби за сигурност. „Престижно е, плащат добре, а и работата е интересна“, казва той. Ако го приемат, може да очаква заплата от 50,000 рубли (по-малко от 900 долара) месечно, което е почти два пъти повече от средната заплата в Астрахан. Дали е мотивиран от някакви … „Патриотични чувства?“, допълва той мисълта ми и започва да се смее. „Не“, казва той. „Не ми пука за кое правителство ще работя. Ако ме вземат във френския Чуждестранен легион, заминавам!“

„Но не е ли светотатство да се говорят такива неща на място като Волгоград?“, питам го аз.

Сергей казва, че видът патриотизъм, който се подхранва в наши дни в Русия е празен, дори нездравословен. Той се дразни от ограниченията, които са били наложени върху личното поведение след продемократичните протести от 2011-12, както и от държавното следене на онлайн-говоренето, което той нарича неконституционно. „Ако видите в какво състояние са нашите пътища и градове, и как хората живеят в нашия град, сигурно ще се запитате защо се харчат милиарди рубли за записване на личните информации на хората в масивни бази данни?“

„Сергей, ще те заключат“, обажда се един от другарите му, докато крадешком гледа към телефона ми.

Сергей се смее. „Продължавай да дъвчеш“, казва той.

В хода на последната година руските хакери са се превърнали в нещо като легенда в Съединените щати. Според оценките на американските разузнавателни служби и разследванията на медиите, те са отговорни за проникването в сървърите на Изборния комитет на Демократическата партия. След това са разпространили тази информация чрез приятелски настроени към тях организации като Уикилийкс, при унищожителен ефект. С благословията на президента Владимир Путин те са изпробвали избирателните структури в различни американски щати. Тихо са закупили противоречиви реклами и са организирали политически събития във Фейсбук, раздухвайки още повече яростните американски културни войни.

Но повечето руснаци не могат да разпознаят Русия такава, каквато е описана в тази история: мощна, организирана и ръководена от всезнаещ, всесилен лидер, който е способен както да формулира, така и да реализира, сложни и силно детайлирани заговори.

Глеб Павловски – политически консултант, който е помагал на Путин да спечели първата си президентска кампания, още през 2000, и е работил като съветник в Кремъл до 2011 – просто се разсмя когато го попитах каква е ролята на Путин при избора на Доналд Тръмп. „Свършихме чудесна работа през първото десетилетие на путиновото управление, като създадохме илюзията, че Путин контролира всичко в Русия“, каза той. „А сега е просто смешно“ да се гледа колко голямо влияние му приписват американците.

Един бизнесмен, който се намира високо в йерархията на путиновата партия „Обединена Русия“ ми каза в едно московско кафе: „Казвате ми, че всичко в Русия функционира толкова зле, с изключение на нашите хакери? Роснефт не работи добре. Системата за здравеопазване не работи добре. Образователната система не работи добре. И тук, изведнъж, ето ги нашите хакери, и те били страхотни?“

По същия начин, по който руснаците надценяват Америка, виждайки в нея някакъв всесилен оркестратор на глобални политически развития, американците проектират собствените си страхове върху Русия – страна, която представлява парадоксална смесица от умения, сила и дълбоки слабости; непоклатимо стабилна, но по някакъв начин непрекъснато клатеща се на ръба на колапса. Също като Америка тя е пленница на специфичната си история и е измъчвана от собствените си призраци.

Никой от тези фактори не отстранява опасностите, които Русия представлява; по-скоро те им придават форма. Както Путин, така и страната му застаряват и западат – но несигурностите на упадъка представляват свои собствени заплахи за Америка. Разузнавателната общност на Съединените щати е единодушна в оценката си, че руснаците са се намесили в американските избори, но и че, по думите на бившия директор на ФБР Джеймс Коми „те ще се върнат“. Това е удивителна ескалация на враждебностите за страна с големи трудности, чиито елити все още имат само мъглива представа за американската политика. И всичко това е класическо-путиново, класическо-руско: да се използва дръзка агресия с цел да се маскира слабостта, да се отмъсти за дълбоки омрази и, на всяка цена, да се оцелява.

Бях дошла в Русия, за да намеря отговори на два ключови въпроса. По-належащият от двата е как Кремъл, въпреки ограниченията си, е успял да проведе един от най-големите актове на политически саботаж в модерната история, обръщайки американската демокрация против самата себе си. По-важният пък – или поне по-важният за американците – е какво можем да очакваме оттук нататък и какво един окуражен от успеха Владимир Путин е готов да извърши, за да постигне каквото желае.

„Това не беше стратегическа операция“, казва Андрей Солдатов, руски журналист с дълбоки източници сред службите за сигурност, който е написал книга за начините, по които Кремъл използва кибер-технологиите. „Имайки предвид онова, което ми разказват буквално всички от вътрешните кръгове“, казва той, хакването на американската политическа система „беше много емоционално, тактическо решение. Хората бяха силно разгневени заради Панамските документи“.

През пролетта на 2016 един международен консорциум от журналисти започна да публикува разкрития, основаващи се на огромна сбирка от документи, принадлежащи на панамска фирма със специализация в подпомагането на чужди клиенти при изнасянето на пари, някои от тях незаконно спечелени, от собствените си страни и далеч от дебнещите очи на данъчните инспектори. (Фирмата отрича всякакво закононарушение). Документите разкриха, че старият приятел на Путин, Сергей Родлугин – виолончелист и кръстник на по-голямата дъщеря на президента – разполага с фондове на стойност от около 2 милиарда долара. Това беше невъобразимо богатство за слабо известен музикант и журналистите показаха, че тези фондове най-вероятно са спестовна касичка за вътрешния кръг на путиновите хора. Ролдугин отрича всякаква вина, но Кремъл беше бесен поради тези разкрития. Дмитрий Песков, чиято жена също беше въвлечена в разкритията, гневно приписа репортажите на „множество бивши служители на Държавния департамент и ЦРУ“, като ги нарече опит за „дестабилизация“ на Русия малко преди нейните парламентарни избори от септември 2016.

Аргументите бяха цинични, но те разкриваха определена логика: финансовите тайни на руските лидери се намират на едно и също ниво с независимостта на руските избори. „Панамските документи бяха за Путин лична обида“, казва Джон Сайфър, бивш заместник-шеф на руската служба на ЦРУ. „Те смятат, че ние стоим зад това“.

Вътрешният кръг на Путин, казва Солдатов, е смятал, че „на това трябва да се отговори по някакъв начин“. Според репортажа на Солдатов, на 8 април 2016 Путин е свикал срочно съвещание на руския съвет за национална сигурност; всички освен двама от неговите членове са ветерани на КГБ. Имайки предвид секретността и времето на срещата, Солдатов смята, че именно тогава Путин е дал сигнал за ответен удар.

Първоначалната цел е била да се унижи на навреди на Хилари Клинтън, да се посее раздор и да се покаже, че американската демокрация е също толкова корумпирана, колкото и руската, ако ли не още повече. „Никой не вярваше в [успеха на] Тръмп, ни най-малко“, казва Солдатов. „Това беше поредица от тактически операции. Във всеки момент хората, които ги вършеха, бяха изпълнени с еуфория от това колко добре върви всичко и успехът ги тласна дори още по-надалеч“.

„Голяма част от нещата, които те направиха, бяха много хаотични“, казва Дмитри Алперович, роденият в Русия съосновател на фирмата за кибер-сигурност CrowdStrike, която първа откри следите от руска намеса след като беше наета да разследва хакването на сървърите на Демократическия национален комитет през май 2016. „Хвърлили са широка мрежа, без да знаят предварително какви точно ще бъдат резултатите“. Руските хакери са много добри, казва Алперович, но „но не трябва да ги изкарваме три метра високи“ или способни да „изберат когото си поискат“. Опитаха се и в Украйна, но там нещата не проработиха. Нито пък проработиха при френските избори от 2017.

Алперович и екипът му са открили, че е имало две групи от хакери, които според тях идват от две различни руски служби за сигурност. Те са им дали две различни прозвища: „Смешен мечок“, от военното разузнаване, и „Предпазлив мечок“ от страна или на външното разузнаване, или на ФСБ. Но никой от мечоците изглежда не е знаел какво прави другият, или дори че той съществува. „Видяхме, че две руски шпионски групи са проникнали в едни и същи системи и поотделно се занимават с кражбата на едни и същи информации“, беше писал Алпервович в блога на CrowdStrike по онова време. Нека отбележим, че западните разузнавателни служби почти никога не работят върху една и съща цел без предварителна координация, от страх, „че биха могли да компрометират взаимните си операции“. Но в Русия „това съвсем не е рядкост“.

Било почти същото като при някой от хакерските конкурси на Минин, но с по-високи залози. Хакерите не винаги са хора във военни униформи, разказва ми Солдатов; в някои случаи те са свободни наемници, готови да работят за човека, предлагащ най-висока цена – или кибер-престъпници, които са били хванати, а след това изнудвани да работят за правителството. (Путин отрича участие „на държавно ниво“ в манипулирането на изборите, но именно възможността за такова отричане е основният смисъл на използването на неофициални хакери).

Американските служители са забелязали, че същото разхвърляно и аморфно поведение е продължило през лятото на 2016. Един бивш член на администрацията на Обама казва, че са били прихванати комуникации между ФСБ и офицери от военното разузнаване, разкриващи караници и липса на организация. „Всичко беше импровизация“, казва висш служител от администрацията на Обама, който е имал достъп до информацията в реално време. „Един вид, те хвърляха спагети по стената и гледаха кои от тях ще залепнат“.

Но този хаос, колкото и странно да звучи, е именно една от причините за крайния руски успех от 2016. Караниците, опортюнизмът и липсата на координация са изглеждали за администрацията на Обама, поне в началото, като все същата стара история. Един доклад, публикуван през януари 2017 от Службата на директора на националното разузнаване, в който се оценява руската намеса в изборите, отбелязва, че през 2008 в Америка е бил цял кръг от 10 руски шпиони, най-известна от които е огненокосата Ана Чапман, с цел (отчасти) да наблюдават президентските избори. (Чапман беше арестувана през 2010 и разменена в драматичен обмен на шпиони). Изглежда, че администрацията на Обама е очаквала нещо подобно в ранната 2016.

Когато през лятото администрацията започна да осъзнава, че този път руснаците опитват нещо далеч по-мащабно от всичко, което са опитвали преди, Белият дом се тревожеше само от малка част от проблема. По онова време най-тревожното развитие беше, че руснаците изпробват щатските системи на гласуване. Разпространяването на данни и фалшивите истории за Клинтън изглеждаха по-малко тревожещи, а и по-трудни за ответни реакции, без да се създава впечатлението за прекалено политическа намеса.

През септември Обама се приближи до Путин в една от почивките по време на срещата на високо равнище G20 в Хангжу, Китай, и му каза „да престане“. Същата есен съветничката по националната сигурност Сюзън Райс предаде ръчно още едно предупреждение до руския посланик във Вашингтон, Сергей Кисляк. Белият дом натовари Министерствата на финансите и външните работи със задачата да предложат нови санкции срещу Русия, както и публикация за личното финансово състояние на Путин, но по-късно реши, че подобни ходове може би са прекалено силови. Ако Белият дом би усилил натиска прекалено много, руснаците може би щяха да разпространят още повече откраднати документи. Кой би могъл да каже какво още имат?

Въпреки това, само месец преди изборите, администрацията на Обама предприе извънредната мярка да информира обществеността. На 7 октомври 2016 в една обща декларация на Министерството за сигурност на родината [Department of Homeland Security] и Службата на директора на националното разузнаване се казва: „Разузнавателните служби на САЩ са уверени, че руското правителство е направлявало скорошните пробиви в Имейл-сървърите“ на американски политически организации. „Тези кражби и разкрития са направени с цел намеса в изборния процес на САЩ“.

Белият дом очакваше медиите да разпространят тази история, и те го направиха – „от три и половина до четири следобед“, както казва Нед Прайс, бивш говорител на Съвета за национална сигурност при Обама. Но в 4 часа тази новина беше затъмнена от едно по-различно разкритие: т. нар. Access Hollywood запис, в който Тръмп се хвалеше, че е посягал на жени както си поиска. Както медиите, така и кампанията на Клинтън се концентрираха почти изцяло върху експлозивния запис, а не върху съобщението на разузнавателните служби.

„Разбира се, че те планират“, казва един висш служител от администрацията на Обама. „Те изобщо не са глупави. Но представата, че са планирали всичко това перфектно и предварително, или че Путин е някакъв страхотен играч на шах – нещата не стоят съвсем така. Той знае къде иска да отиде, планира първите няколко хода, а останалото изяснява по-късно. Хората питат дали играе шах или шашки. Нито едното, нито другото: той играе покер. Склонен е към високи рискове. Помислете само: тази намеса в изборите – това беше нещо много рисковано. Ако Хилари Клинтън беше спечелила, щеше да има страхотно възмездие“.

Дори и начинът, по който беше извършена руската атака, беше много рисков. Фактът, че руснаците изобщо не се опитваха да изличат следите от работата си показва, че има промяна в руските намерения по адрес на САЩ, казва Робърт Ханиган, бивш шеф на Правителствения генерален щаб за комуникации. „Откровеното безразсъдство на всичко това… фактът, че изглежда не им пука дали ще бъдат обвинени публично – в това се състои най-голямата промяна“.

Но за руското безразсъдство си има ясни причини – както в променящия се мироглед на Путин, така и в променящите се вътрешни обстоятелства на страната му. В продължение на повече от едно десетилетие американското стратегическо равнодушие по адрес на Русия само разпали страховете на Путин, че ще бъде свален с помощта на САЩ, и го накара да търси още по-високи нива на антагонизъм. Същото прави и политическата му ситуация – необходимостта да поема все по-големи външни рискове, за да може да поддържа нивото на подкрепа у дома, докато икономиката се свива. Тези напрежения не са се намалили; напротив, през последните години те дори са се увеличили.

II. (Пред)историята

Когато тук вали, както в този пролетен следобед, сивите зъбери на Московския държавен институт за международни отношения се размиват в надвисналото, стоманеносиво небе. Това е мястото, където някога съветската държава произвеждаше своите дипломати и шпиони. Тук те изучаваха нюансите на света преди да навлязат в него. Днес ролята на университета е до голяма степен същата, макар и да е разводнена от корупцията: богатите често купуват приемането на децата си. Бях поканена да слушам лекция на един от най-известните преподаватели в института, Андраник Мигранян, който сам е завършил тук, през 1972. Мигранян е прекарал голяма част от последното десетилетие в Ню Йорк, където е ръководел Института за демокрация и сътрудничество – един тинк танк, за който се говори, че има връзки с руското външно министерство. Сред старите му съкурсници е и Сергей Лавров, външният министър, когото той все още брои като приятел.

В този следобед Мигранян говори за речта на Путин по въпросите на сигурността, произнесена на Мюнхенската конференция от 2007 – една реч, която изглежда е единственият в Русия пост-съветски идеологически документ, а също и ключ към разбирането на това как се е стигнало дотам, че отношенията между Русия и САЩ се намират на днешната си най-ниска точка. Путин, по онова време все още не особено обигран оратор, се намираше в седмата година от днес вече двадесетгодишното си управление. Осемнадесет години преди това, през 1989, той е бил офицер на КГБ, разположен в Дрезден, докато пред сградата са се събирали протестиращи, а Берлинската стена е била събаряна. Недълго след това Съветският съюз беше мъртъв и погребан, а светът, както изглеждаше, беше постигнал консенсус: съветският подход към политиката – насилствен и недемократичен – беше погрешен, дори зъл. Западният либерален ред беше по-добрата и по-морална форма на управление.

В продължение на известно време Путин беше се опитвал да намери за Русия роля вътре в този западен ред. Когато Борис Елцин, първият пост-съветски президент на Русия, го нарече свой приемник през 1999, Русия водеше война срещу ислямистки сепаратисти в Чечения. На 11 септември [2001], Путин беше първият чуждестранен лидер, който се обади на президента Джордж Буш, с надеждата да подчертае, че сега те са съюзници в борбата срещу тероризма. Опита се да помогне в Афганистан. Но през 2003 Буш игнорира възраженията му срещу инвазията в Ирак, като подмина и Съвета за сигурност към ООН, в който Русия има вето-власт. Това беше унизително напомняне, че в очите на Запада Русия вече няма значение, че „руските възражения нямаха тежест“, както Мигранян обяснява на студентите си. Но за Путин това беше и нещо повече: под претекста да насърчава демокрацията и човешките права, Вашингтон беше се завърнал към политиките си от времената на Студената война – да премахва и установява чужди лидери по свое усмотрение. Дори използването на военна сила беше вече част от играта.

През 2007, говорейки пред защитниците и представителите на западния ред, Путин даде официален израз на несъгласието си. „Само преди две десетилетия светът беше идеологически и икономически разделен, а сигурността му се осигуряваше от масивния стратегически потенциал на две свръхсили“, четеше той тихо. Но този ред е бил заменен от един „еднополюсен свят“, доминиран единствено от Америка. „Това е свят на един господар, един сюзерен“.

А един световен ред, контролиран от само една страна, „няма нищо общо с демокрацията“, подчерта той. Настоящият ред беше както „неприемлив“, така и неефективен. „Едностранните, нелегитимни действия“ само създават „нови човешки трагедии и центрове на конфликт“. Той имаше предвид Ирак, който към онзи момент беше потънал в сектантски войни. Дошло е времето, отбеляза той „да се премисли цялата архитектура на глобалната сигурност“.

Това беше протестът на една губеща страна, която желаеше да предоговори условията на капитулацията си, 16 години след самото събитие. Въпреки това Путин прекара десетилетието след тази реч в усилия да направи така, че Съединените щати никога повече да не могат да маневрират едностранно, без да се срещнат със съпротива – и, което е по-важно, че те никога, никога не могат да го свалят от власт.

„Трябваше да видите лицата на [Джон] Маккейн и [Джо] Либерман“, разказва развеселеният Мигранян на студентите си, които изглежда едва слушат. Американските сенатори-ястреби, които присъствали на речта, „бяха като втрещени. Нали Русия беше отписана! А Путин извърши в Мюнхен смъртен грях: той каза истината“.

Следващата година, разказва Мигранян „беше годината на действия и дела“. През 2008 Русия започна война със съседката си Грузия – ход, който Мигранян описва като заслужено наказание за НАТО, който се разширява непрекъснато и обхваща някои бивши съветски републики. Но западните попълзновения по периферията ѝ не са основната грижа на Русия.

Съединените щати, оплаква се Мигранян, са се намесвали директно в руската политика. Американски консултанти са направлявали болезнените пост-съветски пазарни реформи, обогатявайки се в хода им, и са помогнали за преизбирането на обезсиления и непопулярен Елцин. Американското правителство директно е финансирало както руски, така и американски неправителствени организации, като например Националната фондация за демокрация, с цел да насърчава гражданското общество в Русия. Някои от същите тези НПО-та са имали връзки с така наречените цветни революции, чрез които са сваляни правителства в бивши съветски републики, заменяни с демократични режими, приятелски настроени към Запада.

Розовата революция в Грузия, Оранжевата революция в Украйна, Революцията на лалетата в Киргистан – „Русия гледа на всичко това с разбираемо недоверие“, казва Мигранян на студентите си. Посочва, че по собствени данни САЩ са похарчили около 5 милиарда долара в Украйна, за да насърчават демокрацията – тоест, да разширяват западния либерален ред. Погледнато през тази призма, съвсем не е нерационално да се смята, че САЩ може би имат като следваща цел Москва – и Путин. Ето защо през 2012 Русия прогони [представителството на американската фондация] USAID. По същите причини тя забрани и дейността на Националната фондация за демокрация през 2015, чрез нов закон, който забранява „нежелани“ организации.

От Мюнхенската доктрина на Путин следва естествено заключение: американците може и да си мислят, че разпространяват демокрация, но всъщност те разпространяват хаос. „Погледнете какво се случва в Египет“, казва Мигранян, започвайки да изрежда пропадналите революции, подкрепяни от Америка. През 2011 египетският водач Хосни Мубарак подаде оставка след протестите, които бяха подкрепяни от САЩ, твърди Мигранян. Но след като „радикалните ислямисти“ спечелиха властта по демократичен начин, САЩ си затвориха очите пред военния преврат, който свали новите водачи. А след това дойде ред на Либия. „Вие свалихте най-успешното правителство в Северна Африка“, казва Мигранян, гледайки в моята посока. „В края на краищата получихме опропастено управление, брутално убит американски посланик, хаос и ислямски радикали“.

„Ако започнем да броим всички американски провали, може би накрая ще стане време да започнете да се вслушвате в Русия?“, казва Мигранян, който постепенно се възбужда. „Ако [сирийският президент Башар ал-Асад] също трябва да си отиде, то кой ще дойде на негово място? … Не събаряйте режими когато не знаете какво ще дойде след тях!“

Путин винаги се е отнасял с подозрение към разпространяването на демокрация, но два салучая са го убедили, че Америка се опитва да го свали под такъв претекст. Първият е бил през 2011, когато НАТО се намеси в Либия, което в края на краищата доведе до свалянето и отвратителното линчуване на либийския диктатор Муамар Кадафи. След този момент много хора, които са общували с Путин, са забелязали колко силно го е поразила смъртта на Кадафи. Говори се, че е гледал видеоклипа на линчуването отново и отново. „Начинът, по който умря Кадафи, оказа дълбоко въздействие върху него“, казва Джейк Съливан, бивш служител на Външното министерство на САЩ, който се е срещал многократно с висши руски служители по онова време. Друг бивш служител в администрацията на Обама описва Путин като „обсебен“ от смъртта на Кадафи. (Същият служител признава, „Мисля, че прекалихме“ в Либия.)

Вторият случай е бил през ноември 2013, когато млади украинци излязоха на Майдана – Площада на независимостта – в столицата Киев, за да протестират срещу решението на тогавашния украински президент Виктор Янукович да прекрати преговорите за сключване на икономическо споразумение с ЕС, под натиска на Путин. Демонстрантите прекараха там голяма част от зимата, докато полицията откри огън по тях, убивайки около 100 души. На следващия ден, 21 февруари 2014, Янукович подписа план за политическо помирение, чрез посредничеството на Русия, Америка и ЕС, но същата вечер избяга от столицата. За Путин беше повече от ясно какво се е случило: Америка беше свалила най-близкия му съюзник, и то в страна, която той счита за разширение на самата Русия. Парите, които Америка беше похарчила за про-демократични НПО-та, се бяха възвърнали. Присъствието на Виктория Нюланд, помощник-секретар към американското Външно министерство, която е раздавала хранителни припаси на демонстрантите по Майдана, само е циментирало най-големите му страхове.

„Майданът превключи скоростите“, казва Бен Роудс, съветник на Обама по стратегическите комуникации. „Путин винаги е бил антагонист и агресивен човек. Но след Майдана той премина в нападение. Ръкавиците бяха снети, така да се каже. За Путин Украйна е такава част от Русия, че събитията там бяха възприети като директно нападение срещу него“. (Източник близък до Кремъл потвърди тази версия на нещата).

Путин и Лавров бяха добре известни на американската администрация с дългите си тиради, в които американският президент се обвинява за всички незачитания, които Русия се видя принудена да преглъща от 1991 насам – като например онзи случай, при който Обама беше окачествил вируса Ебола и Русия като глобални заплахи, в една и съща реч. Падането на Янукович направи тези тиради далеч по-интензивни. „В продължение на две години след това нямаше телефонен разговор, в който [Путин] да не спомене това“, обвинявайки САЩ в подкрепа за промяната на режима в Украйна, спомня си Роудс.

Промяната на режимите в Либия и Украйна накара Русия да подкрепи Башар ал-Асад в Сирия. „Не и още един“ е начинът, по който се характеризира подхода на Путин към Сирия, според Джон Файнър, бивш шеф на екипа на Джон Кери. Освен това тя доведе и до намесата на Русия в американските избори: Русия искаше да покаже на САЩ, че може да има и повече от една идея за променяне на нечий чужд режим.

III. Играчът

За Русия – страна, непрестанно вторачена в историята си – 2017 беше голяма година. Ноември отбеляза стогодишнината откак болшевиките, една радикална и малка фракция от социалисти, накара Русия да поеме по също толкова радикален път. Онзи кървав експеримент приключи през 1991 с колапса на Съветския съюз; декември 2016 отбеляза 25-та годишнина оттогава. И двете годишнини бяха до голяма степен игнорирани от контролираните от Кремъл медии, тъй като са неудобни за Путин. Болшевиките са революционери, а Путин – етатист до дъното на душата си – ненавижда революциите. Но освен това той е бил възпитан и като човек на съветската държава, прекланящ се пред множеството ѝ постижения, което е и причината, поради която нарече падането на Съветския съюз „най-голямата геополитическа катастрофа на 20 век“.

Путин управлява, имайки непрестанно пред очи двата колапса от 1917 и 1991. Той се бои за себе си, ако се стигне до друг колапс – защото колапсите идват винаги; те са се случвали вече на два пъти през последните сто години. Той непрестанно се опитва да ги избегне. Прогоненият в изгнание петролен магнат Михаил Ходорковски публично призовава към свалянето на Путин, а доскоро не отхвърляше използването и на насилствени средства. Хора като Алексей Навални, опозиционният водач, говорят открито за хвърляне в затвора на Путин и най-близките му сътрудници. Руската опозиция ликуващо очаква Путин да падне, да подаде оставка, да умре. Всяка грешна крачка, всяко падане на цените на петрола, е за тях просто пореден знак за предстоящия му личен апокалипсис. Жадното очакване се отразява и на Запад, особено в Съединените щати.

Общо взето Кремъл се фокусира не толкова върху някаква положителна програма на развитие, колкото върху предотвратяването на подобен сценарий – но също и върху пълното възползване от властта преди неизбежното разпадане на държавата. Това е една от причините, поради които корупцията сред управляващия елит е толкова зашеметяващо безочлива: един руски бизнесмен, който работи с клиенти от правителството, описва ситуацията като „последните дни на Помпей“, повтарящи се отново и отново. Друг бизнесмен, който току-що е напуснал най-високите ешелони на голяма държавно-управлявана банка (от фрустрация пред корупцията и безхаберието), ми казва: „Русия винаги възкръсва от пепелта, отново и отново. Но аз имам чувството, че ни предстои да минем през поредното време на пепел“.

Страхът от колапс е и причината, поради която руската пропаганда толкова старателно осветява кървавите последствия от революциите по целия свят. Нещата може и да не вървят страхотно в днешна Русия – страната се намира в големи трудности от 2012 насам – но според тамошните новинарски програми нещата винаги могат да станат още по-лоши. На руснаците се втълпява, че именно това се е случило през 1990, в лудешките девет години между колапса на Съветския съюз и идването на власт на Путин. „Когато имате два правителствени колапса в хода на сто години, хората се страхуват от тях“, казва Мигранян. Много руснаци помнят последния от тях лично.

Но броят на живите свидетели намалява. Един на четири руски мъже умира на 55-годишна възраст. Путин стана на 65 през октомври и е заобиколен от хора на същата възраст, ако ли не и по-възрастни. Днес Русия е „есенна автокрация“, казва Екатерина Шулман, политоложка от Москва. „Колкото повече тя се опитва да изглежда млада и енергична, толкова по-очевидно се проваля“. Както казва Алексей Чеснаков, бивш кремълски вътрешен човек, в Русия „най-активните избиратели“ – тоест хората, които купуват с най-голяма готовност онова, което продава Путин – „са пенсионерите“.

За привържениците на Путин неговият режим не е точно автокрация. „Може да бъде описан като демофилия“, обяснява Мигранян. „Не е демокрация, но се упражнява в името на хората и за хората. Основната база на Путин са хората. Цялата му власт идва от рейтинга, който му дават хората, а следователно е важно, че той им предава плодовете на управлението си“. Кремъл нарича това „управлявана демокрация“.

Това също е важно, за да може да се разбере защо Путин действа по начините, по които го прави, и какво най-вероятно си мисли за нови кампании срещу Съединените щати. Кремълският надзор над пресата, внимателното следене на социологическите допитвания и нивата на одобрение, а особено външната му политика – всички те съществуват, за да заздравяват легитимността на Путин, да печелят симпатиите на неговите 144 милиона поданици. Това е сложна, накъсана система за обратна връзка, чието предназначение е да гарантира, че авторитарното управление на Путин си остава популярно и незастрашено.

Ето защо Путин настоява да има избори, дори и ако резултатите винаги са предсказуеми. „Без подновяване на машината системата не може да оцелее“, казва Чеснаков. „Според допитванията, две трети от руснаците не искат монархия. Те искат демокрация. Но искат и по-различно усещане за нея от онова на американците и европейците“.

Третият президентски мандат на Путин приключва през пролетта на 2018. Чак до 6 декември той не си направи труда да обяви, че ще се кандидатира отново (изборите са през март), и най-вероятно няма да води предизборна кампания. Именно това е неговият внимателно поддържан у дома образ: флегматичният водач, който се рее хладнокръвно над кавгите, които се разразяват под неговото ниво. Но през изминалата година и нещо кавгите изглежда му дават поводи за безпокойство.

* * *

В един мразовит следобед тази пролет аз наблюдавах група университетски студенти, които стояха на стъпалата на невзрачна сграда недалеч от центъра на Волгоградския централен площад, в очакване на Алексей Навални. Опозиционният лидер и борец против корупцията успя да плени въображението на мнозина млади руснаци, както и на някои западняци, които виждат в негово лице потенциален съперник или дори заместител на Путин. Навални обяви, че ще се кандидатира в предстоящите президентски избори[27].

Полицията беше блокирала улицата пред сградата, в която се намира местният предизборен комитет на Навални. Самите полицаи стояха равнодушно, гледайки как местните казаци, които в исторически план винаги са служили като самозвани изпълнители на държавната власт, се разхождаха нагоре-надолу по улицата, плющейки с черни нагайки. Начумерени млади мъже в анцузи и маратонки – другите наемни побойници на Кремъл – се разхождаха наоколо, гледайки студентите заплашително. Млади жени на замайващо високи токчета – а всъщност цивилни полицайки – също кръжаха в непосредствена близост. На всеки няколко минути те вадеха еднакви видеокамери, маркирани с жълти стикери, и снемаха студентите, търсейки лицата им в едър план.

Недълго преди това Навални беше нападнат от про-правителствени бандити, които плиснаха в лицето му „зелянка“ – разяждаща антисептична течност от съветски времена. Привържениците му пък публикуваха изображение на Родината зове, гигантската статуя, възпоменаваща съветската победа в Сталинград, с позеленено лице, за да обявят предизборния му митинг във Волгоград. Изображението докосна нерв в тази страна, където правителството е превърнало Втората световна война във фетиш. В течение само на часове про-кремълски настроените ядра из социалните мрежи използваха изображението с цел да разпалват гнева на местните хора. По времето когато Навални пристигна във Волгоград от Москва, младежкото крило на путиновата партия вече го очакваше с протести.

Студентите, застанали на стъпалата на предизборния комитет, намираха скалъпения гняв смешен. Бяха на възраст, в която повечето неща са смешни, дори и когато беше ясно, че държавата ги наблюдава внимателно. ФСБ например е изпратила наскоро призовка в дома на Влад – четвъртокурсник от Волгоградския държавен университет – който преди това е участвал в демонстрации в подкрепа на Прогресивната партия на Навални. Роман, очилат третокурсник по ветеринарна медицина, е бил привикан в кабинета на ректора, защото е участвал в протести. „Деканът ми каза ‚Не отивай на протестите на Навални. Неговата политическа позиция е погрешна‘„, разказва ми Роман, свивайки рамене, с ръце дълбоко пъхнати в джобовете на бомбеното му червено яке.

Тези млади мъже скоро ще навлязат в икономическата реалност на една страна, която започва да расте малко по малко едва напоследък, след петгодишно боледуване. Но растежът едва се усеща, докато цените на основните стоки растат постоянно. Някои от съседите и семейните им познати не са получавали заплати от месеци насам, разказват те. „Родителите ни казват, че нещата са се влошили“, казва Роман. Но освен това родителите им знаят и потенциалната цена на откритата съпротива срещу правителството – и не са особено щастливи от това, че синовете им присъстват на днешната демонстрация. Освен това те вярват, че Навални е американски агент, тъй като гледат телевизия.

Младите мъже се смеят и на това. Навални е започнал да изгражда базата си преди около десет години, първоначално в собствен блог, следящ масовата корупция сред държавните служители. Преди няколко години той стартира и канал в Ютюб, където публикува професионално направени видеоклипове, представящи все същата държавна корупция. По един друг канал в Ютюб, Navalny Live, той и хората от екипа му организират токшоута за политика – неща, които никога не биха били допуснати по държавно-контролираната телевизия. Взети заедно, Ютюб-каналите имат повече от 1,5 милиона абонати, а видеоклиповете са гледани вече стотици милиони пъти.

Докато студентите стоят и разговарят, покрай нас преминава клас от малки ученици заедно с учителите им. Студентите избухват в смях. „Всички казват, че привържениците на Навални са млади, но не знаех, че са чак толкова млади!“, обяснява Роман.

Нещата обаче започват бързо да губят комичната си лекота когато млад човек в анцуг започва шумно да се кара с малко по-възрастен привърженик на Навални, твърдейки, че опозиционният водач е финансиран от Външното министерство на САЩ и че снимката със зеленото лице на статуята е била лична обида за него. „Това е паметник на една велика победа!“, крещи друг млад мъж в спортен анцуг. „Той е изграден от кости! Дядо ми се е бил в Сталинград!“ (По-късно, в личен разговор, той признава, че дядо му е роден в Грузия през 1941).

Внезапно се появяват множество анти-Навални протестиращи, някои от тях с метли, сякаш подготвяйки се да го изметат от града си. „Навални, излез навън!“, крещи по мегафон мъж на средна възраст с бръсната глава, докато протестиращите напират към офиса на предизборния комитет. „Навални, излез навън!“, започват сега да крещят всички. Студентите се подреждат плътно на стъпалата, готови да защитават лидера си. Двата лагера започват да се блъскат, тълпата се вълнува мощно. Полицаите наблюдават.

Навални се появява на върха на стълбите, спокоен като винаги. Част от тълпата започва да скандира „Срам! Срам! Срам!“ Навални приканва човека с мегафона и приятелите му при себе си, за да могат да разговарят лице в лице. Те идват и го сграбчват, в опит да го завлекат при враждебно настроената тълпа. Най-после полицаите се намесват, освобождават Навални и изтласкват тълпата назад.

Навални се прибира в офиса си, където, в продължение на следващите три часа, отговаря на въпроси в помещение, което е толкова претъпкано с привърженици, че от косата му скоро започва да капе пот. Говори за контраста между луксозния стил на живот на управляващите и стагниращите заплати в региона; за увеличаващите се енергийни разходи, въпреки падащите световни цени; за жалкото състояние на пътищата.

„Алексей!“, провиква се един от привържениците му. „В този град не е останало нищо от 1945, освен победата!“ Всички започват да ръкопляскат.

Навални се смее на държавно-подхранваните обвинения, че на привържениците му – стотиците хора, които се потят в помещението заедно с него – е било платено от Външното министерство на САЩ, за да дойдат тук. „Това е реалната политическа сила в тази страна“, казва той. „И ние ще спечелим. Съдбата ни е да спечелим, защото във всяка култура, във всяка цивилизация, печелят хора като нас. Защото те лъжат, а ние говорим истината“.

Избърсвам малко правоъгълниче в запотеното стъкло. От сърдитата тълпа навън не е останало нищо, няма я и полицията. Те са изчезнали също толкова бързо, колкото се и материализираха.

* * *

През последните години, докато икономиката губи импулс, Путин купува популярността си чрез поредица от тактически ходове. Той обръща изключително голямо внимание на нивата на собственото си одобрение, за да види кое точно функционира и кое не. Президентът и съветниците му са обсебени от социологическите данни. Според Александър Ослон, който ръководи Фондацията за обществено мнение, която извършва социологическите анкети за Кремъл, „Те не могат да живеят без тях“.

Нивата на одобрение за Путин се покачиха рязко през 2014 с присъединяването на Крим – и предполагаемото завръщане на Русия към имперско величие. Това беше рисков маньовър, също както и по-късната намеса в американските избори. И той се изплати щедро, поне в краткосрочен план. „Имаше рязък подем на лоялността“ към „всички държавни органи“, казва ми Кирил Рогов, политически анализатор от Москва, който изследва руските обществени допитвания. „А също и консервативно изместване във всички посоки. Хората започнаха да обръщат повече внимание на новините, гледаха повече телевизия и станаха по-надъхани [indoctrinated]“. В продължение на десет години повечето руснаци бяха отговаряли на социолозите, че по-скоро биха живели по-добър живот, отколкото да се чувстват част от велика сила. През 2014 това предпочитание се преобърна.

Но опиянението на патриотизма, предоставено от присъединението на Крим, се оказа краткотрайно. Свързан по суша единствено с Украйна, Крим трудно може да бъде поддържан от Русия. В близко бъдеще полуостровът е заплашен от сериозен недостиг на вода, а туризмът – основната база на местната икономика – е спаднал рязко. По време на едно скорошно пътуване дотам ми разказваха, че дори най-проруски настроените местни хора – казаците, които започнаха протестите в подкрепа на Москва през 2014 – са започнали да съжаляват за позициите си. Беззаконието и корупцията на Москва сега са стигнали и до техните домове, а животът им като руски поданици е станал много по-труден. В определен смисъл им липсва принадлежността към Украйна.

А през това време вече забавената руска икономика изгуби евтиното си западно финансиране, в резултат на американските и европейски санкции. Отговорът на Путин срещу тези санкции – забраната за внос на храни от Съединените щати и ЕС – накара цените на хранителните продукти в страната да се покачват с двуцифрени проценти. Икономиката изпадна в рецесия. Към началото на 2017 нивата на одобрение за правителството бяха се върнали почти до пред-присъединителните времена.

Руската интервенция в Сирия, която започна през есента на 2015, предложи друга възможност за отклоняване на вниманието чрез развяване на знамена. Докато Америка се оттегля от традиционната си роля в Близкия Изток, Русия разширява своята собствена, започвайки показно шоу на война срещу ислямистки терористи, в полза на едно неохотно западно християнство. Малко след като сирийската армия, подкрепяна от руски въздушен огън и командоси, си възвърна древния град Палмира, руските военни превозиха по въздуха Мариинския оркестър от Санкт Петербург за изнасяне на концерт пред историческите руини на града – и няколко десетки прес-камери.

Протестите, разпалени от Навални, са усложнение, с което властите поне засега се справят. [По време на голямата протестна демонстрация] на 26 март полицията арестува 1,043 души само в Москва. На 7 октомври, след друга, по-слаба вълна от протести, те арестуваха стотици други. Това не са първите протести, на които Путин устоява. Масивни демонстрации разтърсиха Москва през зимата на 2011-12 – и бяха последвани от сериозно полицейско насилие на 6 май 2012: деня, преди Путин да положи президентска клетва за трети път. Десетки хора, някои от тях участващи в протести за първи път, получиха многогодишни затворнически присъди. Кремъл скоро увеличи наказанията за участие в каквито и да е видове несанкционирани протести. Няколко души са днес в затвора просто защото са споделяли или лайквали постинги от социалните медии.

Олга Романова, която е основателка на НПО „Русия зад решетки“, с цел юридическо подпомагане на руснаци, въвлечени в подобни случаи, ми казва, че урокът, който правителството подготвя за тази нова група млади протестиращи, „ще бъде по-тежък и по-суров“ от онзи през 2012, и „ще продължи години“. Тя казва, че държавата заплашва да разделя малолетните протестиращи от родителите им. Т. нар. „Разследващ комитет“, от който се страхуват всички, „привиква за разпитване училищни директори, психолози, учители. И те дават показания срещу децата“, казва Романова. (През лятото на 2017, под натиск от руското правителство, Романова беше принудена да емигрира в Западна Европа).

След като вече е обявил кандидатурата си, Путин със сигурност ще спечели още един шестгодишен мандат. Вместо Навални срещу него ще се кандидатира телевизионната звезда Ксения Собчак, дъщеря на човека, който на практика лансира политическата кариера на Путин. Както се смята от всички, тя е просто един вид изпускателен клапан, подставено от Кремъл лице, което да успокоява либералната опозиция. Олигархът Михаил Прохоров е играл същата роля през 2012. (Както Собчак, така и Прохоров отричат каквото и да е участие на Кремъл в техните кампании). На практика Путин се кандидатира без каквато и да е конкуренция. Други марионетни кандидатури вероятно ще включват стари мъже от партиите на „лоялната опозиция“, които са на заплата при Кремъл. С или без протести, Путин все още е изключително популярен, особено сред по-възрастните руснаци и изборите при всички случаи ще бъдат оркестрирани по такъв начин, че да предоставят съответен резултат.

IV. Двойният облог

На 10 април 2017 един от асистентите на Адам Шиф, водещият демократ в Комитета по разузнаването към Конгреса на САЩ (който разследва кампанията на Тръмп за евентуално тайно споразумение с Кремъл), е свързал шефа си за отдавна планиран телефонен разговор с Андрий Парубий, говорителя на Украинския парламент. Парубий твърдял, че разполага с потенциално експлозивна информация за посещението на Тръмп в Москва във връзка с конкурса Мис вселена от 2013.

„Бих искал само да ви предупредя, че нашите руски приятели може би подслушват разговора, така че не бих споделял по телефона нищо, което не бих искал те да чуят“, предупредил Шиф.

Но Парубий настоявал. „През ноември 2013 господин Тръмп посети Москва за конкурса Мис вселена, а след това се срещна с журналистката Ксения Собчак“, разказвал той на своя странен, със силен акцент, английски език. Той обяснил, че, освен връзките си с Путин, Собчак също „е известна с това, че предоставя момичета като ескорт на олигарси. Тя се е срещнала с Тръмп и му е довела руско момиче, известната шоу-дама Олга Бузова“. Шиф трезво поискал допълнителни обяснения, а Парубий отговорил директно: Собчак, заявил той, е „специален агент на руските секретни служби“.

Бузова „разполага с компрометиращи материали за Тръмп след краткотрайната им връзка“, заявил Парубий. „Има снимки на голия Тръмп“.

Шиф не демонстрирал никаква емоция. „И Путин знае за наличието на компрометиращия материал?“, попитал той.

„Да разбира се“, отговорил Парубий. Путин искал да се предаде на Тръмп, че „всички тези компрометиращи материали няма да бъдат разпространени никога, ако Тръмп премахне всички санкции срещу Русия“. И най-голямата от всички бомби: той разполагал със запис на Бузова и Собчак, разговарящи за компромата докато били на посещение в Украйна. „Готови сме да предадем тези материали на ФБР“, подчертал той.

Парубий имал и други информации. Той разказал на Шиф за срещи между бившия съветник на Тръмп по въпросите на националната сигурност, Майкъл Флин, и руски поп-певец, който служел като посредник на Кремъл. Срещали се в едно кафене в Брайтън бийч, руски анклав в Бруклин [Ню Йорк], където, по разказа на Парубий, „използвали специална парола преди всяка среща“. Единият казвал „Времето е хубаво на Дерибасовская“, а правилният отговор бил „В Брайтън бийч отново вали“.

А всъщност Шиф бил напълно прав да бъде загрижен от намесата на „нашите руски приятели“, само че не по начина, който си представял. Защото онзи, който се обаждал, не бил Парубий. Това били Владимир Кузнецов и Алексей Столяров, двама руски телефонни шегаджии, известни под псевдонимите Вован и Лексус. Не е имало никакъв компромат, никакви срещи между Флин и руски поп-певец в Брайтън Бийч. Обаждането направи така, че американците изглеждаха лековерни, което идеално устройваше шегаджиите. Кузнецов и Столяров незабавно изпратиха записа на няколко медии, настроени приятелски към Кремъл, които пък веднага ги разпространиха широко: още един тъп американец, готов да повярва и най-смехотворните истории за Русия, която е управлявана от подли, злосторни шпиони. Всеки руснак, слушащ записа, можеше незабавно да разбере колко глупав е разговорът. В него умело бяха преплетени подробности, [разбираеми единствено за руснаци], като например споменаването на второкачествени звезди или кодови фрази [пароли], които са част от класическия руски комедиен жанр.

„Искахме да разговаряме с някой, който работи точно за разузнаването и да му представим някаква напълно откачена версия на събитията“, разказва ми Кузнецов за техния номер.

„Предадохме му един куп дезинформация“, казва Столяров. „Беше напълно абсурдно“. (Един говорител на Шиф ми каза, „Преди да се съгласим да приемем обаждането, както и веднага след това, комитетът информира съответните полицейски и разузнавателни органи за него, както и за подозрението ни, че той вероятно е фалшификация.“)

Кузнецов и Столяров може и да изглеждат като някаква версия на американските Jerky Boys [точно същия вид телефонни шегаджии, широко известни в цяла Америка], но те са и нещо повече от това. Срещнахме се в едно заведение в белгийски стил в Москва. Кузнецов, на 31, беше облечен в бяла фланелка, нашарена с черни черепи, а Столяров, на 29, носеше сив пуловер с качулка [hoodie], на който се виждаше лицето на Путин върху карта на Русия. („Гледам на Путин положително“, обясни Столяров. „Не се сещам за нищо важно, по което да сме на различни мнения“, допълни Кузнецов). Когато двамата се срещнали, през 2014, започнали отначало с номера, насочени към руски знаменитости, но това бързо им омръзнало. „По-интересно е да се говори с хора, от които зависят реални човешки съдби“, казва Кузнецов.

Той и Столяров отричат каквито и да е връзки с руските служби за сигурност, но е очевидно, че имат добри връзки с правителството. Имали са собствени шоута по няколко контролирани от Кремъл телевизионни канали, което изисква позволение от високо равнище. Когато ги срещнах те небрежно споменаха, че предния ден са били в Руския парламент, за среща с добре известен народен представител. „Работим по един проект“, Казва Столяров скромно, след което започва да се хвали как са прониквали в Скайп-профила на покойния руски олигарх – и враг на Путин – Борис Березовски – „в течение на много дълго време“. По някакъв начин са се снабдили с личните телефонни номера на чуждестранни лидери, като например турския президент Реджеп Тайип Ердоган.

Списъкът на американските жертви на Кузнецов и Столяров е доста дълъг. През февруари [2017], представяйки се като украинския министър-председател, те са се обадили на сенатора Джон Маккейн, който признал, че ерата на Тръмп била най-трудното време в дългия му политически живот. „Звучеше така, сякаш не знае какво да прави – ама изцяло“, спомня си Кузнецов. В същия месец са се обадили и на водача на Сенатското мнозинство Мич Макконъл, който им казал, че нови санкции срещу Русия са малко вероятни.

Смисълът на американската работа на Кузнецов и Столяров е както да се разкрият важни информации – като например какво да се очаква във връзка със санкциите – така и да се осмиват, отвличат, объркват и нагрубяват хора, които американските избиратели са склонни да уважават, но които са враждебно настроени към Русия. Те разчитат на онова, което според тях е американска наивност. „Това никога не би могло да се случи в Русия“, казва Столяров. „Хората не биха били толкова доверчиви, особено ако това са членове на парламента или държавни служители.“ Те биха искали да звънят и на холивудски актьори, добавя Кузнецов, но те са „много по-трудни за достигане от американските сенатори“.

Ако човек би търсил някакви символични образи на руския подход към подкопаването на [политиките на] САЩ – опортюнистки, неискрен, клоунски, но и шокиращо ефективен – то е трудно да се намерят по-добри от онези на Вован и Лексус. Те, както и бъдещите хакери, подготвяни от Минин, са малки части от една непрестанно променяща се, широко разклонена кампания за прикрито оказване на влияние върху западните политици, системи и ценности – една кампания, изградена по-скоро на базата на проби и грешки, отколкото на някаква голяма стратегия. Руснаците разполагат с „1,000 начина за атака“, казва ми един бивш служител на американските разузнавателни служби. „Те нямат нужда от успех във всички тях. Достатъчно е да успеят само няколко.“

Някои американци, включително и настоящият президент, вярват, че ако само бихме могли да разберем къде интересите ни се припокриват, Русия би могла да бъде добър партньор. Но онези, които са си имали работа с Путин в течение на десетилетия, разбират, че това е само фантазия, и то в най-добрия случай. „Путин дефинира руските интереси в противоположност на – и с намерението да им пречи – на западните политики“, казва Аш Картър, последния министър на отбраната на Обама. „Много трудно е да се изгради мост върху подобна мотивация. На практика това прави невъзможно сътрудничеството с Русия“.

Путин не е някакъв супер-злодей. Той не е нито неуязвим, нито неудържим. И той упражнява натиск само докато се срещне със сериозна съпротива. Например плановете му от 2014 да отреже източната третина от Украйна, се разпаднаха, след като се оказа, че украинската армия е способна на ожесточена съпротива, към което се добавиха и западните санкции. Обама наказа руското правителство за намесата му в изборите, по време на последните дни от управлението си, като закри онези руски центрове и експулсира някои дипломати, но това беше закъсняла, слаба реакция. По-мощни опции – като разкриването на разузнавателна информация, която би поставила лично Путин в неудобно положение, или въвеждане а нови, истински осакатяващи санкции – такива неща Обама реши да не използва.

А настоящото правителство вече не е заинтересувано да наказва Русия. Що се отнася до различните разследвания върху руската намеса в изборите, както и медийното внимание към тях, то те са фокусирани най-вече върху онова, което се случи през 2016, вместо към онова, което Русия с неизбежност ще направи на изборите от 2018 и 2020, ако не бъде наказана и достатъчно ясно предупредена, че бъдещите интервенции няма да бъдат оставени без внимание. Американското контраразузнаване гледа бездейно, очаквайки разпореждания за битка с руснаците, които според вътрешните хора никога няма да бъдат дадени.

Но на хоризонта се мержелее точка, която е особено тревожна за Кремъл. През 2024 ще приключи следващият мандат на Путин. Конституцията ограничава президентството до два последователни мандата, а тогава той ще бъде на 71 години. „Всички тези юнаци мислят за 2024“, казва руският бизнесмен, който е във високите ешелони на Обединена Русия, партията на Путин. Парламентът би могъл да промени конституцията, за да позволи на Путин допълнителен мандат. Но това решение не е идеално. Путин, който е завършил юридическо образование преди да стане агент на КГБ, винаги е настоявал за поддържане на видимостта за законност. А освен това той, един смъртен човек, все пак може да прослужи само определен брой мандати.

Така че, какво трябва да прави Путин? Ще предаде ли трона си на някой наследник? Кандидатите за това са все по-малко. Кръгът на съветниците му се стеснява непрекъснато; сега той е съставен най-вече от стари мъже, които също като него идват от Ленинград или са служили в КГБ. През последните години той замести мнозина регионални губернатори с млади хора, които са му лично верни, и дори с бивши свои бодигардове – повечето от които нямат опит в управлението, но в замяна на това дължат всичко на него. Все повече и повече той започва да изглежда като човек без изходна стратегия. Както ми каза един негов съюзник през 2013, „Ние нямаме тази традиция на, окей, прослужи два мандата и сега си заминаваш. Нямаме друга традиция освен да стискаме до края, докато бъдем изнесени с краката напред“.

През 2014 Вячеслав Володин, сегашният говорител на Руския парламент, каза, „Ако има Путин, има и Русия. Ако няма Путин, няма и Русия.“ Путин е персонализирал държавните институции – съдилищата, армията, службите за сигурност, парламента, дори опозиционните партии, а също и икономиката. И докато икономическата баница става все по-малка, елитите започват да се изяждат едни други в борбата за малкото оставащи ресурси, или онова, което може да се изстиска от населението. Хората, с които днес са пълни най-известните руски затвори, са елитни държавни служители: безброй много бюрократи, поне четирима губернатори, както и множество кметове. Един министър се намира под домашен арест. Това са губещите в една все по-ожесточаваща се битка. А печелещите обикновено са онези, които се въртят по орбити, възможно най-близки до умиращата звезда на Путин.

Иронично е, че Путин полага основите за именно онзи вид хаотичен колапс, в опити за избягването на който е прекарал политическия си живот – а именно колапсът, който доведе до собственото му управление. Той е направил от себе си заложник на система, която е изградил със собствените си ръце. „Липсата на алтернативи тревожи всички, включително и самия Путин“, казва Андраник Мигранян. По собствените му думи Путин му е казал още през 2012 „често трябва да се занимавам с ручное управление. Бих искал да се оттегля, ако бих имал усещането, че съм направил достатъчно, за да могат институциите да функционират независимо при следващия лидер.“

Но, разбира се, колкото по-дълго време Путин прекарва в натискане на скоростния лост, толкова по-малко вероятно е скоростите да започнат да превключват самостоятелно, без силната ръка, която ги поставя на мястото им. „Това е дилемата на диктатора“, казва един от ветераните по руските въпроси във Вашингтон. „Единственият начин да се изключи рискът е като не си заминавате. А не можете и да реформирате, тъй като това води до пукнатини в системата, които водят до собственото ви сваляне.“

Путин подритва тази консервена кутия надолу по пътя вече доста дълго време – и като цяло всичко това работи добре за него. Той все още е популярен и в добра форма, както показват демонстрациите на голи мъжки гърди. Но с всеки изминал ден остава все по-малко път и някой ден той все пак ще свърши. Всички в Москва знаят, че този ден наближава, но никой не знае какво ще се случи в деня след него. „Ако той внезапно се оттегли през 2024, ние ще останем сираци“, казва Константин Малофеев, един олигарх, който беше санкциониран от Запада за подкрепата му за про-руските бунтовници в Украйна. Той вярва, че Путин е бил избран от Бога да води Русия. Но следващата личност, страхува се той, няма да има същото чувство за дълг. „Следващата личност“, казва той. „Ще бъде по-зле“.

Юлия Йоффе е руско-американска журналистка и блогър. Нейни статии са били публикувани от The Columbia Journalism Review, The Washington Post, The New Yorker, Foreign Policy, Forbes, The New Republic и Russia!.

Предчувствие за септември

Автор(и): Мюмюн Тахир

На В. Проданов

Говорел за необикновените неща с обикновени думи, гласът му бил възглух, ала нищо особено, пък и когато исках да го опишат, хората се замисляха, споглеждаха се смутено и вдигаха рамене: „Ами нищо особено… Не повишава глас, поприведен един такъв, обикновен… Нали ви казваме – нищо особено…“ Неуспешни останаха и всичките ми опити да разбера откъде е, как се е появил така внезапно и защо също така внезапно си е отишъл.

Тази история, която би могла да се случи не само тук, но и на всяко друго място, не може да се възпроизведе дословно. Дори не съм напълно сигурен, че действително се е случила. Хората обаче разказаха за него убедително, с някакво светло удивление, и от развълнуваните им слова ставаше ясно, че човекът още с появяването си започнал да говори неща, които изобщо не били за вярване, ала най-странното било, че го слушали без възражения – слушали го унесено, дори с някаква радостна симпатия.

Защо го слушахте, щом не му вярвате, да не би да сте били овце, на които им говори пастир, ги попитах по-късно. Казаха ми само „Да бе, мислиш, че си въобразяваме ли?“… Вярвам, че странникът е бил при тях, че е изчезнал така, както се е явил и че никой не разбрал как. Ето защо няма да гадая и украсявам, а ще се постарая да предам нещата такива, каквито ми бяха разказани.

Вече било почти пладне; небето – безмерно, маслинено синьо. Големият часовник на градската кула изтиквал секундите към дванайсет часа. Откъм пазара долитала музика на кларнет и дарбука. Тя лениво се разнасяла в горещия обед, а миризмата на кюфтета и кебапчета насищала горещината. Лакомията била раздавана на събралите се на площада и дори отдалече ясно се чувало как те шумно дъвчели и с пълни уста интерпретирали събитието на деня – парламентарният вот. Нищо не предвещавало нищо. Както се казва, всичко било всекидневно. Старците пиели леблебия, вслушвайки се в ромона на невестиното поточе и шепота на калековите борища. Местните зевзеци разказвали притчи и анекдоти на събралите се на мегдана. Тук бихме могли да споменем само това, което Ангел, работник в местното предприятие за блиндирани врати е разказал:

– По време на вечеря с американския президент в Белия дом, Наполеон казал:

– Ако притежавах оръжията, които вие имате, в никакъв случай нямаше да загубя битката при Ватерлоо.

По-късно пак по време на вечеря, този път в Кремъл, Наполеон казал на руския президент:

– Ако имах вашите служби за разузнаване, в никакъв случай нямаше да загубя битката при Ватерлоо.

След време Наполеон посетил България и по време на вечеря с министър-председателя казал:

– Ако вашите съвършени медии бяха мои, никой нямаш да разбере, че съм загубил битката при Ватерлоо.

Когато Ангел изрекъл тези слова, го последвал Мурат, учител в близкото село и автор на няколко поетични книги. Той дълго преди това говорил на своите съселяни:

– Писателят нито е пастир, нито – гробар. Той зове само за мир, толерантност, добросъседство, разбирателство. За съмишленици!

Ала Мурат никога не намерил сподвижници. Самотникът заразказвал:

– Един ден в гората се провели избори за цар. Магарето, което провело най-перфектната предизборна кампания, било избрано за Горски цар.

На следващата сутрин, събудилото се като цар магаре със съмнение си помислило „Дали съм избрано за цар в съня си?“. Излязло на разходка из гората и докато си вярвало, видяло един вълк и се разревало. Вълкът се снишил и с тих глас произнесъл: „Ваше превъзходителство, добре дошъл!“ Това окуражило магарето и то всеки път, когато виждало някое животно се разревавало, а животните прекланяли глава и казвали: „Ваше превъзходителство, добре дошъл!“

Но веднъж се оказал при един лъв, който спокойно лежал на сянката на едно дърво. Лъвът се събудил и като си отворил очите с един замах захвърлил магарето, което стояло до него. Защото лъвът просто не бил чул, че имало избори.

Именно след разказа на Мурат се появил ненадейно, поздравил седналите под дебелите сенки на чинарите в просторния парк близо до пазара. Вежливо ги попитал дали има свободно място. Ангел, Мурат и останалите отговорили, че няма проблеми, защото ядат кебапчета. Дошлият седнал до тях, които бегло предадоха външния му вид, като посочиха само, че бил висок около два метра, тежал приблизително сто килограма, с бяла коса, грижливо подстригани мустаци и брада. За очите му не са наеха да кажат нещо определено. Ние знаем, че очите са прозорец към тялото, подчертаха Мурат и Ангел, сякаш имаха угризение на съвестта.

Понеже вече го видяхме ясно, не обърнахме внимание на очите му, но сме убедени, че нямаше вид на човек на обикновените житейски радости. Така казаха те, което, поне за мен, прозвуча като оправдание за тяхното опетляване. Както и да е… Време е за друг разказ…

– За изборите се изразходват милиони средства, време, нерви. Не винаги ги печелят най-достойните и подготвените…,- заговорил новодошлият спокойно и по вглъбеното му лице се появила многозначителна усмивка. – Аз зная азбуката на космическия разум и ще посоча отговора на последния проблем, който човечеството не е разрешило…

– Какво! – възкликнали невярващи Ангел и Мурат. – Обърнали се към гласа и се спогледали. Нищо не видели. После ми казаха, че като че ли гласът не ги чул, а продължил:

– Ще дам на хората знания за оцеляването на природата и човечеството, за образованието, здравеопазването, семейството, дори за теорията за печалбата и загубата. Аз съм зелената светлина на светофара по магистралния път, по който трябва да се движи човечеството.

Жътвата узрявала…

Говорел спокойно, с дълги паузи, сякаш изпитвал небесна наслада от словата си, а слънцето обагряло душата на божието творение…

Според присъстващите, гласът на дошлият изневиделица бил мек и отмерен.

– Защо ни казвате всичко това? – попитали в един глас Ангел и Мурат, без да знаят защо. Чисто и просто им се приискало да се противопоставят на неговата убеденост и сигурност. А той бавно се обърнал, после се обърнал още веднъж. Този път към тях и продължил:

– Слушайте ме внимателно! Човекът литна в Космоса, стъпи на Луната, раздроби неделимия атом. Държи в ръцете си атомното и водородното оръжие, изчислява с космическа точност светлинните години, състезава се със светлината. И в същото време на Земята не може да реши примитивните си домашни задачи с едно неизвестно. Защото не познава азбуката на живота. Тя изисква отлично проумяване на космическия разум, а пък неговата азбука изисква да се овладее азбуката на природата чрез биологията, биониката, астрономията и биохимията…

– Гадно е да живееш с непрестанната мисъл и чувство, че ще ти се отлепи ретината на окото. Ама ние виждаме с душата си и чуваме със сърцето си – казал един от присъстващите незнайно защо.

Чудакът не му обърнал внимание. Само го погледнал многозначително като куче на стадо, защото не бил офталмолог и подел:

– Човешкото нещастие се дължи седемдесет на сто на биологическата неграмотност на учените и тридесет на сто на образователната система. Тука не споменавам какво е казал великият архитект на вселената. Голяма част от това, което преподават професорите, е излишно. Защото те не знаят кога нещата в живата са узрели. Основни науки са политизирани. На биологическата неграмотност се дължи и неизлечимостта на най-тежките заболявания. Много нови болести се появят, а съвременната медицина не може да излекува досега познатите. Промишленото производство в света няма практическо и биологическо значение, а само експлоататорско, печалбарско, природоизтощаващо и екологоразрушаващо действие. Човекът сече клона, върху който седи и на който трябва да седи цял живот. Медузата, със сигналите, които излъчва от биоенергичното си поле предсказва настъпването на буря от четиристотин километра, а човекът дори не усеща биоенергичното си поле, в което плува цял живот. Защото не го познава.

През това време при тях дошъл мъж, среден на ръст, малко набит, с прошарена, клоняща към бяло брада, сипаничаво лице и с нос като камба. По-късно, според впечатленията на моите приятели, се разбрало, че това е Ветко Рашков, придворният министър в управляващия кабинет. Расъл без родители и се обучил в пограничното село Хладен геран, работил в кариери и станал каменоломец. Имал таланта да доносничи и да предава своите хора. Затова го нарекли людоробеца. Държавните хора забелязали това негово качество и му помогнали да се изучи. Той станал още по-голям каменоделец; ломял камъни, дялкал малки човечета от тях и ги продавал на хората, като им казвал, че това са богове и който им се кланя ще бъде щастлив в този живот, а и на онзи свят. Новият управник го харесал и го направил министър на възпитанието. За да запази благоволението му, людоробецът оклеветявал и набеждавал другите министри – казвал, че са опасни за управлението. Омразата му към талантливите е била толкова силна, че се нажежавала до безцветно. Много умни и смели мъже станали жертва на неговите доноси и клевети. Той винаги бил готов да измие краката на своя господар и да изпие водата… Ангел казал, че притчата за меча и преклонената глава сякаш се отнасяла за него:

– В живота все повече ставаме свидетели на това как мераклиите за власт прегъват кръст.

– Да, господин началник…

– Разбира се, господин…

– Да, веднага ще го направя, господин… Вие сте най-голям…

Веднъж управникът се обърнал към Ветко Рашков:

–Престани да бъдеш толкова послушен!

–Ще бъда, господин министър-председател…

Та този Рашков се обърнал към присъстващите и попитал:

–Харесват ли ви кюфтетата? – без да получи отговор, продължил -Хапвайте, гълтайте, без да слушате този морук. Ако постъпите правилно, всеки ден ще кльопате кебапчета. Не изпускайте този шанс, не го слушайте този лентяй.

Мрачните му очи се спрели на стройното тяло на стареца… Свел очи и казал тези думи няколко пъти. А на хората устата им се наляла – ясно си представили, че всеки ден ще има кюфтета и кебапчета. Обаче не намерили сили да напуснат човека, който им говорел по-различно. Не се знае и никой не казва защо не са си тръгнали. После обяснявали, че странникът бил добър разказвач и всеки можел да стои при него дълго без да знае защо и без да си дава ясна сметка за какво говори. От тук нататък те седели до стареца, мълчали като току-що съборено дърво, търпеливо го слушали и пушели.

– Единственото живо същество, което върви срещу себе си, е човекът. Както е казано, човекът е кална река. – възнасял глас чудакът. – Хармонията в природата представлява внушителна лаборатория, тя е модел и програма за развитието на обществото и човека. Божата работа е те да бъдат копирани, както детето копира целия генетичен код на майка си, и да бъдат пренесени от природата в обществото. Растенията и животните не са по-умни от човека, но те в продължение на милиони години не са допуснали нито една грешка. Рулят на техния кораб се управлява непосредствено от космическия разум, докато човекът, въпреки дистанционното управление на кормилото на неговия кораб, е оставен да определя сам кармата си. От създаването си досега той винаги е губил себе си в безпределния космос. И сега продължава да плува в кръговрата на мътните води на този необятен океан. И накрая без да е открил себе си и без да е осъзнал какво се изисква от един човешки живот и какво изисква от индивида самият живот, той се връща в изходната точка на своето развитие, от която е тръгнал. Нека да бъдем море, за да приемем калната река, без да се замърсим…

Тук старецът млъкнал, отправил взор към ведрото небе, а погледът му се разтворил над Акямач и после паднал на Шахтане. През това време около него, зарязали кюфтетата и кебапчетата, се натрупало множество, което любопитствало какво става и против волята си останало да го слуша. Малко по-късно на площада дошли работниците от първа смяна от близкия шивашки цех. И те останали да го слушат. Според моите познати, старецът казал, че езикът му бил сложен лабиринт от букви, знаци, сигнали, широка гама от цветове и информации. Много малко хора можели да го разберат. „Не ме разбират“, дори си помислил чудакът. Той можел да покаже на човека както да открие и опознае себе си, така и мисията, и кармата си. Бил способен да посочи номера на стола, на който да седне във величавата лаборатория на природата и обществото. Бил имал сили да каже кой колко струва, за да не иска жабата да изпълнява ролята на орела, а костенурката – на лъва. Накрая те чули, че белобрадият бил казал, че ще дойде време, когато най-умните ще заемат върха на спираловидната обществена пирамида. Много добре си спомняха словата на неизвестния, каквито до този момент не били чували:

– Смисълът на живота е в самия живот. Крайно необходимо е да ценим живота, да го обичаме и да се постараем да го направим по-добър за другите; по този начин той ще стане по-добър и за нас. Повтарям, смисълът на живота е във всестранното развитие на нашите способности, в най-пълното отдаване на силите на онази работа, която носи полза както на нас, така и на близките, приятелите и на всички хора. Животът е прекрасен сам по себе си. Щастието се състои не в самото щастливо състояние, а в неговото постигане… Въпросът е не целта, а пътят към нея, това е като усещането за очакван празник… Как се чувстваме днес…?

Докато старецът редял думите си и бележел точки пред множеството, людоробецът напреднал достатъчно и от името на благодетеля си наредил на полицията да го приберат, за да не пречи на хората да ядат кебапчета и кюфтета.

– Аз съм единственият, който може да ви помогне. Разкажете ми вашите проблеми, не пестете и най-малките подробности. Жътвата наближава… – продължавал старецът.

– Полиция! Полиция! – развикали се изведнъж гласове в множеството и тълпата се люшнала. Като видели полицаите хората, които до сега слушали безмълвно, станали неспокойни; едни питали на висок глас какво става, други мълчаливо взели да се разотиват, трети се дърлели…

Тук така и не стана ясно дали полицията изобщо се е появила. Може и да се появила, но на това място разказите са най-противоречиви и размити. В този момент земята мигом започнала да се покрива с бакърените цветове на есенните листа и цветя, която заприличала на златно море. Хората се втренчили в необятното, едни от тях виждали ярките краски на септември, други усещали аромата на майски рози…

В една от версиите белобрадият с добре подстриганите мустаци уж продължавал да говори, но вече никой не го чувал. Които били малко по-далече казват, че са виждали как си отваря устата, но не чули какво казва. Има и точно обратни твърдения – че при вида на полицаите белобрадият млъкнал и се снишил.

По-късно разказаха, че на пазара едни хора говорели, че старецът бил отведен в девета килия на местния затвор, сива сграда с олющена мазилка, изкривен покрив, тук-таме тикли вместо керемиди на покрива, обградена с висока каменна ограда, върху която стърчи бодлива тела.

Свидетелствата за пребиваването му там са крайно оскъдни, дори би могло да се твърди, че изобщо няма никаква информация как е живял там, как се отнасяли към него надзирателите и началниците. Знае се само, че през цялото време лежал на нара обърнат към стената, обхванал шия с ръце и подвити крака. Никой не е виждал лицето му. Разправят, че надзирателите и затворниците го поглеждали учудено и после си шепнели нещо тайнствено. Колко време е останал там също не се знае. Но една вечер го намерили мъртъв в килията. Както си му е реда, веднага го закарали в патологията на болницата за аутопсия…

Когато сутринта лекарите влезли в отделението, видели как бял чаршаф облизва празния постамент, на който бил оставен вечерта…

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

Коментари (1)

- 07-01-2018|николай

Благодаря ти, Мюмюн. Написал си красив разказ.

Падингтън, Коледа и Брекзит –

или за сериозните политически послания в историята на едно мече

Автор(и): Евдокия Борисова

– Мече? На гара Падингтън?

– и госпожа Браун удивено погледна съпруга си.

– Не ставай смешен, Хенри. Не може да бъде!

Може да бъде и още как. Невероятно свежо попадение на Нова телевизия в новогодишната нощ бе блокбастерът на Дейвид Хейминг и Пол Кинг „Падингтън“ (2014). Не бях го гледала, но ми прозвуча обещаващо, защото вече се канех да гледам направо втората му част от 2017 (бе едно от касовите заглавия на тазгодишната Киномания), а и аналогии с подобни други рисувани забави от типа на „Шрек“, „Мадагаскар“, „Ледена епоха“, винаги са повод човек да се наслади на нечий чужд гений. Да си припомни, че някога е бил дете. Кога, ако не по Коледа? „Падингтън“ е по-различен като концепция, защото е анимационно-игрален филм, снабден при това със сериозен снимачен екип в лицето на Брендън Глийсън, Джули Уолтърс, Джим Броудбент, Бен Ухишау, Хю Боневил и, разбира се, голямата Никол Кидман. Оказва се и носител на сериозни награди: най-добър британски филм и адаптиран сценарий (БАФТА, 2015), най-добро фентъзи (Сатурн – 2015), най-добър комедиен британски филм (Емпайър за 2015).

Заглеждам се в странната история на едно рисувано мече и неговото семейство… Обикновено от непретенциозните истории се получават гениални сюжети. Например като онази за бездомното момиченце, което продава кибрит и в Коледната снежна нощ, бленува за топъл дом и богата трапеза, палейки една след друга последните клечки, и умира, сгрято от светлината на надеждата. Да, и тук в „Падингтън“, има мелодрама, но и задължителен оптимизъм (за нашата, проточила се май твърде дълго вече ню ейдж епоха), има и динамика, и устремност на събитията, в които е постигнато оптимално решение. Хепиенд, естествено. Даже два хепиенда – колкото са частите. Може би защото има мече?

Мечето винаги е гаранция за успех. И в литературата, и в киното (погледнете само към необяснимия успех на непретенциозната руска анимация „Маша и Мечока“ и търговското цунами на продукти, дрехи и играчки, което възпроизведе). Дали като антагонист или като протагонист, мечо е най-прелъстителният търговски тренд, сигурно е въпрос на митопоетическа традиция, на спецификата на тотемното ни мислене, не знам… Но той е универсалният персонаж. Разбира се, алюзиите с Мечо Пух тук в „Падингтън“ задължително се налагат, и от това задачата и на писателя Майкъл Бонд, и на киноекипа става двойно и тройно по-тежка. Майкъл Бонд не е Милн, не е и Андерсен, но, оказа се, че романът му за бездомното мече от гара Падингтън, писан още в далечната 1958-ма, е вече английска литературна класика. Някои автори дори го наричат „истинска британска институция“ (Стивън Фрай).

„Падингтън“ е коледна история, не само защото хрумва на автора в навечерието на Бъдни вечер, а провокаторът на фантазиите му е истинско плюшено мече, изостанало от продажба в един лондонски магазин. Играчката оживява и вдъхновява разказвача за смел, развихрено-фантазен, благодатен за кино-телевизионна интерпретация сюжет (самият Бонд има телевизионно-операторски опит в БиБиСи). Сюжетът е изпълнен с приключения, носталгия по изгубения роден дом, милост и състрадание към бедните, слабите, бездомните, различните. Бежанците. Да, Падингтън е бежанец, при това е от онази рядка порода перуански мармаладени мечета, включена в защитените видове. Той напуска родната гора, защото домът му е разрушен при земетресение, и сбъдва мечтата на своето семейство, състоящо се от достойната леля Луси и мечока Пастюзо, които го изпращат в далечния, но безопасен Лондон. Скрит в спасителна лодка на товарен кораб, мечо попада на гара Падингтън, където го откриват семейство Браун и го вземат временно удома. „Не стига, че хората ни възприемат за странни, а сега ще гледаме и мечка удома си“ – възкликва момиченцето на Браунови. Това „временно положение“ обаче се оказва постоянно и постепенно всички го приемат като пълноценен член на семейството, разбира се, твърде проблематичен, който натворява куп беди и пакости (нямои съвсем в стила на „Сам вкъщи“). Мечо се интегрира трудно в новия си свят, усвоява цивилизационни ценности като хранене с нож и вилица, като ползване на електрическа четка за зъби (с която почиства акуратно ушите си), като вземане на ежедневна вана (в резултат на което наводнява дома на Браун). Отначало всички се срамуват от близостта си с този странник, с дивото мече, чието име звучи като непроизносимо ръмжене. Затова го наричат Падингтън, там е намерен, а и звучи твърде… английско. Падингтън спи на тавана в дома на Браунови и е по-щастлив от всякога, че вече има свой дом, топла храна и спокойствие. Вездесъщият сандвич с мармалад от портокали (оригинална семейна рецепта) се пази в шапката му „само за извънредни случаи“, той е вълшебен, защото колкото и да отхапваш от него, никога не свършва. Дори и когато ято гълъби на гарата са се примолили за някоя и друга трошичка… Бедният странник, бежанецът мечо Падингтън, разделя оскъдната си храна с ближните гълъби. Несретниците се намират. Светът ги сочи с пръст като недостойни. Бездомниците оцеляват едновременно – поединично.

Историята звучи познато, нали? Актуално? И политически коректно. Безкрайно симпатично и обнадеждаващо звучи обаче, защото очевидно все още сме съхранили сетивата си да състрадаваме и разбираме ближния-далечен, чуждия, чието име не успяваме дори да произнесем, и, макар и трудно, мъчително, в крайна сметка приемаме. Заради собствените му качества, които могат да променят за добро нашия свят. А кои сме ние ли? Ние, британците, които само формално излизаме от бюрократичните структури на един свят, който конюнктурно се е ангажирал със защитата на унизените и онеправданите. На нас не ни трябват фреймове и административни контексти, за да покажем какво можем. Например – да спрем да се срамуваме от пакостите на чуждия, те понякога са неволни, да го приемем безрезервно и да оценим качествата му. И той да ни промени към добро.

Звучи малко наивно, нали? Малко схематично? Но пък не можем да не го признаем на британците – могат го. Могат да лансират идентичността си сдържано, достойно, да рекламират безспорните си качества на култура, на държавност, на завършено и зряло общество. На демокрация и свободомислие. Най-старите традиции впрочем. Звучи странно, когато се правят безотговорни аналогии между исторически обструктивни ситуации и шоу-сюжети. Животът не е шоу. Но нали е Коледа, искаме да вярваме в доброто и да очакваме чудеса. Чудото обикновено се случва след препятствия, изпитания и колизии.

В първа част на „Падингтън“ изпитанието се нарича госпожа Милисънт (великолепната и мно-о-го лоша Никол Кидман), препараторката в Музея по естествена история, която решава на цената на всичко да улови и препарира екземпляра от рядката порода перуански мечки. Чуждият е атракция. Нищо повече. А препарираната заплаха вече не е заплаха – тя удостоверява гордостта от надмощието ни. По-силни сме. По-умни сме. Тук ще се намеси и Кралското географско дружество, има и криминален момент, много екшън и в крайна сметка – щастлив край. Бавно, но сигурно Браунови, а и съседите от луксозния иначе Уест енд на Лондон, се справят с предразсъдъците и приемат новия жител на техния така добре устроен свят.

Зрителят остава с впечатление, че по-солидните социално-политически послания (без въобще да изглежда да ги е целял) постига първият епизод на филма. Правен е в „далечната“ 2014-та, когато нямаше и намек за прииждащата масова бежанска криза само след година-две. Втората част за мен обаче се оказа приятна изненада, този филм се е получил по-добър. И тук социалните послания са явни – луксозният Уест енд е пъстро населен с успели, прекрасно интегрирани в английската среда герои: чернокожата французойка, която вози Падингтън на колелото си, продавачката на вестници и нейният благодорен говорящ папагал, съседът индиец – гениално разсеян бизнесмен, който винаги забравя ключа си от вътрешната страна на дома, чернокожият работник от чистотата, който учи за изпит в университета… Тук са, разбира се, и хората на предразсъдъците – пенсионираният полковник и неговият колега от армията, който въдворява ред, а в английския ред „няма място за мечки“ и други. Е, оказва се, че има.

Още по-приятна е констатацията, че втората част на филм с касов успех може да бъде по-добра по отношение на кинопрофесионализма. С много по-динамичната сюжетна интрига, вихрено действие, бликащо чувство за хумор, развинтена фантазия и смели ходове… С много английска ирония и самоирония, симпатични гегове и намигвания между най-разнообразни кинопластове на екрана: компютърна анимация, оживяваща животинските образи (мечета, куче, диви патици и лебеди, говорещ папагал ара), черно-бяла графика (криминалните моменти бяха илюстрирани и по този начин), старомодните хартиени „3-Д“ (декорираният хартиен кораб с пасажери, който минава през Тауър Бридж, като че излязъл от страниците на моите релефни детски книжки) и, разбира се, още по-блестящата актьорска игра. Отново палмата на първенството е в ръцете на антагониста, тук това е големият Хю Грант. Бивше актьорско величие, днес застаряващият красавец Феликс Дюканън изкарва пари като герой (говорящо куче) в реклама на кучешка храна и водещ на панаирното шоу на мадам Козлова. Великолепният автоирониен талант на Грант струи отвсякъде – от абсурдните му старомодни костюми в стил ангийски туид и бридж, абсурдните яркоцветни папийонки и карирани блейзъри; от театрализираните реплики, подхвърляни напосоки към театралните му костюми за дегизировка (на рицаря Артур, на крал Лир, на Макбет, на Хамлет), защото героят му е изпечен мошеник. Дори от директната констатация, че „актьорите са най-лошите хора на света, защото те се хранят от лъжата“. Дори от интериора на апартамента му, отрупан с портрети и филмови роли на младия Хю Грант, от знаци за, уви, вече минала слава. Да си признаем, без Хю всъщност не можем да си представим нито една романтично-иронична Коледа, нали? Но ако във филмовата коледна топ-продукция на всички времена „Наистина любов“ той всяко година е в ролята на младия и влюбен министър-председател, който хем успява в любовта, хем измъква Британия от дипломатически скандал с американския похотлив президент, хем управлява мъдро и се забавлява (хм, актуално, нали?), то тук, в „Падингтън 2“, той карнавално разиграва собствения си шарж, той е гротеска на самия себе си, на това, в което има реална опасност да се превърне… въобще всяка звезда. Грант обаче е твърде умен за това.

Крадецът и злосторникът в този филм е най-вече героят Дюканън (Грант), а кражбата е на прочутата панорамна книга на Лондон. Падингтън мечтае да я купи за стогодишния рожден ден на леля Луси. Не знае обаче, че в нея е кодирано тайно послание, което води към съкровището на богинята на цирковия трапец, „умиращия лебед“, кралицата на арената мадмоазел Козловска, убита някога от вероломния дядо на Дюканън (и той актьор, и той лъжец-злосторник, както вече се досещаме). И така, ябълката на раздора и двигателят на сюжета тук е откраднатата тайна книга, симпатичното намигване към ироничния мъдрец Умберто Еко, който със сигурност щеше да хареса идеята. А ние, зрителите, изкушени от книгите вярваме, че филмът отваря сетивата и на недотам изкушените от четенето. Това се случва тук, благодарение на пиетета към книгата въобще – като медия, като сюжетна брънка, като кинематографичен образ в сюжета на този, оказва се твърде сложен и изпипан в детайли спектакъл. Спектакъл, в който има и проклятие, и изкушение, и изкупление, и родова вина, и борба за чест, и алчност, и отмъщение. Всичко, задължително за авантюрен сюжет, за приказка с щастлив край.

„Падингтън 2“ се оказва съвършената коледна продукция, но и пародия на коледен филм с всякакви екстри: затворът, където попада нашето мече (несправедливо обвинено в кражба), благодарение на него скоро ще заприлича на френска сладкарница и детска площадка, където закоравели престъпници се вдетиняват, сърцата им омекват пред чудния нрав на мечо, тъпчат се със сладкиши, скачат на въже, организират си художествена самодейност и слагат цветен трасперант с надпис „Суийт призън!“. Зрителят не устоява пред остроумните и шеговити намигвания и реплики към киното и литературата: ту отново към Андерсен (този път на ход са „Дивите лебеди“, които се включват в гонитбата на дегизирания крадец), ту към Конан Дойл (върху Баскервилското куче-вълк препуска нашият мечо-герой). Има и класически кинаджийски кадри с алюзии с американската каубойска традиция като надпреварване с влакове (мистър Браун жонглира, разкрачен между два влака, в последния момент се спасява в тунела). Тук ще видим и Чарличаплиновските ходещи храсти (в случая говорящи кошчета за боклук на гарата); дегизировки и намигвания към мелодраматичните екшън-сцени, познати ни от поредицата за агент 007 (героят оцелява на дъното на море-река, в последния момент е спасен от удавяне). Има сълзливо-сантиментални розови решения (ама съвсем буквално розови, заради оцветените след пране затворнически дрехи от един червен чорап, благодарение на който затворниците изглеждат нелепо „като розови фламинго“). Създателите на филма не устояват на изкушението да се закачат с Луи дьо Фюнес и травестийните фигури на палавите (тук демонични) монахини (една от най-сръчно изпипаните и зрелищни сцени е гонитбата на красивата монахиня-Дюканън в катедралата Сейнт Пол). Филмът носи много динамика, много въображение, цветове и сладкиши. „Падингтън 2“ в един момент потъва в розово-ваниловия крем на макарони, парфета, бриоши, пудинги; вари се в промишлени количества прочутият ориндж-джем, затворът се превръща в едно прекрасно място за живеене, където явно се прекалява с калориите. Честно казано, повече розов крем и ванилени изкушения съм виждала само в суперпродукцията „Мария Антоанета“ на София Копола някога… Анимация, игрално-водевилен спектакъл, шеметен наниз от гегове и скечове, костюмна драма, наивна анимация – от всичко по много, при това съчетано с вкус. Как много-то се дозира, без да дразни, за мен е необяснимо, но тук, в този филм, това е постигнато.

И двете части на филма „Падингтън“ са правени с огромна любов към града Лондон. Нестандартно решение за който и да било детски приказен сюжет е някакъв ърбън- план на разказа. Не приказна гора, не джунгла, не ледена Лапландия, не измислена Нарния. Не Готъм Сити. Това, тук, е Лондон, реалният град, модерният, не Дикенсов мит, а най-прекрасният град на света, повярвайте ми, по оценка не само на леля Луси, която лично не познавам. Истинското удоволствие от гледането на този филм е съпроводено с риалити-разходка по улиците и местата на града: Мостът и дворецът Тауър, катедралата Сейнт Пол, Яйцето (Лондонското кметство) и Стъклената Кула, Музеят Нечъръл Стори, пазара Портобело, Садърк бридж, Биг Бен, Найнтингейл хаус, корабчетата по Темза… Градини, площади и авенюта са само малка част от екзотиката: Лондон, такъв, какъвто е, Лондон рисуван, Лондон апликиран и книжен, Лондон кинематографичен, Лондон като декор и герой на действието на Падингтън… Не е нужно човек да е непременно перуанска мечка или източноевропеец, за да се влюби безпаметно в Града над Темза. В този град може да ви влюбисъс сигурност този филм.

Когато човек започне да се захласва по приказни детски сюжети, това е сигурен знак за остаряване, може би. „Падингтън „(и 1 и 2) по моя преценка е съвършеният детски коледен филм… Но и още нещо. Защото отвъд мелодраматичната сантименталност и наивност на сюжета: едно умно, хитро и сръчно мече успява да промени света на хората и да ги направи по-добри, звучи и втори – естетско-ироничен, и трети – социално-дидактичен, и четвърти – нравствено-етичен план на разказа.

„Домът е там, където е сърцето, но не всеки дом може да остане на едно и също място.“ Цитат от „Падингтън“, който блестящо се вписва и в класическата реторика на детската литература, и в изконните религиозни послания, и в актуалните инфо-тейнмънт послания на времето, в което живеем. Така, както мечето Падингтън не би се поколебало да действа, когато някой от героите има нужда от помощ, така би трябвало да действаме и ние (под ние, вече разбирам не британците, а … ние), а той търси доброто във всеки от нас и го намира. Различният може да промени за добро чуждия свят, само трябва да му бъде даден шанс в света, в който е попаднал. А той е попаднал там, независимо дали по свое желание, по чужда принуда, или сбъдвайки нечии мечти.

Киното и литературата успяват да постигнат с въображение и лекота на фантазията, с красота и хумор, онова, което медиите и пропаганда с танталови мъки не могат. Факт. Коледа е особено подходящият момент да се замислиш и за смисъла на усилията си, и за ценността на дома. Дом, който понякога може да ти изглежда и като затвор, но пък – скъп. Суийт призън…, пардон – дом. Спомням си отново за крилата реплика на мечо, че домът е там където е сърцето, но не задължително на едно и също място. Мисля си и за един от художниците-създатели на филмовия герой Падингтън, българската връзка, варненското ни момче Александър Колев. От есента на 2017-та той откри дома на сърцето си в Канада, поканен лично от екипа на Сони Пикчърс. Вчера, заедно с майка му, моята приятелка от студентските години в Шумен, гледахме неговия Падингтън, трескаво заровили поглед във финалните надписи на филма. Хю Грант и Сашо. Неведоми са пътищата на успеха. Той вероятно е част и от носталгията. Ами беше нещо като виртуален коледен подарък.

Евдокия Борисова е родена през 1968 г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, 2009), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

Коментари (4)

- 04-01-2018|Величка Колева

Както винаги прекрасно!

- 05-01-2018|Калина Лукова

Текстът като коледен подарък! Браво, Ева, за нестихващата ти страст за писане – истински коледен дар…от влъхвите!

- 08-01-2018|Стилиян Стоянов

Хубаво!

- 08-01-2018|Гост

Да, киното започна темата за мигрантите и изобщо напускането на нормите на изначалната група, с филми като Стюърт Литъл, Ледена Епоха и др. Само че тогава особеното беше, че всички те, нови приятели, бяха добри. Т.е., посланието да не гледаш на лице, а на сърце, което е християнско, беше все пак приятно за гледане. Макар да не е ясно, защо няма достатъчно добри мишки или мечки, за да бъдат част от живота на Литъл и Падингтън. Т.е., винаги липсва идеята да се поправи света, от където идва различния и той с радост да се прибере у дома. В старите книги на Толкин, например, героят се прибираше с радост у дома, след като е оправил света. А не обратно, когато разрухата дойде в дома му, да си намери лесното и да избяга. Или когато разрухата сполети друг народ, да остави злото да се шири в оная земя, а да прибира бегълци. Все едно може да бъдеш остров на доброто, в океан от безредици. Но както и да е, има доста по-нови филми, където е вече засегната темата, че трябва да приемаш и съжителстваш с хора, които са откровено зли. Но видите ли, те са зли, защото в детството им нещо се е случило и светът им е лош или някой ги манипулира, като в зоотопия. И на всяка цена, ако ти ги обичаш, ако ги приемеш, те ще станат прекрасни. Вероятно защото се видяха и проблемите с мигрантите, че не приличат нито на Падингтън, нито на Стюърт Литъл или Сид Ленивеца. Но това е илюзия, добър или лош се става само по собствена воля и като резултат на свободен избор. Изобщо няма гаранция, че ако изсипеш ресурс и грижи, всеки би могъл да е добър. Не са ли и в нашата култура усойниците много? Престъпленията са по-изтънчени, политически, икономически, но малко хора се свенят да използват и да се облагодетелстват от живота на други хора. Така че лекарю, излекувай себе си. Мигрантите не се чувстват добре в свят на порнография, безработица и корпоративно право. Затова и гърмят от време на време.

Крайнодясното полско правителство

и положението на жените в Полша

Автор(и): Алекс Кокотас

На сутринта, когато започнали протестите, Барбара Новацка получила за пръв път усещането, че се случва нещо изключително. Било октомври 2016 и един неин познат консервативен журналист се обадил да попита как изглеждат нещата. Тя му отговорила, че няма представа какво ще се случи. Журналистът ѝ казал, че двете му дъщери отишли на училище, облечени в черно. Може би, помислила си Новацка, това би могло да стане нещо голямо.

Полският парламент беше издал проектозакон за забрана върху абортите шест месеца по-рано и Новацка – лявонастоена политичка и дълговременна социална активистка, е една от водещите фигури на движението, което се противопоставя срещу това. Общонационалните протести бяха насрочени за 3 октомври, но като повечето хора тя нямала особено големи надежди, че те ще успеят. Може би щяло да им се удаде да съберат добра тълпа, известно представяне в медиите; в края на краищата обаче всичко щяло да се окаже само жестикулация. Законът щял да мине.

А последиците от този нов закон щяха да бъдат мрачни: край на всякакви форми на аборт в Полша, затворнически присъди за жени, които правят нелегални аборти, криминални разследвания на „подозрителните“ помятания и ограничен достъп до предрождени прегледи, тъй като докторите биха се страхували от неволно причиняване на аборт. Подобни предложения бяха правени неведнъж в хода на последното десетилетие, но през последните дванадесет месеца политическата атмосфера се беше променила. През октомври 2015 крайнодясната партия Право и справедливост (ПИС), тясно съюзена с консервативното крило на мощната в Полша католическа църква, беше станала първата полска политическа партия, която спечели директно мнозинство в парламента от 1989 насам.

Почувствали шанса си, различните анти-аборт-групи, обединени в мрежа под название „Стоп на аборта“, обявиха няколко месеца след изборите, че ще се опитат да въведат нова забрана. За да въведат парламентарен дебат по темата те се нуждаеха от 100,000 подписа. С мълчаливата подкрепа на католическата църква „Стоп на аборта“ успя да събере почти половин милион. На 31 март 2016 Ярослав Качински, водачът на ПИС, обяви, че ще подкрепи предложението, добавяйки, че няма да задължава партията си да гласува за забрана, но с прогнозата, че повечето от членовете ѝ сигурно ще я подкрепят.

Това заявление породи вихър от реакции, които далеч надминаха рамките на малките феминистки кръгове в страната. Предложението беше породило сериозни страхове, споделяни от множество полски жени, че църквата ще започне да играе все по-голяма роля в животите им. През следващите дни в страната бяха формирани множество нови групи, докато жените разговаряха из социалните медии, за да организират маршове и събрания. Най-голямата от групите, Dziewuchy Dziewuchom (Момичета за момичета) започна съществуването си като Фейсбук-група и бързо се разшири до 100,000 члена.

„Не можех да понасям арогантността на хората от правителството по отношение на жените“, казва Ева-Кацак-Ниемчук, която е нова в активизма. Тя се е присъединила към Dziewuchy и е била на първия си протест на 3 октомври. Новацка и нейни колежки-активистки решили да отговорят [на проектозакона] със собствено предложение за нов закон, „Спасете жените“, който би освободил напълно абортите в страната. Те знаели, че шансовете за прокарването му били нищожни, но парламентарните правила постановяват, че предложенията по една и съща тема трябва да бъдат дискутирани заедно; по този начин те поне щели да бъдат чути. Доброволци започнали да събират подписи по улиците през май и в края на краищата събрали поти четвърт милион.

На 23 септември и двете предложения бяха представени в парламента под формата на дебат, широко представян от медиите. Три дни преди това лявата партия Разем беше призовала полските жени да носят черно в знак на противопоставянето си срещу проектозакона. (В Полша това е стара традиция. През 19 век полските жени са носели черно в знак на жалеене на загубата на суверенност и разделянето на страната. Много от лозунгите и визуалните мотиви на протестиращите подкопават националната символика). По социалните медии започна да циркулира специален хаштаг – #czarnyprotest [#черенпротест] – допълнително повишавайки публичната видимост на забраната и нейните последствия.

Както може да се очаква, полският парламент отхвърли „Спасете жените“ и реши да изпрати „Стоп на аборта“ до насрочения за целта комитет, за по-нататъшно четене. В отговор на това поражение активистките предложиха национална стачка, използвайки социалните медии, за да призовават жените да отсъстват от работа в понеделник, на 3 октомври, ако могат – или да носят черно, ако не могат – в знак на протест срещу предстоящата забрана. По-късно този протест щеше да стане международно известен под названието „черен понеделник“. Получи се истински порой от страсти и подкрепа – един от лозунгите гласеше „Ние искаме да обичаме, а не да умираме!“ – но това не гарантираше никакъв поврат на нещата.

В съботата преди протестите организаторките във Варшава се безпокоели, че няма да се получи достатъчно голяма група. Обадили се на Новацка, за да се уверят, че ще дойде. Никой не очаквал онова, което се случи след това.

В едно общество, инак сковано от политическа апатия, около 100,000 души взеха участие в общо 143 протеста в различни градове, градчета и села из цяла Полша. Много хиляди носеха черно на работа и в училище. Протестите бяха забележителни както поради спонтанността си – те бяха организирани в течение на по-малко от две седмици – така и поради локалния си характер. Нямаше централен организатор, нито пък обединяващ план за действие; из цялата страна жените поеха инициативата и представиха собствени идеи за начините, по които биха искали да протестират.

Само във Варшава в този ден имаше над 60 различни събития. Две жени без предишни ангажименти в политиката организираха протест пред офиса на Качински, на който дойдоха 1,000 души; други организираха четения и дискусии на феминистки текстове; мъже раздаваха сандвичи на участничките, а кулминацията на деня беше демонстрация на 30,000 души в центъра на града.

Два дни по-късно проектозаконът беше оттеглен. Това беше първото поражение на партията Право и справедливост от поемането на властта насам. Ярослав Говин, министър на науката и висшето образование, каза, че протестите „ни накараха да мислим и ни научиха на смирение“.

Активността на полските жени предизвика отзвук по целия свят. Те се превърнаха в символ на съпротива срещу надигащата се вълна от крайнодесен популизъм. Преди гласуването полски емигранти бяха организирали протести в Берлин, Лондон, Брюксел и други места. През следващите седмици жените организираха стачки в защита на правата и свободите си в Корея и Аржентина, а полската стачка беше цитирана като източник на вдъхновение за Международната женска стачка в САЩ на 8 март тази година. Барбара Новацка и колежката ѝ – политическата активистка Агнешка Джемянович-Бак – бяха наречени „водещи глобални мислителки“ от списание Foreign Policy. Друго списание, New York magazine, покани полски жени да съветват американските си колежки как най-добре да защитават репродуктивните си права. С тези протести, писа авторът на една статия, „полските жени си възвърнаха някои от правата“.

Но протестите, ако и впечатляващи, само предотвратиха влошаването на една ситуация, която и без това е достатъчно лоша. Малко са страните, в които е имало толкова постоянно и последователно подкопаване на репродуктивните права, както това става в Полша през последните десетилетия. Макар че никой в Полша не отива в затвора за правене на аборт, в страната е налице една де факто забрана, и то още от 1993 насам. Социалният натиск от страна на различни църковни групи, както и непрозрачният начин, по който е организиран процесът на одобрение, заплашват съществуващите права. Оралните противозачатъчни средства се получават с много трудности, а спешните такива днес вече изискват рецепта, след прокарването на съответно законодателство през юли.

И въпреки това в Полша е налице един сигурен начин, по който полските жени могат да утвърдят репродуктивните си права. Това става чрез купуването им.

* * *

Абортът се намира на пресечната точка между две основни тенденции, които се оформиха в полското общество след падането на комунизма през 1989. Първата от тях е социалният консерватизъм, който произтича от пробудената за нов живот католическа църква. Втората е ентусиазираното възприемане на икономическия либерализъм, което започна през късната 1989, когато Полша стана една от първите страни, които доброволно се подложиха на „шоковата терапия“ на Международния валутен фонд (МВФ). Напорът на църквата за забрана на абортите беше съчетан с желанието на неолибералите да доведат до минимум намесата на държавата в икономическия живот. От една страна абортът престана да бъде чисто медицинска процедура и се превърна в морален въпрос; от друга страна той престана да бъде медицинско право и се превърна в стока.

Натискът за забрана на абортите, които бяха законни в Полша от 1956 насам, започна незабавно след падането на комунизма. Още вторият проектозакон, въведен след падането на комунизма през 1989, беше за пълна забрана на абортите (той отпадна след широкоразпространени протести). Забраняването на абортите се разбираше като отстъпка пред църквата – един вид награда за ролята ѝ в подкрепата на съпротивата срещу комунизма. След директна намеса от страна на папа Йоан Павел II, сегашният закон за абортите беше приет през 1993, въпреки социологическите проучвания, които показваха, че 60% от поляците са против него.

При този закон абортите са позволени при извънредни обстоятелства: ако животът или здравето на майката се намират в опасност; ако зародишът страда от някакво сериозно увреждане; накрая, ако бременността е резултат от изнасилване или инцест. Жените, които правят аборти, не се смятат за извършителки на престъпление. Но ако някой предостави на жена помощ за извършване на аборт извън тези предпоставки, той или тя подлежи на съдебно преследване и наказанието е затвор.

На практика е много трудно да се получи законен аборт, освен ако човек се вписва в тези критерии. Откак законът е влязъл в сила, официално в страната е имало по не повече от 1,000 аборта годишно (в страна с почти 40 милиона жители). Преди 1989 в Полша е имало повече от 500,000 аборта годишно и повече от 97% от жените са казвали, че ги правят по социално-икономически причини.

В страната бързо се оформя черен пазар за хирургически аборти, първоначално в частните кабинети на множество гинеколози. Законът никога не е бил прилаган истински сериозно. Преследването на докторите с криминални обвинения би довело до риск от социални проблеми, а черният пазар удобно разрешава противоречието между показната католическа моралност на полското общество и съществуващата социална реалност.

Да се намерят извършители на нелегални аборти никога не е било особено трудно. След въвеждането на закона във вестниците бързо започват да се появяват множество обяви от вида: „Гинеколог: интервенции“, „Възвръщане на менструалния цикъл“ или „Пълни гинекологически услуги“, придружени от съответен телефонен номер.

Забраната на абортите се превръща в златна мина за докторите, готови да извършват процедурите незаконно. Цените за нелегално прекратяване на бременност са високи, приблизително равни на средната месечна работна заплата (понастоящем 4,256 злоти – около 2,000 лева). Незаконните аборти в Полша са по правило безопасни, те се правят от професионални гинеколози и смъртните случаи са рядкост, но извършването на процедурата е толкова по-неприятно и потискащо в една нерегулирана и изпълнена с тормоз обстановка.

Агнешка, която срещнах миналото лято в Берлин, била на 19 когато открила, че е бременна, през 1994. Намерила клиника в Лодз чрез приятели. Не можела да си позволи операцията, така че за нея платил приятелят ѝ. Докторът бил „доста страшен. Всичко беше ужасно.“ След процедурата тя кървила в продължение на три седмици и изгубила сили до такава степен, че едва можела да ходи. Накрая ѝ се наложило да се върне в клиниката, за да може същият доктор да оправи повреденото.

„Доктори, които вземат много пари [за извършване на аборт]“, размишлява тя днес. „В това има две страни: те вършат нещо добро, защото всяка жена има право да решава самостоятелно, но от друга страна…“

Според преценки на Федерацията за жените и планирането на семейството (Федера, най-старата организация за репродуктивни права в Полша), противно на онези 1,000 прекратявания, заявявани от официалната статистика, цифрата е по-скоро 150,000. Антроположката Агата Челстовска преценява, че през 2011 нелегалните аборти са генерирали около 59 милиона долара печалби за медиците, които ги извършват.

„Щом само абортът напусне публичната сфера, той навлиза в сивата зона на частното: частни договорки, частно здравно осигуряване и – най-частният от всички аспекти – частни грижи“, пише Челстовска. „В частния сектор нелегалните аборти трябва да бъдат внимателно уредени и платени от собствения джоб. Когато една жена навлезе в тази сфера, грехът ѝ се превръща в злато. Частните ѝ грижи се превръщат в частна печалба за някой друг“.

Ванда Новицка, основателката на Федера, е казала на Честовска: „Тук говорим за огромен, необлаган с данъци източник на доходи. Това е причината, поради която медицинската професия не е заинтересувана от промяна на закона за абортите.“

Елжбиета Королчук, социоложка и дългогодишна активистка, се е срещнала по време на миналогодишните протести с млади жени, които, тъй като разполагат със средствата за това, преди това не са знаели, че абортите в Полша са незаконни. „Много жени разполагат със [свободен] достъп до аборти, така че си мислят: „какъв е проблемът?“, казва Королчук.

Докторите, които все пак бъдат осъдени, обикновено получават условни присъди и не отиват в затвора, нито пък губят разрешителното си за практика. Толерирайки черния пазар, правителството по същество е изнесло абортите в областта на една нерегулирана индустрия.

* * *

Около 2011 активистките, обслужващи телефонната линия на Федера, забелязали, че все повече жени започват да питат за клиники в чужбина. Жените, търсещи по-евтини алтернативи, ги питали също за таблетки, причиняващи помятане, както и възможностите за купуването им онлайн.

През 2012 Евелина била в ранните си 20 години и се срещала с мъж, с когото не желаела да остане заедно, когато открила, че е бременна в шестата седмица. „Не изпитвах никакво майчинско чувство“, казва тя. „По-скоро го чувствах като болест, от която трябва да се отърва.“ Обърнала се към различни полски Интернет-форуми с въпрос за достъп до аборт, както и към полскоезичните страници на два холандски сайта, Women on Waves и Women on Web, за да разбере какви точно са опциите ѝ. Научила за лекарство против остеоартрит, което може да причини помятане като страничен ефект.

Евелина успяла да получи лекарството чрез познат, който можел да издава рецепти. Казала му, че било за баба ѝ. „Единственият ми страх беше, че лекарството може и да не проработи“, казва тя. Отишла в апартамента на приятелка, близо до някаква болница, и започнала да гълта по три хапчета на двучасови интервали, накрая общо девет. Пет часа след последната доза почувствала остри спазми и започнала да кърви. На следващата сутрин отишла в болницата и била изследвана с ултразвук. Медиците ѝ казали, че няма сърцебиене. От облекчение започнала да плаче; докторът погрешно разбрал сълзите ѝ като признак на мъка.

[Уебсайтът] Women on Web е създаден през 2006 за изпращане на лекарствата Misoprostol и Mifepristone до жените, които ги желаят, така че да могат да прекратят бременността си у дома. От тях се иска дарение от 70-90 евро, ако могат да си го позволят, за да се покрие стойността на хапчетата, които обикновено пристигат след няколко седмици от производителя, който се намира в Индия. Няколко хиляди полски жени поръчват хапчета от Women on Web ежегодно, според основателката на сайта Ребека Гомпертс. (Една друга организация, Women Help Women, предлага подобна услуга). Но между Индия и Полша няма особено активен пощенски обмен и митническите служби в няколко полски региона са започнали да проследяват и конфискуват тези пратки.

Полските Интернет-форуми, които дават информация за достъп до аборти, са започнали да се появяват през ранните 2000 г., окуражавайки жените да извършват прекратяванията медикаментозно, вместо чрез хирургическа процедура. Макар че модераторите им не окуражават тази практика, форумите могат да служат и като място на търговия, където купувачи и продавачи на хапчетата могат да влязат в контакт едни с други.

След като узнала, че е бременна в шестата седмица, Баша решила да прекрати бременността си. Чрез един онлайн-форум партньорът ѝ намерил друга двойка, от Варшава, която се съгласила да им продаде хапчета, причиняващи аборт, срещу 500 злоти (около 235 лева).

Баша не знае какви точно били хапчетата, но взела две, може би три. След няколко часа започнала да изпитва силно болезнени спазми. „По време на най-силните спазми бях много уплашена“, казва тя. Най-лошото преминало, но Баша кървила в продължение на три седмици, докато отишла в болница, където ѝ направили D&C (дилатация и кюретаж – обичайната медицинска процедура след помятане). Не е ясно защо е имала екстремна реакция, но тъй като е купила хапчетата на черния пазар, тя никога няма да узнае причините.

Причиняващите аборт хапчета като Misoprostol и Mifepristone имат за полските жени базисното предимство, че са по-евтини. Но с нарастването на търсенето им, разбира се, нарастват и възможностите за търсене на печалби и измами. Лекарите, извършващи незаконни аборти, също са започнали да продават хапчета. С помощта на преводач аз успях да се свържа с двама [онлайн]-продавачи. Единият предлагаше хапчета на цени между 400 и 600 злоти или хирургическа намеса за 4,000 злоти. Вторият предлагаше хапчета за 1,300 злоти.

Тъй като Women on Web е недостъпен в някои полски региони, а и някои от жените смятат, че нямат време за чакане, много от тях се обръщат вместо това към местния черен пазар – към продавачи без медицинска подготовка и без качествен контрол.

Д-р Ануш Рудзински, полски гинеколог, който се установил в Германия, преценява, че около 75% процента от полските му пациентки са минали през неуспешен аборт с таблетки от черния пазар. Над 1,300 полски жени прекосяват границата всяка година, за да извършат аборт в клиниката на Радзински в Пренцлау, на около 100 км северно от Берлин, близо до полската граница. Той получава 10 до 150 телефонни обаждания от Полша, всеки ден. Пациентките му идват от всички краища на страната. Повечето намират номера му онлайн.

Рудзински е напуснал Полша преди абортите да се превърнат в морален въпрос и рязката реторика, с която темата е свързана в Полша, не го вълнува особено много. „Това беше нещо напълно нормално“, каза ми той. „Никой не говореше за него. Ако някоя жена дойдеше в клиниката и поискаше аборт, тя го получаваше“.

Цените на клиничните аборти започват да спадат, тъй като клиниките в съседните страни вече са достъпни за полските жени. Една клиника във Виена има на щат специален полски преводач. Много жени пътуват до Чешката република, въпреки закона, прокаран от чешкото правителство, целящ да им попречи да идват. Най-честата дестинация обаче е Словакия, тъй като там абортите се извършват най-евтино и най-ефективно. Някои тамошни клиники вече имат дълги списъци за чакане на ред. Цените в тези клиники са по-ниски от незаконните прекратявания в Полша: 500-550 евро в Германия, 370-390 евро в Словакия. И там жените не са принудени да се чувстват като престъпнички.

Пазарите са дискриминационно нещо – онези, на които липсват пари или информация, са изключени от тях. Докато има забрана върху абортите, или дори само строги ограничения, то неизбежно ще има и жени, отчаяно търсещи някакво решение, и черният пазар ще процъфтява. Всякакви опити за либерализация на полските закони за аборта обаче трябва да се съобразяват с утвърдената власт на католическата църква в страната.

* * *

Либерализацията на абортите, която никоя от основните полски партии не поддържа в момента, изисква политическа партия, която да е склонна да наруши едно друго табу в полското общество: политическата власт на църквата. Докато полската държава се оттегли и сви в хода на икономическата „шокова терапия“, църквата тук разшири ролята си в обществото и се превърна в алтернативен център на политическа власт.

Разделението на църквата и държавата е „комунистически-вдъхновена“ система, казваше Йозеф Глемп, тогава (през 1991) римокатолически архиепископ на страната. По онова време мнозинството в страната е посещавало неделната служба всяка седмица, а църковните водачи са насърчавали енориашите си да поддържат „само онези политически групи, които подкрепят защитата на живота, от първия момент на зачеването“.

Йоан Павел II, първият полски папа и фигура с огромна популярност в родната си страна, е виждал в Полша бастион на християнските ценности и маяк на моралното обновление в Европа. Но докато безработицата се качваше до 16,4%, а доходите спаднаха рязко в хода на прилагането на икономическите мерки, населението стана все по-малко заинтересувано от моралното обновление, а все повече разтревожено от неща като изхранването на собствените семейства. През 1991 едно допитване откри, че преобладаващите мнозинства сред поляците се противопоставят на църковната доминация върху политики като например противозачатъчни средства (81%) и аборт (71%). И въпреки това престижът на църквата и контролът ѝ над публичното влияние бяха неща, които политиците трудно можеха да си позволят да игнорират.

Поставено под такъв натиск, правителството първо премахна субсидиите на противозачатъчните хапчета през 1991, с което утрои цената им. Цената на противозачатъчните средства в наши дни вече не е чак толкова висока, или поне на теория, при около 40 злоти месечно. Но някои доктори отказват да предписват такива средства, някои аптеки отказват да ги продават, а и е трудно те да се намерят в обществени болници.

Полската система на здравеопазване е раздвоена между евтин обществен сектор, измъчван от дълги чакания и ниско качество на услугите, и по-скъп частен сектор с по-добри и по-леснодостъпни услуги. Една от активистките, с които разговарях, Каролина Брзичка, каза че в нейната обществена болница, в късните 90 години, само един на четирима гинеколози би предписал хормонални противозачатъчни средства. Жените започвали да чакат на опашка от четири часа сутринта.

Според един доклад на ООН от 2015, Полша е една от страните с най-нисък достъп до противозачатъчни средства в Европа. По-малко от половината от жените тук използват някакви модерни начини за контрол над бременността. Ако някоя жена желае противозачатъчни средства без дълго чакане, тя трябва да плати за преглед в частна клиника. Прегледът струва около 400 злоти (190 лв), плюс 120 злоти (57 лева) за тримесечна доза хапчета. Рецептата трябва да се подновява четири пъти годишно, при което цената се равнява на 13% от средния доход.

Новият закон, който беше прокаран през юли тази година, ще ограничи достъпа още повече. Спешното предпазно хапче ellaOne – най-популярното средство за след-секс в Полша, и единственото, което преди това беше достъпно официално – сега вече изисква рецепта. (Виагра обаче наскоро беше освободена от предписване).

Новият закон не е технически равнозначен на забрана. Някои жени, особено в големите градове, ще бъдат в състояние да получат рецепта в кратък срок при случай на нужда, или ако могат да си позволят да платят за нея. Но повечето хора не могат да си го позволят. Ако нямате пари, ако сте от губещата страна на полската икономическа трансформация, вие сте в плен на религиозната догма.

Въпреки широката обществена подкрепа, църквата успява засега да задуши всички опити за въвеждане на сексуално образование в училищата. В едно писмо от 2014, адресирано към вярващите, полските епископи предупредиха, че сексуалното образование кара учениците да „стават редовни клиенти на фармацевтични, еротични, порнографски, педофилски и такива за аборти, предприятия“. Няколко активистки, с които разговарях, си припомняха, че вместо това в училище им е бил показван анти-аборт-филма „Тихият вик“ [от 1984]. Друга от тях, Барбара Баран, си спомни, че е била принуждавана да пее песен против абортите, изпълнявана от гледната точка на пометнат зародиш.

Но дори и така Полша има едно от най-ниските нива на раждаемост в света, според някои пресмятания най-ниското в Европа. Полското Министерство на здравеопазването наскоро издаде видео, в което зайците се представят като здравословен модел за размножителни навици. И докато влиянието на църквата не успява да помогне при размножаването на паството, то успява да създаде табу около абортите. Църковните групи тормозят пациентките, пристигащи в лекарските кабинети чрез страховити плакати. Между една четвърт и една трета от полските жени са правили аборт(и), но никой не говори за това. Една активистка ми каза, че едва след цяла година на протести е узнала, че три от приятелките ѝ са имали аборти.

Влиянието на църквата не е непременно показателно за онова, което хората желаят. Седмичната посещаемост на църковните служби е спаднала от повече от 60% процента през 1990-те до около 40% днес; спадът е особено рязък сред жените. От 2005 насам полската политика, като повреден метроном, се люлее между дясното (по време на управлението на Гражданска платформа) и крайнодясното (по време на управлението на Право и справедливост), като и двете жадно търсят покровителството на църквата и осигуряване на църковната политическа власт, макар че обществената ѝ поддръжка спада.

Всякаква „хуманност“, която правителството може да е научило от протестите през миналата година, изглежда е била краткотрайна. В момента са налице няколко предложения, целящи да затегнат още повече съществуващия закон за абортите, чрез премахване на правото на прекратяване в случаите когато зародишът има увреждания. Църквата и водачите на Право и справедливост вече сигнализираха подкрепата си, „Спасете жените“ се противопоставя чрез предложение за либерализиране на достъпа до аборти.

На 10 ноември беше разпространено едно юридическо мнение, в което се предлага всеки човек, предоставящ информация как да се използват таблетки или клиники, да бъде преследван за насърчаване на аборт. Документът е написан от Ordo Iuris – група от ултра-католически адвокати с връзки в партията Право и справедливост. Засега властите не реагират на препоръката, но тя изглежда е предназначена да окаже натиск върху активистите, предлагащи информация на жените.

Някъде по същото време полските митници започнаха да конфискуват пратки на хапчета от сайтовете Women on Web и Women Help Women. Натискът за по-нататъшно затягане на сегашния закон за абортите, заплахите срещу онези, които предоставят информация и продължаващите конфискации на таблетки показват ограниченията върху ефективната борба срещу законовите мерки против абортите. Без политическа власт няма как да се води ефективна борба.

Алекс Кокотас е международно активен журналист, който живее в Берлин. Негови статии са публикувани в издания като Jacobin, Tablet, The New Inquiry, Full Stop Magazine, The Awl иQuartz.

Коментари (3)

- 09-01-2018|Гост

Според мен проблемът е в желанието на обществата да живеят като една група с еднакви ценности, а те не са. Най-голямата, шумна и влиятелна група променя закона, от което страда другата група – нарича се болшевизъм, тоталитаризъм. Демокрацията би трябвало да е строй, който позволява разслояването на обществото на културен принцип. Църквата да си гледа и да поучава единствено хората, които ходят там, а не да влияе на общото законодателство. Естествено, че вярващият човек няма да направи аборт, защото за него Животът е дар и той не се вижда упълномощен да има толкова голяма власт над битието и над Божиите дела. От друга страна хората, които имат убеждението, че човекът не е част от свят с по-висше законодателство и воля от неговата собствена, не бива да бъдат спирани да живеят по убежденията си. Но защо, да му се не види и двете групи искат да регулират всичко, защо трябва да пишат закони, които да определят живота и на останалите? Разбира се, че не можеш да вкарваш идеите си в образователна система монополист, когато те не се споделят от всички, по същия начин, както не можеш да ги вкарваш в конституцията. Защото ето тук е насилието, насилието над по-малката група, която утре ще стане по-голяма и ще ти го върне! Ти за своето право на аборт ли се бориш или те дразни, че изобщо съществуват хора, които нямат сексуален живот извън законното си семейство и възпитават децата си в християнски ценности? Защо искаш всички деца, включително чуждите, да ги възпитаваш като себе си? Детето е част от семейството, то е защитено в него и докато не навърши пълнолетие, всеки трябва да се съобразява с неговите родители, има видове образование, видове образователни системи, видове учебници. Образование без идеология и ценности няма, а те не са еднакви у хората. Когато хората се смирят, че винаги ще бъдат само една група и че не могат и не бива да направят всички като себе си, тогава ще има демокрация.

- 02-02-2018|Гост

Оригиналът на хипократовата клетва гласи:

„…Никога и никому няма да препоръчвам употребата на отрови и ще отказвам да давам на когото и да било подобно нещо. Също така не ще дам на жена песар за унощожаване на плода; ще пазя своя живот и своето изкуство винаги чисти и неопетнени от никакво престъпление. Нито пък ще оперирам страдащите от камъни, а ще оставя това на тези които са специалисти в тази област. Когато влизам в някоя къща, това ще бъде само за да лекувам някой болен, като се предпазвам от всякаква волна неправда и най-вече от всякакви сластолюбия към жените и мъжете, били те свободни или роби…“

Българските лекари, доколкото разбирам, са изхвърлили от клетвата думите за аборта и опазването от престъпление. Тексът на хипократовата клетва в България, според информацията, която имам, гласи (някой да ме поправи ако греша):

„…Никога и никому няма да препоръчвам употребата на отрови и ще

отказвам да давам на когото и да било подобно нещо.

Когато влизам в някоя къща, това ще бъде само за да лекувам някой

болен, като се предпазвам от всякаква волна неправда и най-вече от

всякакви сластолюбия към жените и мъжете, били те свободни или роби…“

Интересно как еволюира разбирането за добро и зло. Абортът отпада от клетвата, боговете също отпадат, възможно е текстът за отровите („Neither will I administer a poison to anybody when asked to do so, nor will I suggest such a course.“) също да отпадне с въвеждането на евтаназията, кой знае дали след 100-200 години няма да отпаднат думите „жени“ и „мъже“; „свободни“ и „роби“ също биха могли да отпаднат, ако някой някъде повъзгласи, че е построил утопията… Чудя се обаче защо „ще пазя своя живот и своето изкуство винаги чисти и неопетнени от никакво престъпление“ липсва. Вероятно варианта на българската клетва, който имам, не е правилният?.. Или по-добре да не се лъжем, и да кажем истината--човек не може да се опази неопетнен и чист, в такъв свят.

Преди две-три години, спомням си, стояхме в така наречената senior room, беше надвечер, навън студ, но си бяхме приготвили вино, сирене, салатка, и си говорехме за секуларизация на вярата (Русо и тем подобни) и за Бог като Нищо; спомням си Джовани, (много) стара кримка, Хегелиянец от световен мащаб, както обикновено заспа, даже захърка, и някой в това време отбеляза, че трансхуманизмът е новата религия, която все още обаче си няма идеолог. Трансхуманизмът няма ясно изявени, широко популярни идеолози, но ще се появят, няма начин. Бъкли, и други, да не им казвам имената, кимнаха сякаш в съгласие, но тяхното съгласие е винаги „да, но…“ и така до безкрай. Бъкли тъкмо се беше върнал от Япония, каза че идва направо от летището (?!). Беше донесъл някакви японски, синтетични, поне за моя вкус, сладки. При зрелият трансхуманизъм, някой се замечта, синтетичният вкус ще бъде преодолян, а думите „права,“ същите тези думи, които работят в момента за неговото бурно, но все още не така ясно изявено развитие, ще загубят смисъл; ще загубят смисъл просто защото тялото, източника на нашата слабост и грях, ще престане да бъде фактор. Някой спомена Илон Мъск, във връзка с виртуалната реалност и компютърната симулация, това става преди Мъск да се изкаже публично, че е изключително притеснен от развитието на технологиите (помните как Зукърбърг реагира)… Аборти, евтаназия, жени, мъже, свободни, и роби, добро, и зло, в компютърната симулация на трансхуманния свят ще бъдат само „аватари,“ нищо повече… Като няма тяло, само съзнание, следователно ще има НИЩО… И пак се върнахме на Бог като Нищо, и към Русо, и темата за трансхуманизма се изгуби, и Джовани се събуди, започна да спори, стана весело, и т.н.

Авторът на статията се притеснява, според оригиналното ѝ заглавие („How Poland’s far-right government is pushing abortion underground“), не за „правата“ на жените, а за действията на консервативното правителство в Полша, които могат да насърчат нелегалните аборти и по този начин да застрашат здравето на жените. Абортите очевидно не могат да бъдат спрени, и очевидно не трябва да бъдат насърчавани от никого (нито от държавата, нито от индивида), затова единственото решение е една масирана образователна кампания (от държава и семейство) сред младите хора, да знаят, че абортът е сериозно нещо, много по-сериозно от кариера, преходна свобода, осъждане от близки и роднини, безотговорност на бащата, и прочие, и че раждането на дете е ЩАСТИЕ и една реална възможност за САМОРЕАЛИЗАЦИЯ. Казвам това като човек, който не е изпитал това щастие (сега е момента да кажа, че предпочитам да остана анимен коментатор), и който години наред е желал дете, и който знае, колко празен може да бъде живота в „свобода“ и „безотговорност“. Вместо наказания и преследвания, жените и младите момичета трабва да бъдат подкрепяни, по всякакъв начин, първо да задържат плода, и второ, да получат възможност да се грижат за децата си, а тези, които не искат да се грижат за дете, да имат възможност да дадът детето на бездетни семейства…

Авторът пише:

„На практика е много трудно да се получи законен аборт, освен ако човек се вписва в тези критерии. Откак законът е влязъл в сила, официално в страната е имало по не повече от 1,000 аборта годишно (в страна с почти 40 милиона жители). Преди 1989 в Полша е имало повече от 500,000 аборта годишно и повече от 97% от жените са казвали, че ги правят по социално-икономически причини.“

Според мен, това последно изречение е много по-страшно. 500 000 потенциални човешки живота годишно, загубени безвъзвратно, в страна, която е социалистическа и която практически няма бедни (като днешните бедни в България имам предвид). Тук не говорим за права, тук по-скоро говорим за умонагласа спрямо разбирането на аборта, за съзнание, или по скоро за липсата на съзнание по отношение на смисъла на човешкият живот и щастие…

- 03-02-2018|Златко

Оригиналът на Хипократовата клетва, поне според Уикипедия, идва някъде от времената на питагорейците, тоест някъде отпреди 2500 години, примерно. Сега, опитвам се да разбирам патоса ви, плюс това виждам, че не сте неук човек, но, ей Богу, защо така отново и отново се чувствам потопен в някаква псевдо-средновековна атмосфера – всеки път, когато слушам „аргументи“, идещи откъм някакъв буквалистки прочит на Библията или, както е в случая, на някакъв друг античен документ (отразяващ антични разбирания, антична етика, антично мислене).

Докога с тая античност бе, братя българи? И коя точно дата показват календарите ви, мили мои?

От нацизъм към „никога повече“

Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Как Германия се е справила с миналото си

Победените режими не само биват бързо отстранени от власт, но и често изцяло премахвани от паметта. Когато „хилядогодишният райх“ на Адолф Хитлер се срутва с гръм и трясък през 1945, останките от 12-те години на реалното му съществуване са набързо премахнати, докато германците се напъват да се приспособят към живота след нацизма. Каменни свастики са изличени от фасадите на сгради, нацистките символи са снети от пилоните, а в градчета и градове из цяла Германия улици и площади, наречени на Хитлер, получават предишните си имена.

Междувременно милиони бивши нацисти скриват или изгарят униформите си, а през последните дни на войната Гестапо изгаря множество уличителни документи из цялата страна. Мнозина от най-фанатичните нацисти не оцеляват: те или загиват в последните битки, или се самоубиват, заедно с Хитлер, Гьобелс, Хайнрих Химлер и много други, в хода на една от най-големите вълни от масови самоубийства в историята.

В остра противоположност на страните, които нацистите бяха завоювали по време на войната, Германия не оказва съпротива срещу окупацията на Съюзниците. Както красноречиво свидетелстват надгробните камъни от онова време, много германци са загинали „за фюрера и родината“. Но след изчезването на фюрера и попадането на родината под вражеска окупация, смисълът на по-нататъшната борба вече е изчезнал. Германските градове са превърнати в руини, милиони германци са загинали; в резултат на това всички могат да видят ясно до какво в края на краищата е довел нацизмът. Съюзническата окупация е бдителна и обстойна; дори и най-малкият акт на съпротива е потискан бързо и ефективно. Съюзниците поставят в ход подробна програма за „денацификация“, както и поредица от съдебни дела за военнопрестъпления и мерки за „превъзпитание“, които са насочени не само срещу бившите нацистки активисти и съучастници, но и против милитаристките убеждения и ценности, които според съюзниците са позволили на хитлеровия режим да спечели подкрепа и дойде на власт, на първо място. През 1947, за да символизира принудителното преосмисляне на германската политическа култура, Контролният съвет на Съюзниците, който управлява Германия по онова време, формално разтурва провинцията Прусия, която „от най-ранните си дни е била носител на милитаризма и реакцията в Германия“.

Като цяло германците желаят да се концентрират върху гигантската задача за изграждане и възстановяване на страната, и да забравят на нацисткото минало и неговите престъпления, за които, в по-голяма или по-малка степен, огромното мнозинство от тях е допринасяло. Годината 1945, заявяват много от тях, била годината на „нулевия час“ – време за ново начало. Но политиците и интелектуалците се обръщат и назад, към по-стари ценности, в търсенето на възможности за създаване на нова Германия.

В конвулсиите на Студената война страната е разделена на капиталистическата Федерална република на Запад и социалистическата Демократична република на Изток. От 1952 нататък двете страни са разделени от укрепена граница; през 1961 последните оставащи връзки са прерязани чрез изграждането на Берлинската стена. И от двете страни се появяват конкуриращи се визии за новата Германия. Конрад Аденауер, водещият политик на Западна Германия, се опитва да възстанови страната въз основа на „западни“ християнски ценности, докато Валтер Улбрихт, водещият политик на Изток, се обръща към традициите на германското работническо движение, формирано през деветнадесети век под влиянието на Карл Маркс. Демократическите традиции на Съединените Щати – и, в по-малка степен, онези на Франция и Обединеното кралство – упражняват мощно влияние върху Западна Германия, докато Руската революция, ленинизмът, сталинизмът, както и социалният и политически опит на Съветския съюз, предоставят модела за подражание на социалистическата държава в Източна Германия.

Но следвоенните германски опити за изграждане на нова идентичност не могат просто да прескочат Третия райх, сякаш той изобщо не е съществувал. В края на краищата германците трябва да се изправят лице в лице с нещата, които хитлеровият режим е извършил в тяхно име. Този процес е несигурен и колеблив в началото, а освен това и силно усложнен от разделението на страната по време на Студената война. През последните десетилетия обаче Германия постигна нещо безспорно впечатляващо: едно колективно приемане на моралната отговорност за ужасяващите престъпления от близкото си минало. Страната дава видим израз на това приемане чрез запазването на материалните следи от нацистката епоха и изграждането на нови мемориали на неговите жертви. Тези мемориали имат нещо повече от просто символична функция: пред лицето на заплахата, идеща от все по-влиятелните крайнодесни групи и партии (които отхвърлят настоящите германски норми на толерантност и призовават към край на онова, което смятат за „осрамване“ на германците и насърчават към заплашителни форми на исторически ревизионизъм), тези паметници на миналото служат като постоянни, неизбежни и интуитивни напомняния за истината.

След Хитлер

Непосредствено след Втората световна война Съюзниците предприемат бързи мерки за предотвратяване на възможността някои от местата, свързани с Хитлер и нацисткото ръководство, да се превърнат в места за поклонение за хората, които все още се придържат към нацизма. Съветите взривяват останките от бомбардирания Райхс-канцлерски офис в Берлин. Подземният бункер, където Хитлер прекарва последните си седмици, е постепенно разрушен или засипан. Около мястото се изграждат преднамерено анонимни и незабележителни нови сгради; днес, ако посетителите все пак открият мястото, те ще намерят там единствено детска площадка и паркинг.

Но дори и след като физическите щети от войната са отстранени, някъде към 1960-те, много от напомнянията за нацисткия режим продължават да съществуват в повечето германски градове; немалко от физическите остатъци от хитлеровия режим се оказват просто твърде масивни, за да бъдат отстранени лесно. Едно е да се премахне нацистки орел или свастика от някоя обществена фасада; съвсем друго е да се унищожи огромен стадион, създаден специално за Олимпиадата в Берлин през 1936, или грандиозното и останало до голяма степен незасегнато летище Темпелхоф в Берлин, конципирано от нацистите като един от четирите терминала, които ще обслужват „световната столица на Германия“ след окончателната им победа. Нещо повече, и двете структури са прекалено полезни, за да бъдат унищожени просто така. Следвоенна употреба се намира дори и за концентрационните лагери, местата на най-тежките престъпления на режима – някои от тях се използват за задържане на нацистки затворници, очакващи съдебна процедура или дори като място за подслон на германски бежанци [прогонени от съседни страни], както и емигранти от Източна Европа.

Разбира се, има определени граници за онова, към което Съюзниците са в състояние да окуражат или принудят германците да погледнат в очите, когато става дума за нещата, които те са извършили. Западногерманците, които са преобладаващото мнозинство от дотогава обединеното население на страната, изглежда страдат през следвоенните години от някаква форма на обобщена историческа и морална амнезия; в редките случаи, когато говорят за нацистката диктатура, те обикновено настояват, че не са знаели нищо за най-тежките ѝ престъпления и се оплакват, че са били нечестно унижени и превърнати в жертви от програмите за денацификация и от „справедливостта на победителите“ в процесите за военнопрестъпления. Мнозина изглежда все още кипят от гняв по повод масивните бомбардировки на германски градове, както и прогонването на 11 милиона етнически германци от следвоенните правителства на Унгария, Полша, Румъния и други източноевропейски страни. Едно допитване до общественото мнение в Западна Германия, проведено през 1949 показва, че половината от населението счита нацизма за „добра идея, осъществена зле“. На Изток новите сталинистки лидери искат обществеността да се идентифицира с паметта на комунистическата съпротива срещу нацизма, която е била реална, но масивно преувеличена от новите власти. В резултат на това източногерманците изобщо не са принудени да се изправят лице в лице със собственото си участие в престъпленията на нацизма.

През 1960-те обаче нещата започват да се променят. Силно приветстваното „икономическо чудо“ трансформира Западна Германия в благоденстващо и процъфтяващо общество. Германците възприемат демократичните институции, защото те най-после им предоставят икономическия успех, който не са успели да донесат при злощастната Ваймарска република от 1920-те и ранните 1930 години. Едно ново поколение от млади германци, родено по време на или малко след войната, и възпитано в демократично общество, започва да настоява пред родителите и учителите си за истината относно нацистката епоха. Историците, най-вече онези от мюнхенския Институт за съвременна история, започват да изследват нацисткия период сериозно и критично, докато документите, иззети от Съюзниците за Нюрнбергските процеси, постепенно започват да се връщат в германските архиви. Самите западногермански власти пускат в ход множество съдебни преследвания на военни престъпления, чиято връхна точка е процесът от 1963–65 срещу персонала на концлагера Аушвиц. Масивна публичност придобива проведеният в Ерусалим през 1961 процес срещу Адолф Айхман, един от водещите администратори на онова, което нацистите евфемистично са наричали „окончателно решение на еврейския проблем в Европа“. Германските студентски бунтове от 1968, както и идването на власт на социалдемократическото правителство, ръководено от Вили Бранд (който е прекарал годините на нацизма в изгнание), отварят още повече възможности за по-честна конфронтация с нацисткото минало. Неонацистката Национално-демократична партия се появява през 1964, като реакция срещу тези развития и спечелва няколко места в местни парламенти, но никога не успява да достигне границата от пет процента, необходими за осигуряване на представителство в националното законодателство.

Тези развития придават наложителност на въпроса какво да се прави с оставащите от Третия райх символични обекти. В Нюрнберг например е останало едно приблизително десет квадратни километра голямото място, където нацистката партия е провеждала огромните си митинги, един от които е увековечен в пропагандния филм Триумф на волята, създаден от Лени Рийфенщал през 1935. Местните власти са превърнали арената Луитполд отново в обществен парк, какъвто тя е била преди нацистките времена, и са взривили масивната трибуна, известна под названието „Трибуна на честта“, където са седели до 500 нацистки големци, за да наблюдават масивната хореография на партийните митинги.

Към края на 1950-те обаче определени групи в града започват да настояват за запазването на някои от тези сгради като места на паметта, вместо те да бъдат разрушавани – а заедно с тях, не неволно, и на паметта за ролята на Нюрнберг в нацисткото движение. И макар че някои от членовете на градския съвет желаят да дистанцират града от нацистките асоциации, като се обърнат към едно по-далечно, средновековно минало, други пък смятат, че това е израз на нечестност и измама. На полето „Цепелин“ – друга огромна арена, използвана за нюрнбергските митинги, Съюзниците са взривили огромната свастика, която се е издигала над главната трибуна, създадена от архитекта на Хитлер, Алберт Шпеер. Но сградите, заобикалящи полето, са запазени, а самата арена е използвана за спортни състезания, къмпинги и други дейности, свързани с пребиваване на открито. Части от недовършената огромна зала стават дом на Нюрнбергския симфоничен оркестър. Имайки предвид безвредното естество на тези нови функции, евентуалното им разрушаване изглежда доста прахосническо. През 1994 градският съвет решава да направи в комплекса постоянна изложба, посветена на нюрнбергските митинги, поставяйки събитията в историческия им контекст и обяснявайки функциите и въздействието на митингите при спечелването на хората за нацисткото движение.

Концентрационните лагери преминават след войната през подобна поредица от фази, отразяващи промените в германските разбирания за нацисткото минало. Например, през 1948 окупационните британски сили връщат обратно на германците лагера в Нойенгаме, близо до Хамбург. Те незабавно го превръщат в държавен затвор, като премахват дървените бараки и ги заместват с голям нов затворнически комплекс. Властите обещават, че комплексът ще бъде използван в съгласие със стандартните правни норми и наказателни практики, за разлика от предшественика си. Но фактът, че преди това тук се е намирал старият концентрационен лагер предпоставя, че той също е съдържал престъпници, а не просто жертви на един геноциден режим. А междувременно каналът, който лагерниците са били принудени да изкопаят, е даден под наем на комерсиално предприятие, както и едно крило от бившата тухларна, която се е намирала на територията на лагера.

Новите мемориали, които се появяват на местата на старите концентрационни лагери в Западна Германия, не казват нищо – или само малко – за самите лагери, и вместо това оказват почит на жертвите чрез християнски паметници, организирани според религиозната им деноминация. Едва след като групи от бивши концлагеристи притискат държавните власти, те се съгласяват да открият в лагерите изложения: в Дахау през 1955, в Берген-Белзен през 1966, в Нойенгаме през 1981. Но тези изложения оформят посланията си на езика на Студената война, осъждайки тоталитаризма, но без да споменават факта, че много от затворниците са били държани тук поради комунистическите си убеждения. Обратен е случаят с концентрационните лагери в Източна Германия, които се концентрират върху (често преувеличаваните) актове на съпротива от страна на комунистическите затворници, с които посетителите са насърчавани да се идентифицират.

Истината иска да излезе наяве

По такива начини общият пейзаж на припомнянето вече е променен в значителна степен между непосредствено следвоенните години и 1980-те. Но една далеч по-драматична трансформация се получава след падането на Берлинската стена през 1989–90. Тази промяна е подчертана от второ поколенческо изместване [на акцентите], докато висшите членове на германските професии (медицина, право, образование и т н.), които са започнали кариерите си през нацисткия период, достигат пенсионна възраст и предават властта на по-млади колеги, които не са били ангажирани с престъпленията на Третия райх. 1990-те предоставят примери за далеч по-всеобхватно преработване на миналото, при които нови изследвания, често съпровождани от обществени дебати, излагат на показ ролята на:

– докторите при убийствата на душевноболни пациенти;

– на хора от академичните среди при планирането на унищожението на евреите, славяните, синтите, ромите и други групи, разглеждани от нацистите като малоценни или заменими;

– на държавните служители при организирането на Холокоста;

– на съдиите и юристите при осъждането и екзекуциите на политически „престъпници“, гей-мъже и -жени, както и много други, които са станали жертви на дискриминационните нацистки закони.

Такива разкрития не се приемат единодушно и с лекота. Има публични демонстрации против пътуващата изложба, която разкрива престъпленията на германските въоръжени сили на източния фронт по време на войната, включващи масовите убийства на евреи и цивилни граждани, както и необузданите разрушения на вражеска собственост, плюс много други актове на неоправдано насилие. Все пак, към края на 1990-те повечето германци вече са приели валидността на тези разкази и са започнали да вярват, че страната им носи основната отговорност за унищожението на около шест милиона евреи от нацистите.

Цяла вълна от мемориали съпровожда и окуражава това колективно приемане на истината. През 1992 артистът Гюнтер Деминг започва реализацията на своя проект за създаване на „препъни-камъни“ [Stolpersteine] – малки бронзови плаки, с повърхност приблизително колкото павета, които да се вкопаят в паважите на германските градове пред къщите, където са живеели жертвите на нацистки престъпления, преди да бъдат арестувани. Плаките носят имената на жертвите, както и рождените и смъртните им дати. Проектът бързо става изключително популярен като специален начин за почитане паметта на мъртвите. До днес са поставени над 56,000 препъни-камъни в различни градски обкръжения в около 22 страни, огромната част от тях в самата Германия. Поставяйки ги там, където хората вървят и ги настъпват, артистът се стреми да напомни на минувачите за съучастието на обикновените германци в насилието. И макар че някои градчета все още отказват да одобрят поставянето им, броят на тези малки, но мощно подбуждащи паметници продължава да се увеличава.

Разбира се, в Германия има и по-големи, по-детайлни форми на припомняне. Местата на бившите концентрационни лагери са превърнати в голямомащабни мемориали на жертвите, с подробни изложения, които днес възприемат далеч по-обстоятелен подход към темата си, вместо частичните представяния от времената на Студената война. Модерният затвор в Нойенгаме е закрит през 2006. Един супермаркет, изграден на мястото на женския концентрационен лагер в Равенсбрюк, не е отворен никога, поради масови протести (макар че самата сграда не е разрушена). Лагерът в Заксенхаузен, северно от Берлин, в бивша Източна Германия, е почистен от отломки и през 2001 там е открит нов изложбен център. А през 2005 е открит и може би най-престижния от всички тези проекти: Мемориалът на убитите евреи от Европа, разположен в центъра на новата германска столица, Берлин.

Победители и жертви

Смята се, че споделеното чувство на отговорност за престъпленията на нацизма до голяма степен е подкрепило процеса на обединението, докато германците се опитваха да намерят нов източник на национална идентичност отвъд либерално-демократичните ценности или комунистическите визии, които бяха оформяли съответните политически култури от двете страни на Берлинската стена. Разбира се, все още има хора, които настояват, че самите германци са били жертви, преди всичко на стратегическите бомбардировки на Съюзниците по време на войната, или на прогонванията на 11 милиона етнически германци от Източна Европа, осъществени при брутални и често убийствени условия през 1944–46. Но това гледище си остава малцинствено и, което е по-важно, то не е намерило израз в постоянни мемориали: всъщност един подобен план за създаване в Берлин на музей, увековечаващ паметта на жертвите на прогонванията, трябваше да бъде изоставен след протести на полското правителство.

В същото време известен брой мемориали, създадени по време на нацизма, все още не са отстранени – и това предизвиква доста големи дебати и противопоставяния. Един такъв пример е мемориалът на войниците от 76-ти пехотен полк, намиращ се на ЖП-гарата Дамтор в Хамбург – огромен бетонен блок, увековечаващ паметта на мъжете от полка, които са паднали по време на Първата световна война. Германските ветерани са успели да осуетят плановете на Съюзниците за разрушаването му и той си остава непокътнат и до днес. В Германия има много паметници на загиналите в Първата световна война – повечето от тях повече или по-малко [политически] неутрални, но специално този, издигнат по времето на нацисткия режим, е откровено милитаристки по дух: на него е изписано, с готически шрифт, „Германия трябва да живее, дори и ако ние трябва да умрем“.

За западните сили от времето на Студената война този вид чувствителност не е била непременно нежелана. Но гледката на един толкова недвусмислено-нацистки мемориал, който представлява барелеф на 88-те пехотинци със стоманени каски, маршируващи по една от страните на блока, с оръжия готови за атака, пробужда непрестанни протести още от 1970-те насам. Отговорът на хамбургските власти беше да поръчат на австрийския скулптор Алфред Хрдличка един „анти-паметник“, който от 1980-те насам се намира в непосредствена близост до основния блок и където се увековечава паметта на жертвите на войната, и по-специално на онези 40,000 жители на града, изгубили животите си по време на гигантския пожар, предизвикан от съюзническите бомбардировки през 1943. Довършен само отчасти (по финансови причини), той въпреки това представлява реална критика на първоначалния мемориал: войната, както се припомня на посетителите, е по принцип не онова славно и героично начинание, каквото я представя паметникът на 76-ти полк.

Проверявайки границите на толерантността

Не е удивително, че разбирането за цената на войната е нещо, което е оказало огромно влияние върху съвременната германска политическа култура. От 1945 насам никоя европейска страна на е била толкова пацифистки настроена или толкова силно противопоставяща се срещу всякакви военни интервенции вън от собствените си граници. Никоя страна не е поставяла толкова силен акцент върху стабилността и приемствеността – едно предпочитание, формулирано най-сбито в известния предизборен лозунг на Аденауер от 1950-те: „Никакви експерименти!“ И никоя европейска страна не е била толкова отворена за имигранти и бегълци, включително гръцки, италиански, испански и турски гастарбайтери, привлечени от икономическия бум на 1960-те, както и онези повече от един милион бегълци от Близкия Изток и други места, търсещи по-сигурен и по-добър живот, които страната прие през последните години.

Днес тези ценности се поставят на изпитание както никога преди. Кризата с бежанците пробуди остра обратна реакция срещу следвоенните норми на толерантност. Особено две от организациите, появили се в последно време, се противопоставят ясно срещу правителствените политики в тази област. Пегида (Патриотични европейци срещу ислямизацията на Запада), формирана през 2014 в Дрезден, организира оттогава насам поредица от масови улични демонстрации, насочени против имиграцията, призоваващи към „запазване на германската култура“ и осъждащи „религиозния фанатизъм“. Един от говорителите на Пегида заяви, че Германия се е превърнала в „мюсюлманско сметище“. Допитвания до общественото мнение от 2014 показаха, че, макар някъде между една трета и половината от германците да симпатизират на оплакванията на движението, то огромното мнозинство от тях все пак заявяват, че не желаят да се присъединяват към демонстрациите, коректно преценявайки, че страховете на Пегида от някакво съкрушаване на германската и европейска култура от мюсюлмански емигранти са нещо силно преувеличено.

През последните три години Пегида до голяма степен отстъпи място на едно друго ново политическо движение, Алтернатива за Германия (АзД), която се появи като обикновена политическа партия и получи третия по големина избирателен вот по време на националните избори от миналата есен, с което спечели 94 от 598-те места в националния парламент. Освен че е анти-ислямска и анти-имигрантска партия, АзД отрича човешкото влияние при промяната на климата, би искала да забрани еднополовите бракове, поддържа онова, което нарича „традиционни семейни ценности“ противопоставя се на европейската интеграция и отхвърля онова, което според нея е култура на посрамване и сеене на чувство за вина по повод на нацисткото минало, в полза едно ново усещане за национална гордост. През януари 2017 водачът на ултра-дясната фракция на партията, Бьорн Хьоке, настоя за „поврат на 180 градуса в германските политики на паметта„– твърдение, което породи спорове дори в самата АзД. Малко по-късно водачката на умерената фракция, Фрауке Петри, която след това напусна партията, демонстрира очевидна липса на задръжки при употребата на нацистки-оцветени понятия, които винаги са били анатема за германските политици от 1945 насам (като например Volk, което означава „народ“ или „нация“, но със силно расистки привкус, поради начина по който е било употребявано от нацистите).

АзД се радва на най-силна подкрепа в бившата Източна Германия. Около 20 и повече процента от избирателите в петте тамошни ландове дадоха гласовете си за тази партия през миналата есен, за разлика от 7 до 12 процента в бившите западногермански ландове. Това отразява наследството на комунистическия режим, който никога не е успял да създаде някаква адекватна култура на паметта сред гражданите си; бившите източногерманци изглежда не изпитват онзи вид алергия към десния екстремизъм, каквато изпитват западногерманците. По същия начин именно някои източногермански градове като Дрезден са местата, по които Пегида е организирала най-успешните си демонстрации. Както показва краткият възход на Национално-демократическата партия от 1960-те, когато властта се държи от коалиционно правителство, съставено от двете основни политически партии [християн- и социалдемократи], какъвто беше случаят с правителството на канцлерката Ангела Меркел до изборите от 2017, липсата на каквато и да е сериозна политическа опозиция насърчава възхода на крайнодесни протестни движения в Германия.

Но нито Пегида, нито АзД не успяват да разклатят германския консенсус относно нацисткото минало. Всички останали главни политически партии поддържат политиката на Меркел за бежанците и са дори още по-отдадени на доминантната германска култура на паметта. Заплахата от крайнодесен популизъм в Германия е доказано по-слаба, отколкото в доста много други европейски страни. Дните, в които някоя откровено неонацистка партия би могла да спечели значителен брой гласове са отдавна отминали и, въпреки някои флиртове с нацистки идеи, та дори и актове на [прикрито] насилие от страна на екстремистки настроените му покрайнини, крайнодесният популизъм в Германия вече няма онези нацистки връзки, които имаше в миналото. Да, някои оттенъци на нацизма по ръбовете на АзД от време на време хвърлят партията в криза и това доведе до оставки на редица от водещите ѝ членове. Партията заявява, че би желала да сложи край на германското чувство за отговорност към собственото минало, но при толкова много солидни и постоянни мемориали на жертвите на нацизма, разположени из цялата страна – като се започне с „препъни-камъните“ и се завърши с мемориалите в бившите концентрационни лагери – е трудно да се види как нещо подобно би могло да се случи. Подобни физически напомняния за престъпленията на Хитлер и нацистите са пред очите на германците всеки ден и, макар че едно дребно малцинство може и да не харесва това, те нямат друг избор освен да ги приемат. Когато става дума за приемане на греховете от миналото, в края на краищата, за Германия алтернатива няма.

Сър Ричард Джон Еванс е британски академик и историк, най-добре познат с изследванията си по история на Германия през 19 и 20 век, особено Третия райх. Понастоящем е професор по история в университета Кеймбридж

Дзен или на лов за азиатски тигри

Автор(и): Красимир Дамянов

Заминах за Бангкок на двайсет и пети октомври хиляда деветстотин деветдесет и трета година. Една от най-дългите в живота ми. Междувременно Бил Клинтън бе поел кормилото в Съединените Американски Щати от стария Буш. Чехословакия се бе разпаднала без кръв, докато войната в Югославия бушуваше от близо година. Идеше редът на Босна, а след нея и на Косово. Когато стигнеше в Македония, ансестралната ми земя, щях да се запиша доброволец. Жестокостите, извършени на Балканите изпълваха страниците на европейския печат. Музиката на Горан Брегович заливаше ефира – нищо, че беше сърбин или може би точно затова. Една покъртителна история за двама влюбени – Адмира Исмич и Божко Бъркич, бошначка и сърбин, застреляни по средата на моста Връбна от снайперисти при опит да избягат от града, обиколи света. Нарекоха ги Ромео и Жулиета от Сараево. Починаха Дизи Гилеспи, Кобо Абе („Жената от пясъците“), Борис Христов (гениалният бас) и Цола Драгойчева, някогашна членка на някогашното Политбюро („баба Цола“), която направи така през седемдесет и трета, че да загубя година и половина в казармата за разлика от теб, галеникът на съдбата.

Но загуба ли беше?

Ако се наложеше да воювам, а нещата отиваха бавно натам, я за България, я за Македония (която е част от България в съзнанието на нашия род, както знаеш) – поне щях да знам как се прави. Това си мислех нерадостно докато се подстригвах в бръснарницата на Маркез де Корбера преди заминаването ми за Бангкок, а като станах от стола, в синия двуреден окъсял костюм от захода на социализма, с внушителния си ръст, високо подстриган и с оголен тил и сноп все още черна четка на темето, приличах повече от всичко на барета в отпуск, макар и да бях служил в инженерни войски и най-малко на международен журналист.

Никой не ме изпрати.

Кацах на летище Шипхол, Амстердам, най-голямото в Европа, около седем часа вечерта. Беше ми хладно в остарелия шлифер на татко, който пазех от пристигането ни в Мадрид. Колкото повече време минаваше, толкова повече чувствах диво, разяждащо безпокойство. Опитвах се да мисля на английски, но в главата ми звучеше полски. Стига да беше полски, разбира се, а не някаква „линга словена“, езикът на който говорехме като млади по Черноморието с туристките. По дяволите, нали щяха да не прашат във Варшава! Постепенно, някъде преди полунощ чакалнята започна да се изпълва с дребни, нисички хора от азиатски произход с чанти и торби в ръце. Тук-таме някоя цветна чалма, каквито помнех от младостта си, когато през Централна гара София гастарбайтерите пътуваха за Западна Германия да положат основите на Задоволеното съвременно западно общество.

За да се окуража, започнах да си повтарям доводите на Йосиф:

– Те са малки, подкупни и приказливи. Ти си Голям, Неподкупен и Могъщ.

Чувствах как изпълвам стария двуреден костюм до пръсване.

– Макар и проницателни, не бива да почувстват смущението ти.

Нямаше да им позволя. Можех да се справя с трима от тях. Бях Ван Дайм.

– Говорят пиджин инглиш, какъв е проблемът ти? А ти на всичко отгоре си и писател.

Бях. Имах повече английски думи в главата, отколкото полски. Само за седмица щях да го наваксам.

– И най-важното: следвай указанията ми по телефакса! Останалото ябълкарката го знае.

Имаше предвид координаторката ни там, родом от Мичиган.

– Моля пътниците за Бангкок да се подготвят за отвеждане към самолета – изведе ме от унеса ми съобщение на английски, от което нищо не разбрах и се отправих по-скоро по усет с всички към изхода, но дребните човеци, на които до преди малко се чувствах пълновластен господар, така жестоко ме изблъскаха, че се озовах на края на опашката. Никога не бях пътувал в по голям самолет. Имаше два или може би три етажа, както ми се стори в стресовото състояние, в което се намирах.

Но в същото време – и в по-тесен.

Дали защото беше разчетен за размера на пътниците по източните аеролинии или се бях уголемил под внушенията на Йосиф Даидов, главния ни редактор, но на петорната седалка мястото ми бе в средата и до мен се намести не виетнамец или китаец, а огромен африкански моряк, който моментално заспа и ме затисна с туловището си, та трябваше да го прескачам до края, за да ида в тоалетната. Не че бях расист, но единственото хубаво, което мога да си спомня от това безкрайно пътуване, единственото смислено и полезно нещо освен вечерята, беше показването на маршрута след всеки филм (гледах „Беглецът“ с Харисън Форд и още пет други филма) очертан със синя дебела черта на екрана върху картата на света.

Беше вълнуваща, тази груба начупена линия с малкия самолет накрая, пълзяща по земното кълбо. Първо Европа, почти до Москва, после надолу, надолу през средна Азия към Хималаите, още по надолу и когато след десет часа най-сетне нощта свърши и се разсъмна, и видях онова, което никога няма да забравя – меандрите на Ганг, по пътя си към Бенгалския залив да се вият величествено под мен, – разбрах едно: всеки поглед е едно откровение, всяко пътуване има видима и скрита цел.

7.

На летището не ме чакаше никой.

(Спомних си вица от времето на студената война за шпионина, който, когато парашутът му не се отворил, с тъга си помислил, докато падал: „И ако сега не ме чака и джипа долу, хубаво се подредих!“)

Нито американка – дълго се взирах в неколцината бели жени сред посрещачите, – нито служител от администрацията на хотел Рийджънс, нито дори някой хоп с грижливо написан на ръка надпис „М-р Дамианов“. Никой. След половин час разхождане обсаден от рой досадни водачи на четириколесни и триколесни таксиметрови автомобили, „Мистъл! Тук-тук, Тук-тук?… Масаж?“ особено настървено крещяха последните (тук-тук, щяха да разбера по-късно, наричат от Индия до Африка странните триколки със сандък за пътниците), се обадих в Хотела и след хиляди извинения ми изпратиха шофьор. Пътуването ни отне около час. За да ти опиша хаоса и нечовешкото задръстване, в което попаднах, ще кажа само, че регулировчиците бяха с противогази! Седем реда коли от едната и седем от другата бавно се влачеха по магистралата, разнебитени сиви здания от предградията с алуминиеви дограми, тук-там някой храм в дъното между тях и над всичко сиво небе и чудовищна влага. Влагата ме прегърна още със слизането ми от самолета, облази голотата ми под ризата и полепна навсякъде, за да остане до края на престоя ми по кожата. Спомних си Хавана, но тогава бях двайсетгодишен и ми беше все едно дали съм сух или мокър, потен или чист.

Хотелът ме потресе с изискания си вид. Бях смаян от гостите – махараджи, паши и шахове с по дванадесет жени наредени една след друга в индийска нишка, богати западни граждани в безупречни костюми и разноцветни коктейли в ръка, дами с воалетки и кученца. В един момент помислих, че съм попаднал в друга епоха и друг свят. А когато ме отведоха в апартамента – салон, спалня с кабинет и баня с басейн колкото хола ни в Елипа, окончателно изстинах; беше станало грешка, недоразумение, бяха ме сбъркали с друг! По двуметровия матрак, състоящ се от няколко етажа възглавници, имаше посипан цвят от лотос, а на масичката до него купа с тропически плодове.

Изкъпах се срамежливо в единия край на басейнчето и си легнах да спя, като се надявах никога повече да не се събудя. Преди това четиримата или пет прислужника напуснаха безшумно моята обител, без да знам нито как, нито с колко да ги възнаградя. Нито пък имах с какво: до края никога, нищо не платих – разписвах се, бях попаднал в комунизма, плащаше за всичко Мери Мак’Колин. Червенокосата ябълкоберчака от Мичиган. Все още не я бях видял и, вече буден, криво ляво навързал началните фрази на представянето си, когато телефонът до главата ми иззвъня. От другия край на жицата гърлен женски глас изстреля неразбираема тирада с още по-неразбираем американски акцент. Разбрах, че трябва да сляза на етажа ѝ, имах записан номера на стаята ѝ, нахлузих чиста риза, костюма и полетях към долния етаж. Позвъних.

– Какво правиш тук? – изумено ме погледна тя. Беше възпълна, наистина червенокоса и с лунички и по ръцете, още по нощница и с разпуснати коси.

– Защо?

– Казах ти долу! Във фоайето. След половин час! Защо идеш сега?…

– Извинявай, не разбрах точно къде – оправдах се. Истината, е че не бях разбрал нищо, но така, един срещу друг, май нямах проблем; последното малко ме окуражи.

– На колко си години? – подозрително попита тя след кратко мълчание.

– На четиридесет и пет. Защо?

Мери почти се свлече надолу по стената и отметна трагично глава като Медуза, преди да ѝ я отсекат:

– О, боже! Пращат ми стогодишен старец, при това женен!

– И какво? Да не ме е газил трамвай! – ядосах се вече и аз.

Изглежда не ме разбра, защото глупаво попита:

– Трамвай?

Изобщо, всичко тръгна наопаки между нас от самото начало.

– Май не си много в час и с английския – отбеляза небрежно тя като се поотпусна на вечерята, задълбочена в менюто.

– Говоренето не ми е проблем, само чуването. Особено когато ти крещят по телефон. Въпрос на някакъв дребен дефект с обертоновете, мисля. Дори и на български не разбирам текстове на песни, например.

– Сигурно е от възрастта – сбърчи нос тя.

Никога не се бях чувствал стар дотогава. Само това ще ти кажа.

Помниш Зорбас. Когато Антъни Куин, от филма, доста по-стар от мен между впрочем, купи на младото момиче от бардака, дето не му обръщаше внимание, шампанско и всичките рози на продавачката на цветя. Нещо такова трябваше да направя и аз и да ѝ взема акъла, но за зла участ никой не мина с цветя, а алкохол не близваше! Веднага започна да се държи с мен покровителствено и властно като с подчинен.

– Внимавай – предупреди ме, когато си поръчах от онези гигантски, виолетови скариди, които в Мадрид продаваха само по Коледа на баснословни цени и се наричаха като италианските жандармеристи – „карабинери“.

– Казваш го заради цената ли?

– Не. Сосът – посочи менюто. –Дъ смол хот чили пепърс. Чушлетата отстрани, три на брой са!

Наистина на всички ястия в менюто имаше отбелязани някакви тънки, грациозно извити като „фа“ ключ червени чушлета, степените на лютивост, предположих, но въпреки всичко реших да постъпя като в романа на Казанзакис и поради липса на рози, да ѝ натрия носа по нашенски:

– Поръчай ми с пет! – казах дрезгаво.

Щеше да види тя стогодишния старец на какво е способен!

Имах предвид не само чушлетата. Щях да се прежаля. И ако не бяха проклетите карабинери, може би всичко наистина щеше да бъде като по Казанзакис: „Малко лудост трябва в тоя живот, началство“! Но ефектът от соса беше тъй чудовищен, смехът ѝ толкова писклив и оскърбителен – какво ли се бе изписало на лицето ми? – трябва да съм бил наистина жалък в мига, който хукнах към тоалетната, уловен за устата, защото като плати и изчака малко да се съвзема, тя просто си тръгна, без да съм в състояние да я последвам в апартамента. Вече не беше нужно да ме гази трамвай, не, а ѝ не помня имаше ли в Бангок или не, за да се хвърля под него. Ужасът беше влязъл през устата ми като огнен меч и щеше да ме чака на другия изход нажежен до бяло.

8.

Работата ни започна с посещение в пресцентъра на премиера и офиса на губернатора на националната банка. Тайланд, някогашното царство Сиам, ми обясни Мери (Сиамска котко! – си казах, като я гледах), за разлика от всички околни държави никога не бе владяна от никого никога. Това даваше отпечатък на начина по който любезно, но твърдо ни отказваха достъп до всичко. Нямаше никакви изгледи в близките дни да се доберем до премиера и се нахвърлих яростно в английския. Нощите си прекарвах пред СNN канал и завесата, която скриваше англоговорящия свят от мен започна бавно да се вдига. Трябваха ми седмица или две и за мой късмет се заредиха някакви празници, така че изоставихме идеята за интервютата и се съсредоточихме в проучвания.

– За да продам една страница реклама от петдесет хиляди марки, избраното с височайшата чест да бъде интервюиран директора му от теб предприятие, трябва да е осъществило приходи след данъци над четвърт милион заминалата година. Т.е двеста и петдсетхиляди долара, от които два процента се отделят за реклама. За сигурност ще съсредоточим диренията си в тези с над половин милион печалба. Това може да се види в публикациите на годишника на търговската камера, където вече съм отъпкала пътека – каза тя. – За три месеца по две интервюта дневно, ще ни трябват следователно поне сто и осемдесет, значи двеста фирми. Трудността не е в издирването им, а в проследяването на това каква се явява компанията: дъщерна, майка или смесена.

– В смисъл? – Беше около трийсет и пет градуса на сянка. Намирахме се в читалнята на търговската камера. Мери в свободна копринена блузка, аз – в злополучния тъмносин маоистки костюм, в който, съгласно Йосифовите инструкции, трябваше да „потисна“ източните ни партньори с огромния си ръст и възрастова разлика. Други новини не бях получил от него.

– В смисъл какво е участието на чуждия капитал. Защото, ако една фирма е дъщерна, т.е. напълно подчинена на друга, ще даде или не пари за реклама, решава майката; освен хотелите, те рекламират директно. Ти ще правиш точно това: ще проследяващ произхода на капиталите. Не ти е задължение, но и аз не съм детска учителка и не давам уроци по английски ей така, ясно?

– Ясно – поклатих глава. – Съгласен. По-нататък.

– Имаш две седмици да влезеш в крак с езика, нещата ще се проточат не по наша вина. Родолфо беснее, но страната е спряла до Раждането на Бащата. Рождения ден на монарха. Националният им празник. Всички се готвят за този ден.

– Добре де, какво пречи да почнем по предприятия, едва ли проучването ще ни отнеме толкова време?

Мери вдигна глава от каталога, остави за момент фишовете и присмехулно ме изгледа:

– Гледай и се учи. Президентът, губернаторът на банката, министъра на финансите са първите яки клони върху които изграждаме нашето „дръвце“. Ел арболито – каза на испански тя. – Родолфов израз за схемата на проучванията ни. Те, естествено, на въпроса ни кои водещи предприятия да изтъкнем в материала си за Форбс – имаш ли представа магнетичната сила на това име за един азиатски индустриалец?…

– Не – признах си. – Дори не знаех, че съществува такова списание…

– О, боже – разпери възпълните си, луничави ръце тя, – забравих, че идеш от Изток! Та те, имено те, политиците ще ни посочат съвсем логично ония предприятия в които под една или друга форма са собственици или имат участие зад имената на техни далечни или близки роднини. Тук това е широко разпространено: половината индустрия принадлежи на краля и семейството му и местните управници под едно или друго име. А препоръчително писмо написано от ръката им или дори визитната им картичка е нов клон по пътя към листака, където се крият златните ябълки. Така че политическите интервюта са на загуба като хартия, но от огромна полза като информация. Оттам нататък всеки ще ни препраща към своите хора по същия сигурен начин и ако с в предварителния ни списък, работата е наполовина свършена: ти ставаш от масата, сядам аз.

– Мери – казах едва ли не с благодарност. – Бъди сигурна, че ще се справя. Все пак не може ли ако намерим някоя фирма, която си струва и е в състояние да ни приеме, да не чакаме две седмици да се роди Бащата. Някоя дребна риба, но тлъстичка според критериите ти, на която да си наточа зъбите. Ще ти призная нещо – никога не съм интервюирал премиер министър. Познавах сегашният ни преди още да е, но и него не съм. Да почнем от по-ниско. Всъщност интервюирал съм само директори на комунистически предприятия около едно от най-замърсените езера в Европа.

– А ти виждал ли си тукашните?

– Директори?

– Езера. Видя ли реката? Бррр!

– Не. Още не съм имал време.

– Утре ще разгледаме града, тази вечер сме канени на Денят на благодарността в Американското посолство.

– Сигурна ли си, че съм предвиден и аз?

– Какво знаение има? Поканата ми е за двама.

9.

Навярно си спомняш оня странен червен сос с варени кестени, който ви правих години в Мадрид, всяка нова година след деветдесет и четвърта. Е, там го научих, застанал сам, като на пост до огромната пуйка с почти женски крака в Американското посолство в Бангкок. Мери ме запозна с посланика, секретаря му, със западногерманското културно аташе, за което каза, че някога е избягал от ГДР, после изчезна, отвлечена от няколко млади офицерчета от посолството. Германецът, по-възрастен от мен, много приятен и любезен, разбирах му всичко, ми прави известно време компания, но в момента, в който останахме само двамата, се огледа, наведе се към мен и без никаква връзка с това, за което говореше, мушна ме силно с пръст в гърдите и все така дружелюбно усмихнат просъска:

– Кей Джи Бииииий, а?… Ка Ге Бе! От сто метра ви помирисвам! Ауфвидерзеен!

И офейка.

Останах като посран, сам по средата на салона.

До пуйката. И се съсредоточих в соса, уж го изучвам…

Когато споделих със задавено гърло на закуска случилото се – „Къде изчезна! Защо ме заряза!“ – тя отначало се смя, после се замисли, накрая критично ме огледа.

– По-скоро приличаш на Мао Зедонг в тоя костюм и с тая небесносиня риза. Изплашил си го. Нищо. Днес ще ти поръчаме подходящи дрехи…

Не търсихме дълго. Мери се спря пред първия магазин с нарисуван шивач с метър и зад тезгяха пъргаво скочи нисък индиец: заповядайте моля! Тя дори не ме остави да си избера плат, посочи един не лош възсив синьозелен вълнен, друг черен, а имаше такива невероятни пъстри, вълнени и памучни, гладки и възлести материи! Заповядайте в четири на проба, каза индиецът, още двама подскачаха около мен, мериха и пресмятаха, и като се извини, че не не могат да ги завършат днес, се закле утре в десет часа да ми ги доставят. По обяд, ще ви чакат в стаята, сър, оставете ни номера!

– А пари?

– После, после пари! – изплашено заръкомахаха те.

Не можех да повярвам, че някой е в състояние да ушие костюм за такъв кратък срок, при това два. Баба ми беше шивачка и помнех целия дълъг отегчителен процес.

Постепенно някак свикнахме един с друг. Дори се появи между нас нещо подобно на доверие. Когато разгледах компютъра ѝ, първият лаптоп, който виждах, останах поразен колко малко използва възможностите му. Употребяваше го като обикновена пишеща машина, а не устройство, за което знаех, че може да сравнява данни, да избира, отделя и класифицира. Да мисли.

– Давай да направим нещо разумно – казах една вечер. Работехме всеки ден до към девет в кабинета на апартамента ѝ. Беше по-голям от моя и с по-хубава гледка. Към един зелен парк с езеро, до което все още не бях имал време да отида. – Остави ме да систематизирам данните, а ти после ги вкарай и ако знаеш как, ги обработи, накарай това чудо да работи. Не пиши само на него а го накарай да мисли.

Не спах цяла нощ. На другия ден беше неделя и я помолих да си почине, а аз взех всички фишове, които бяхме изписали през седмицата, справочниците и годишниците на търговската камара. Покрай въпроса „кой кого управлява“ се натъкнах на любопитни разкрития. Оказваше се понякога, че даден петзвезден хотел на брега на индийския океан, собственост на човек със звучно име, почти непроизносимо, бе не само част от световна верига – английска или американска, тя пък собственост на друга, холандска или белгийска, но и че в холдингът, който управляваше това разпростряло се по света луксозно членестоного, регистриран на остров Ман, имаше участие от 15 или 20 процента капитал съшият оня първоначален бизнесмен, трети братовчед на краля, с който, ако случаят определеше, можеше и да седнем един срещу друг и разговаряме. Но не на „пиджън инглиш“, както Йосиф ме надъхваше в нощта преди лова на азиатски тигри, не, приятелюм а на много, много по-висок и изискан английски от бащиния ти! Почти всички ръководители от държавния апарат или на предприятия и банки бяха завършили я Оксфорд, я Итън (това също го пишеше в справочниците) и кръвта ми направо се смразяваше само като си помисля в какви дълбоки води ми предстоеше да се хвърля!

– Представи си Мери – разказах ѝ като и подадох изписаните с данни таблици, – има заводи, собственост на банки, собственост на финансови дружества от пет националности, собственост, на осигурителни компании, собственост на държавни предприятия, те пък на частни и в крайна сметка, чрез миноритарни или мажоритарни участия собственици пак на част от себе си! Змия захапала опашката си.

– Е, и?

–Затворен кръг. Кого да дирим? Изумен съм! Има компании майки, татковци, дъщери, близнаци, тризнаци, фирми фантоми, фирми хермафродити и дори такива, които се размножават с пъпкуване! Флора и фауна на съвременния капитал…

– Какъв каза, че си бил преди, писател? – приближи се до мен тя. – Нали беше инженер? Добър фантазьор си си, но си избий всяка фикция от главата, ако искаш да спечелим пари. Иначе системата ти не е лоша – работи, качих таблиците на компютъра. Веднага е ясно какво търсиш и с кого си имаме работа, наистина – каза доволна. – Извинявай за първоначалната ми реакция. Но не си прави илюзии. Тоя свят е такъв.

И ме погали по ръката.

Ако не бях живял вече близо три години на Запад – и не помнех как отначало всяка по-любезна усмивка на продавачката в магазина ми приличаше на покана за правене на бебета, веднага бих понесъл бедната Мери на ръце към спалнята ѝ, за да сключим пакта за приятелство и ненападение между нашите две страни. Вратата беше само на една крачка от работната ни маса. И защо ли не го сторих!… Но Зорбас бе помъдрял, отстъпил пред спокойствието на Буда в тая част на света. Всяка сутрин той се събуждаше рано-рано от нежните звуци на един или два бамбукови цимбала. Под прозореца, непосредствено до хотела имаше мъничък будистки храм и около храма (а когато вали – под сводовете на безистена) танцуваха няколко момичета с голи пъпове в пъстри носии и цветя на шията. От съседната автогара прииждаха хора, оставяха жълти гирлянди по оградата, продаваха ги навсякъде, или по специалните колове за тая цел, слушаха за малко звънчетата, някои се молеха, други не, тръгваха си, идеха нови и всичко беше спокойно, красиво и естествено, а над всичко – безкрайното монотонно кльонкане на цимбала. Зорбас погалваше замислен настръхналия си балкански фалос в леглото и питаше като в любимия си коан[28]:

„Ще ти задам един въпрос. Можеш ли да ми отговориш?“

„Задайте го, моля“ – отвръщаше фалосът.

„Аз вече го зададох“.

„А аз вече отговорих.“

„И какво отговори?“

„А вие какво попитахте?“

„Нищо.“

„И аз отговорих с нищо.“

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Александър Везенков: 9 септември 1944 г.

Автор(и): Щефан Трьобст

Везенков, Александър: 9 септември 1944 г. София: Институт за изследване на близкото минало. Сиела Норма АД, 2014. 464 стр.

Дали днешната германска публика би била в състояние да разшифрова лаконичното заглавие „7 октомври 1949“ като основателска дата на ГДР? Едва ли. Друг обаче е случаят в България: тук и до днес 9 септември 1944 се нарича просто „Девети септември“ или дори „Девети“ (под което се разбира комунистическия държавен преврат, осъществен с помощта на влезлите в страната съветски войски). Това е и най-важната цезура в най-новата национална история. Съответно тази история се подразделя на две епохи: „преди Девети“ и „след Девети“.[29] В сравнение с това 10 ноември 1989, датата на дворцовата революция срещу Тодор Живков – партийният шеф, останал на власт 35 години – играе само второстепенна роля. С „Девети“ може да се сравнява единствено 3 март, „Денят на освобождението на България от турско робство“, когато в истанбулското предградие Сан Стефано (днес Йешилкьой) царска Русия налага на Османската империя предварителен договор, в който се предвижда създаването на българска държава от Черно до Егейско море и Охридското езеро, под егидата на Санкт Петербург. Няколко месеца по-късно Берлинският конгрес преразглежда тази териториална програма-максимум и предвижда само основаването на малко княжество България между Дунав и Стара планина. Въпреки това – или може би точно поради това – през 1990 българското Народно събрание отмени дотогавашния национален празник 9 септември и го замени с 3 март (който е бил такъв между 1888 и 1944). Това се случи независимо от обстоятелството, че тази дата обозначава и тогавашните български териториални претенции срещу части от днешна Гърция, Македония, Албания, Косово, Сърбия, Румъния и Турция.[30] И докато в днешна София са популярни фланелки с очертанията на „Санстефанска България“ и надписа „България на три морета“ (включително и Адриатическо), то споменатите български съседи не са особено очаровани от избора за национален празник на днешната държава-членка на ЕС, по разбираеми причини. За да направим едно централноевропейско сравнение: какви последствия би имало, ако новообединената Германия от 1990, вместо дотогавашните 7 октомври и 17 юни [съответните национални празници на ГДР и ГФР], би избрала за свой национален празник не 3 октомври, а също като България 3 март, тоест деня на „разбойническия мир“ от Брест-Литовск 1918, който в продължение на няколко месеца беше разширил влиянието на германския Райх чак до река Дон?

* * *

Малко преди 6:30 сутринта на 9 септември 1944, една топла и слънчева събота, радио София излъчва обръщение „към българския народ“, прочетено от 56-годишния генерал-полковник от запаса Кимон Георгиев. С „уморен“ и даже „женствен“ глас той съобщава на „българите и българките“, че опозиционният Отечествен фронт, към който принадлежи и комунистическата партия, е съставил ново правителство под негово [на Кимон Георгиев] ръководство. За да „спаси страната от гибел“ се отменя съюза с „хитлеристка Германия“ и се подкрепя борбата на Съветския съюз, „нова Югославия“, Великобритания и САЩ, против „германския лагер“ и „германския капитал“ (стр. 13).

Повечето от слушателите приемат това съобщение със смесени чувства, което се дължи не на последно място и на личността на новия министър-председател. Той е участвал, с помощта на военните, не само във военния преврат от 1934, но и в другия успешен български преврат, от 1923. И двата пъти превратите имат ясно изразен антикомунистически характер, така че поне простите български комунисти и техните симпатизанти от новата коалиция са доста изненадани. Междувременно Георгиев не е единственият политически хамелеон в новото четирипартийно правителство на Отечествения фронт, който си е придал скромна надпартийна окраска. Във всеки случай за България важи същото, което Валтер Улбрихт няколко месеца по-късно издава като директива за авангарда на своята партия в съветската окупационна зона на България: „трябва да изглежда демократично, но всичко трябва да се намира в наши ръце“. Вариантът на българските комунисти гласи така: „диктатът на нашата партия не трябва да бъде доловим“ (стр. 319).

Също като германските комунисти от 1945, българските от 1944 държат в ръцете си важна карта в политическата игра срещу временните си съюзници – присъствието на съветските окупационни войски. Сутринта на предишния ден, 8 септември 1944, Съветската армия прекосява границата между Румъния и България, и окупира само за една седмица цялата страна (с изключение на окупираните преди това от България части от Гърция и Югославия). Още на 9 септември 1944 първите комунистически партизани слизат от планините и поемат властта, заедно с местните комунисти в селата и градовете. Започва кървава разплата с „фашистите“, техните „симпатизанти“ и други „антикомунисти“.

Софийският историк Александър Везенков, експерт по периода на комунистическата партийна диктатура, си е поставил четири трудни задачи: първо, да реконструира в подробности какво точно се е случило на 9 септември 1944; второ, как се е стигнало дотам; трето, какви са непосредствените последици; четвърто, как тази дата е била първо сакрализирана, а след това отхвърлена с презрение [perhorresziert]. За това му е помогнал освен достъпа до централния и регионалните архиви в България, също и големия набор от автобиографични материали, публикувани в България преди и след 1989. Използвана е също и българската, съветска и западна историография на времената отпреди 1989, но също и онова, което е допринесла към темата българската историческа наука оттогава насам. При това му се удава убедително, с помощта на анализи, основаващи се на работа с архивите, да коригира и до голяма степен деконструира, утвърдения преди 1989 разказ за „Девети“.

Що се отнася до предисторията, Везенков гледа далеч назад, което обяснява защо събитията от 9 септември 1944 се появяват за първи път на страница 203. Преди това авторът изследва положението на България във Втората световна война – като съюзник на Германия, Италия и Япония, но без да влиза във война със Съветския съюз. Той разглежда подробно положението на българските комунисти, както в съветска емиграция, така и в българска нелегалност, където възниква едно (в сравнение с други места в Европа) сравнително слабо партизанско движение. Особено подробно се представя политически бурното развитие на страната през лятото на 1944, както и драматично променящото се военно положение: българската армия се изтегля набързо от окупираната част на Югославия пред напредващите партизани на Тито, министерският съвет обявява неутралитета на България, Съветският съюз обявява война на страната и на 8 септември Червената армия прекосява границата ѝ. Също толкова подробно се представя непосредствената подготовка на преврата през нощта на 8 срещу 9 септември. Тук остава без достатъчно внимание „съветският фактор“ – едновременно с това първите части на Червената армия прекосяват румънско-българската граница. Че тук не става дума за просто времево съвпадение, а за координирани действия, показва плътната комуникация между българските home communists и Moscow communists около Георги Димитров, както и онази между последния и Сталин – а заедно с това и съветското армейско ръководство.

Описанието, което Везенков прави на провеждането на преврата в столицата София, притежава всички качества на политически трилър. Авторът развенчава много митове от народно-републиканските дни – преди всичко що се отнася до личното участие на дългогодишния партиен и държавен шеф Тодор Живков. По време на войната зает основно като домакин, по-късно той се стилизира като определящ актьор на събитията от 9 септември, което след 1989 се сблъсква с остри възражения от страна на бившите му суратници.

Убедително е също и подробното описание на вземането на властта от комунистите чрез управлявания от тях Отечествен фронт, на регионално и локално ниво, при което се стига до сблъсъци с някои гарнизони на българската армия. Населението като цяло е изненадано както от вземането на властта от комунистите, така и от навлизането на Червената армия. Въпреки обявяването на война червеноармейците се посрещат на много места в България като „славянски братя“, нерядко и като „освободители от фашизма“. За това посрещане допринасят не само спомените за „освобождението“ от царистката армия през 1878, но и някои езикови недоразумения, както в случая, когато един съветски майор се обръща към български селски жители с думите „крестьяне“ (селяни). Те, разбира се, приемат това като българското „християни“ и се чувстват приятно изненадани. Към това се прибавя и обстоятелството, че към 9 септември съветските и български армейци вече действително са „братя по оръжие“, тъй като четиридневната съветско-българска война е приключена на този ден и България вече е съюзник на СССР във войната срещу Третия райх и неговите съюзници. Българските военни сили влизат в битки преди всичко с групата Е на вермахта, на територията на Югославия.

Едновременно с тези военни операции от есента на 1944 до пролетта на 1945 в българската армия се провежда политическо прочистване. Подобно на масово прочистване изглежда и провеждането през декември 1944 на т. нар. „Народен съд“, отделно от съществуващата правна система. До април 1945 са проведени 135 ускорени процеси и са произнесени множество тежки присъди срещу управляващите елити от 1941-44. Една трета от тях, 2.730 са смъртни присъди. Новите господари използват властовата ситуация и за поредица от саморазправи, стигащи до масов терор против долните нива на стария режим, тоест полицаи, жандарми, подофицери, служители, учители, попове и т. н. „Безкръвният преврат“, казва авторът „е последван от гигантски политически терор, по броя на жертвите“ (стр. 359).

Присъствието на Червената армия в България, както и съветската доминация в тристранната комисия на съюзниците с Великобритания и САЩ, имат двойно и странно следствие: от една страна някогашният военен противник България сега е съюзник на Съветския съюз и негов „боен другар“, от друга страна обаче тя е окупирана от съветите и според Московското примирие от 28 октомври 1944 върховен управляващ в страната е не регентският съвет, а съветският маршал Фьодор Толбухин, председателят на съюзническата комисия. Това се оказва огромно предимство за българските комунисти и техните съюзници от отечествения фронт. Американците и британците не успяват да осигурят равни шансове за българските опозиционни партии. Единственото, което могат да направят, е да подпомогнат бягствата от страната на много опозиционери. С мирния договор от Париж на 10 февруари 1947 дейността на контролната комисия е приключена, а заедно с нея и британското и американско присъствие в България. Още предната година монархията е премахната чрез оркестриран от комунистите референдум. Сталинизацията на страната може да започне.

В последната глава авторът противопоставя едни на други „променящи се оценки и неоспорими факти“ за 9 септември 1944. При това той убедително представя постепенния, политически обоснован преход в значенията на първоначалните пропагандни топоси за „народно антифашистко въстание“, респ. „народнодемократична революция“, през живковата формула за „социалистическата революция от девети септември“, до понятието „промяна“, влязло в употреба след 1989 и предпочитаното от него понятие „преврат“. При това той не го ограничава само до рамките на военен преврат, а подчертава, че тук става дума за политическа операция, проведена с помощта на части от Червената армия.

Авторът почти никога не изпада в историко-говора от времената преди 1989. Прави впечатление въпреки това евфемистичната формулировка „новоприсъединените земи“, когато става дума за голяма част от югославската Вардарска Македония, окупирана от България през април 1941 и присъединена през октомври 1942 (стр. 151). Тук изглежда оказва влияние националната химера за споменатата „Санстефанска България“, включваща именно Вардарска Македония (плюс много други области).

Книгата разполага с фотографска част с факсимилета на документи и оригинални фотографии, при което изпъква фотографията от корицата – недатирана, но очевидно идеща от септември 1944. Изгледът на партизанина пред минувачите – една почти детинска фигура в цивилно облекло (сако, памучна риза и каскет) – не говори нито за боен опит, нито за дълговременен престой в планините. Патрондашът и ловната пушка не променят особено много това впечатление. По подобен оперетен начин въздейства и снимката на трима въоръжени членове на Отечествения фронт в парка пред ректората на Софийския университет „Климент Охридски“, също от септември 1944: те действително носят със себе си освен пушки и една лека картечница, но старшият от тях е облечен в тъмно сако и пасваща към него шапка, при което, очевидно за фотографията, средното копче на сакото е предвидливо закопчано…

Монографията на Александър Везенков „9 септември 1944“, колкото лаконична, толкова и съдържателна, е важно явление в българската историография. Тук драматичната история на България от 1940-те е фокусирана като в призма върху този ден от късното лято и неговите и до днес силно вариращи оценки – от „светла дата“ до „черен ден“. Пространството между тези две крайности изпълва книгата на Везенков.

Щефан Трьобст (род. 1955) е професор по културни изследвания на Източно-средна Европа в университета Лайпциг. През 1998/1999 получава стипендията Хайзенберг на Немското изследователско общество.

Коментари (1)

- 14-01-2018|Гост

Нареченото „народно възстание“ Девети с няколко думи, както го знаем от вестниците от това време, унищожени с закон и потвърдено от Александър Везенков.

След май 1944 г. правителството на Иван Багрянов изпрати Стойчо Мушанов и започна преговори за присъединяване към съюзниците. Единствените бойни деиствия срещу съюзниците бяха от воените части действащи срещу партизаните. Те бяха разфомировани. Ограниченията срещу евреите бяха премахнати. Проф. Станишев водеше преговори с Москва за освобождаване на задържаните комунисти. Хитлеритката армия масово напусна България. На 24 август 1944 България обяви излизанене от войната с Англия и Америка и обяви неутралитет. С СССР нямшв положение на война.

Седмица по късно на 2 септември 1944 г. правителството на Муравиев обяви състояние на война с хитлеристите и присъединяването си към съюзниците в воените действия. То заповяда останалите в България хитлеритски части, ако има такива останали, да се обезоръжат и задържат в лагери. Няколко дни по късно СССР обяви война на новия съюзник на Англия и Америка. Но бойни действия не се проведоха, освен преминаване на няколко танкови колони и америкаски джипове и камиони с части на войските на НКВД с тяхните сини шапки и униформи. Редовна войска почти нямаше.

На девети в София танковата бригада и Гвардейския полк на звенарите заградиха и арестуваха в Военото Министерство правителството и Регентите. Маршал Толбухин заповяда да се дадат десетина хиляди пистолета и друго оръжие на всички освободени от затворите криминални и политически и на ръководената от НКВД ОФ група от земеделци, социалисти, радикали. Комунистите в България наброяваха около 2000 души и бяха малцинство. Арестуваните регенти и няколко правителства и депутати бяха изпратени в СССР и прес януари 1944 г, върнати в София. На 2 февруари 1945 след къс процес бяха осъдени и екзекутирани.

Защо комунизмът не е геноцид – част 1

Автор(и): Татяна Ваксберг

Текстът, който следва, застъпва тезата, че комунистическите режими не могат да бъдат определяни като геноцид. Той е писан заради натрупването на изказвания в дясноориентираните елити, според които комунизмът е геноцид и следва да бъде публично определян като такъв. Този текст споделя тежките оценки за комунистическите режими, но твърди, че те не отговарят на дефиницията за геноцид и не бива насила да бъдат напъхвани в нея. Последната част от текста разглежда въпроса за това дали комунизмът има някаква друга дефиниция, взета от международното хуманитарно право, и ако има, какво следва от това.

Онази част от Конвенцията за геноцида, която е дискутирана в текста, има следния действителен текст: под „геноцид“ се разбират определени „действия, извършени с цел да се унищожи, отчасти или изцяло, една национална, етническа, расова или религиозна група като такава“.

(Това изследване беше замислено като поредица публикации, но бял свят видяха само две части от него. Преди да е готова третата, БХК преустанови публикуването на Бюлетина. Статиите са писани през 2010 година.)

Въпросът в заглавието, разбира се, е подвеждащ. Идеологиите не могат да бъдат квалифицирани като правни понятия и е абсурдно да дискутираме това. Ако нещо ще е „геноцидно“ или „не-геноцидно“, то би следвало да е конкретно престъпление, извършено от конкретни хора. Нацизмът не е геноцид сам по себе си; геноцид е актът на замисляне и осъществяване на Холокоста.

Затова и примерът, разглеждан тук, не е комунизмът по принцип, нито комунизмът на теория, а възможно най-яркото, най-познатото и най-масовото му престъпление: ГУЛАГ. Въпросът е дали изпращането на смърт на повече от 20 милиона съветски и чуждестранни граждани представлява геноцид. При това нека уточним, че престъплението, за което говорим, е извършено в условията на ежедневен рецидив в продължение на /поне/ 36 години, и е запазило за историята имената на хиляди преки извършители плюс два вагона идеолози, последователи, вдъхновители и организатори.

Отговорът на този въпрос е отрицателен. Дори и най-пристрастният съдия-противник на комунизма не би посмял да каже, че престъплението ГУЛАГ отговаря на дефиницията за геноцида. По ирония на съдбата ние дължим това положение на самите създатели на ГУЛАГ – тъкмо те са тези, които навремето префасонират черновата на Конвенцията на геноцида и с това отменят възможността политическите престъпления да могат да се квалифицират като геноцид. От самото влизане в сила на тази конвенция преди повече от половин век геноцидът е престъпление, което може да бъде етническо, религиозно, расово или национално, но не и политическо. И както това често се случва в законотворчеството, този радикален цивилизационен завой е извършен благодарение на премахването на една единствена дума от текста.

Когато Конвенцията за геноцида е внесена за първи път в Общото събрание на ООН през декември 1946 година, тя изброява хората, които биха могли да се признават за жертви на геноцид. Това са хора, на които е отказано самото право на съществуване и които са членове на „расови, религиозни, политически и други групи“. Когато конвенцията излиза от Общото събрание на ООН две години по-късно вече гласувана, тя не съдържа думата политически. И макар промените в текста да са много повече от цитираното, това е най-съществената политическа промяна, която Конвенцията претърпява.

Между внасянето на проекта за конвенция и окончателното му гласуване той е преработван на няколко пъти от работни комисии на ООН. Прегледът на тези проекти посочва интересна еволюция на думата политически. След като думата е присъствала във всички първоначални проекти, тя някак си изведнъж изпада от текста.

Ето хронологията:

1. На 11 декември 1946 Общото събрание гласува резолюция № 96, в която заявява своето намерение да превърне геноцида в престъпление, наказуемо в международното право. Тогава в дефиницията е посочено, че геноцидът е престъпление, в хода на което се унищожават „расови, религиозни, политически и други групи“. Общият използван израз е „цели групи хора“;

2. На 26 юни 1947 създателят на термина геноцид Рафаел Лемкин, заедно с френския съдия в Нюрнберг Анри Дондьо дьо Фабр и румънския юрист и дипломат Веспасиен Пела предават на ООН своите предложения за текст на конвенцията. В тях отново става дума за „расови, религиозни и политически групи“, като е премахнат коварният израз „и други“;

3. На 6 август 1947 Секретариатът на ООН предава на Общото събрание своето предложение за текст на конвенцията, който е изработен през май същата година. В този текст жертвите на геноцид са дефинирани по следния начин: „расови, национални, езикови, религиозни или политически групи човешки същества“.

4. На 3 март 1948 Икономическият и социален съвет на ООН излъчва специална група, съставена от членовете му, която да изработи текст на конвенцията. В тази група влизат представителите на САЩ, СССР, Ливан, Китай, Венецуела, Полша и Франция.

5. На 5 април 1948 групата започва своята работа, като стъпва върху проекта, който първоначално ѝ е предложен. В него жертвите на геноцид са изброени като членове на: „национална, расова, религиозна или политическа група“. Текстът в този проект е подсилва допълнително политическия аспект, тъй като посочва, че посочените групи, на които е отказано самото право на съществуване, се унищожават заради техния „национален или расов произход, религиозна принадлежност или политическо убеждение“.

6. На 10 май 1948 година групата завършва своята работа с дълъг списък от забележки по първоначалния текст. Разминаванията в групата са толкова силни, че тя излиза не с предложение за текст, а с доклад за тезите, застъпени по време на обсъжданията.

7. След преглед на доклада в Правната комисия на ООН, на 9 декември 1948 година Общото събрание на ООН гласува действащата и до днес конвенция, в която жертвите на потенциален геноцид са дефинирани така: „национална, етническа, расова или религиозна група“.

Изследователите са установили, че СССР още тогава е започнал да прилага един механизъм, който в бъдещето само ще се усъвършенства: когато трябва да се вземат колективни решения, в чието обсъждане участват и демократични държави, предложенията за това какво да влезе и да не влезе в един текст се правят не от СССР, а от някоя васална държава. В случая с геноцида формалното предложение за премахване на думата „политически“ от текста не е било направено от съветската, а от полската делегация. Освен това е отработен и друг механизъм: предложението е направено така, че не дискутира реалностите в света, заради които изобщо се пише конвенцията, а се позовава на юридически аргумент. Полският представител твърди, че изразът „политически групи“ е твърде мъглив и че „липсата на отличителни характеристики [на тази група] не позволяват тя да се дефинира“.

Нека напомним, че през 1948 година конвенцията за геноцида сама по себе си представлява революционно дефиниране на нещо, недефинирано дотогава. Ако не всичките, то повечето норми, които тя съдържа, тогава са „мъгливи“, начело с набързо добавената категория на „етническата“ група, която не се споменава в нито един от старите проекти, включително и в този на самия Лемкин.

Премахването на думата „политически“ от целия текст поставя два фундаментални въпроса. Първият от тях има обидно лесен отговор, но той е такъв само от висините на 2010 година: защо е внесена тази промяна?

Причината е ГУЛАГ, който съществува още петилетка и половина след влизането в сила на тази конвенция, за разлика от лагерите на смъртта на нацистка Германия, които по това време вече не съществуват. Нюрнберг и Токио са в минало време, повечето извънредни поствоенни съдилища вече са на път да приключат работата си. И макар конвенцията да е писана, за да формулира именно германското варварство и да предотврати прераждането му за в бъдеще в друга държава, към декември 1948 има само една страна, която да е пряко наказуема за систематично унищожаване „на своите граждани“ /това е друг израз от проектите на конвенцията, който отпада накрая/, и това е СССР. И, разбира се, наскоро образуваните комунистически страни от Източна Европа.

Всъщност проектите на конвенцията за геноцида съдържат още един елемент, който има отношение към премахването на думата „политически“. Те съдържат две предложения, които тогава също отпадат, но близо половин век по късно са въведени като революционен елемент. Едното предвижда създаването на постоянно действащ международен съд, който да разглежда престъплението геноцид. /Първото заседание на този съд се състоя едва през юни 2003 година./ Второто предвижда възможността престъплението геноцид да бъде разследвано от която и да било трета страна, нямаща отношение нито към страната, в която е извършен геноцидът, нито към жертвите на този предполагаем геноцид. /Това уточнение също отпада от окончателния текст, а на негово място влиза точно обратната норма – че престъплението геноцид ще бъде съдено само в съдилищата на страната, в която е извършено престъплението. Допуска се също то да се разглежда и в специализиран съд, ако такъв бъде създаден./

Двете теми – за политическия характер на геноцида и за възможността този политически геноцид да се разследва извън страната, в която е извършен – трябва да са били много тежко предизвикателство за СССР от онези години /тогавашният представител на Москва в ООН е Андрей Громико, а членовете на съветската делегация, тоест, стоящите в сянка юристи, които участват в дебатите и писането на проектите, се избират от една от най-мрачните фигури в историята на Коминтерна – Дмитри Мануилски/. За това свидетелства един прелюбопитен документ, писан от външния министър Молотов. В циркулярно писмо от февруари 1949 Молотов представя на своето министерство най-важните елементи от изтеклата вече Трета сесия на Общото събрание. В онази част от писмото, която засяга конвенцията за геноцида, няма нито дума за двата основни пункта, срещу които се е сражавала съветската делегация /съденето в чужбина на геноцида срещу политически групи/. Пише съвсем други неща. Например за това колко е „несъвършена“ конвенцията, тъй като в нея не са залегнали изискванията на съветската страна, а те били следните:

– да се посочи, че геноцидът е органически свързан с фашизма;

– да се разпространи действието на конвенцията върху западните колонии;

– да се формулира допълнително явлението „национално-културен геноцид“.

В традицията на съветското документотворчество циркулярните писма съдържат онези елементи, които пропагандата следва да развива публично. Истинските проблеми се пишат на друго място, например, в указания или в грами.

Вторият фундаментален въпрос, поставен от изтриването на думата „политически“ в конвенцията за геноцида, е защо тази промяна бива приета. Защо устойчивите демокрации тогава се съгласяват с толкова фундаментално и напълно прозрачно с целите си изменение?

Първоначална публикация в бюлетина „Правата на човека във фокус“

(Издание на БХК, Брой 23, 2010 г.)

Татяна Ваксберг е известна българска журналистика, която пише предимно на правозащитни теми. Освен на огромно количество текстове, публикувани в пресата, тя е авторка и на документалния филм „Технология на злото“, посветен на „Възродителния процес“, както и на книгата „Милошевич и Трибуналът. Личен поглед към един незавършил процес“.

Коментари (1)

- 17-01-2018|х.

Никъде до сега не съм видял статистика в която да пише, колко българи са убити от българи по време на войната и колко след войната по време на „мира“ и „победата“ на Съветската армия в България. Верно, че много от убийствата са направени по искане от Берлин или Москва. Верно, че много от документите ги „няма“, верно, че подобно търсене ще срещне много пречки, но защо не може да се чуят поне гласове за това. Винаги търсим вината другаде, но нека да видим собственото си лице. Имало е и хора, които са се противопоставяли и са искали да спасяват живота, и други които настървено са го вършили, но нищо не чуваме за тях. И много от тях нито са били комунисти, нито фашисти. Само опортюнисти виждайки възможност да го правят безнаказано. И виждаме същото да се повтаря даже и днес и другаде и другаде с различни знамена и лозунги и какви ли не предлози за „оправдание“. Като че ли хората не са за живота на хората, веднага щом бариерата св вдигне за тях.

Циганската лъжица

Автор(и): Красимир Дамянов

1.

След като дълго се колебах в коя най-сигурна банка да си внеса парите, избрах Банесто. Банката управлявана от Марио Конде, мой връстник и бизнесмен на годината. Внесох на мое име петстотинте хиляди пезети, изкарани на Гредос и крити досега по различни места в стаята (покритото мляко котката не го лочи, извинявай за откровеността) и купих отново кола на старо. Този път бял Сеат124, четвърта или трета ръка, чийто собственик с радост се отърва от него срещу трийсет и пет хиляди (триста и петдесет долара) и моментално потеглих за Астуриас, надявайки се да спася нещо от предишния. Макар и да го бях платил, от бързане не си бях дал труда да го прехвърля на свое име. Предишните собственици, подплашени да не сгазя някого за тяхна сметка, побързали да снемат от отчет возилото.

– Добре де, не искам вече колата, разбрах, а само акумулатора – обясних в гаража за задържани автомобили в Комияс. – Съвсем нов е, ето фактурата.

– Заминавай, да не задържим и теб. С тия документи нямаш право изобщо да си показваш носа от Мадрид!

Така че напразно прекосих Пиренеите. Но не съжалявах: река Есла, по чието поречие се бях качил, е една от най-красивите испански реки. С ждрела и кръжащи орли, с невидими пъстърви във вировете, планински ливади около тях, на които никой не ти казваше нищо, ако осъмнеш в палатка.

Не ми се тръгваше от провинция Леон – сякаш си бях в България…

От Астуриас поех да си търся работа към Галиция. По приказките на Делфин – обетованата земя. Символичното захвърляне на Алексовото приятелство – грозната псувня, с която се разделих с него – не ме напусна през цялото време. Отекваше още в ушите ми, когато стигнах в Луго, малко градче, оградено с крепостна стена – та чак до Сантяго де Компостела, следвайки приблизително Пътя на Свети Яков, по който вървяха поклонници с тояги и кратунки, вързани на тях, както преди единадесет столетия. Давах си сметка, че бедният Алекс я бе отнесъл не толкова заради метафората с прасето, а заради теб. Бях сигурен, че ти не беше посегнал на глупавото му касетофонче, което бе подарил някога на жена си в изблик на нежност в началото на журналистическата ѝ кариера, но не и за парите. Ала и с тях нещата не се връзваха: един истински крадец щеше да вземе всичките пари, а не само една банкнота, най-горната, нали?

– Взела я е Пуси! – озъби ми се Сандра преди да замина. – Свършила е дневните, трябвали са ѝ пари за пазар, а после е забравила, че ги е взела. Това е истината.

Но можех ли да бъда сигурен? Пътувах в понижено настроение.

Нямах голяма надежда, че ще намеря работа, макар и да ми допадаше идеята за живот на север; не се виждаха обаче строителни кранове да стърчат като в Мадрид. Общо взето навсякъде се отнасяха с мен доста сърдечно, успях да разговарям с много хора, които ми пожелаваха скоро да ми излязат документите с изключение на една ужасна секретарка със спрял мензис, която, като ме видя, небръснат и изморен, имах чувството, че ще повърне. Но пък точно там търсеха пътен инженер – ха де, късмет!

– Оставете си курикулума – прие ме смразяващо тя в някаква стъклена канцелария, подобно кобра в аквариум за опитни мишки.

– Все пак бих желал да говоря с някой колега, въобще с инженер – примолих се.

Инженер? Точно което, секретарките най не обичат – да ги прескочиш.

А във Финистере, има такъв нос в Галиция (на латински: краят на земята), най-неочаквано ми провървя. В Сан Хосе, строителна фирма, в чиято дейност влизаха реставрации на катедрали и манастири, ме прие възпитан червенокос мъж над петдесетте с уморено лице. Носеше необичайното презиме, Сааведра. В крайна сметка, според статистиките в Испания има още 11769 души със същото презиме като на Сервантес, но изглежда бях попаднал на точния: Сан Хосе се намирал в момент на експанзия и един млад инженер от Източна Европа им идел добре. Не каза евтин, но има ли значение? Веднага си го помислих. Обеща лично обаче да ми отговори по телефона, когато се върне босът им от отпуска.

Завърнах се при вас в Мадрид носен на крилете на надеждата.

Като че ли беше малко, но и от Луго се получи утвърдително писмо. Окуражителен резултат пристигна дори от Бургос, от фирма, която реставрираше катедрали. Сааведра наистина се оказа пророк: строителното инженерство се бе превърнало в най-търсената специалност в Испания в навечерието на олимпиадата в Барселона и Световното изложение в Севиля, изсмукали кадрите с по-високото си заплащане. Ликувах.

Защо не отидох, като съм толкова горд, да си меря оная работа с лъвовете там ли?

Защото не бях упражнявал професията си десет години. Този отговор стига ли ти?

И всичко наистина щеше да бъде наред, ако едно странно събитие не помрачи, а преди това не хвърли в напразни надежди задружния ни семеен екип. Точно в разгара на подготовката на заминаването, малко преди да напуснем Центъра за имигранти, цикълът на майка ти взе че спря. Мисълта, че щяхте да си имате братче или сестриче със сестра ти, отначало направо ни парализира, но постепенно страхът ни се смени от плахо любопитство, любопитството – от умиление (бебенце) и умилението – от философско примирение към радост (животът е този, който повелява). Но, уви, съответният преглед показа недвусмислено, че Сандра я бе споходило единствено онова, което и злата секретарка в Луго, преждевременна менопауза с всичките последствия от това: депресия, хормонален дисбаланс, раздразнителност, но вместо да си го изкара на мен (тъкмо се канех да я питам защо по дяволите тия наши деца ставаха все като съм в командировка!) тя просто тихо си поплака. Лежахме прегърнати в неудобните легла в приюта за емигранти в Алкобендас, изпитвах угризения, гледах в тавана и си спомнях добри и лоши дни. Беше ми мъчно за нероден Петко, за нас, за вас, за родителите ни, за цялото човечество.

Пет години, шепнех, още само пет, Сан. Потърпи. И ще се върнем богати…

Няма да познаем България.

Милият мой Санчо! Колко убедителен трябва да съм бил, за да ми вярва.

2.

На осемнайсети август хиляда деветстотин деветдесет и първа година, в деня на опита за преврат срещу съветския президент Михаил Горбачов, натоварени цялото семейство на полураздрънкания сеат, потеглихме за Галиция. Защо свързвам едното събитие с другото?

Много просто – оттогава сякаш угасна и ентусиазмът на западните бизнесмени към страните от бившия Източен блок, а като добавим и току-що последвалата война в Югославия, и интересът им към индивиди, пристигнали като мен от тая част на света, Аз обаче вече се носех с осемдесет километра в час на север към Галиция, изпълнен с надежди. Имах за пръв път от години насам автомобилна осигуровка (Сандра ме бе принудила да я направя почти насила), пет хиляди долара спестени в банката на най-харизматичния банкер, и обещанието за намиране на работа от човек с име на писател № 1 в Испания, а и в света. Пътят бе задръстен и едва привечер успяхме да се доберем до някакъв по-второстепенен, на река, край която да опънем палатката и да преспим.

Първото, което направих, бе да спусна бирените кутии в студените води под моста. Половин час по-късно след като опънах платката, напалих огън и опекох евтиния нарязан салам, слязох по задник по хлъзгавия бряг да ги потърся. Сандра переше на брега, а вие се карахте със сестра си. Намерих опипом найлоновия плик лесно – наистина малко встрани от мястото, където го бях оставил, а и ми се стори и по-тежък. Бръкнах да отворя една кутия и я изпия на хладно, още докато съм водата, но вместо бира… измъкнах един колт модел четиридесет и седма. Хм. Бръкнах втори път и извадих след него един парабел, после един броунинг, една съвсем ръждясала неизвестна испанска марка и накрая някакъв много малък никелиран, побиращ се на дланта ми пистолет!

Всичките те – в прилично състояние, обилно намазани с грес.

Не бяха седели на дъното дълго. Огледах се предпазливо и се измъкнах на брега.

– Какво е това! – изплаши се Сандра, когато ме видя с пистолет срещу нея.

– Ш-ш-т! – закимах отчаяно. – Не знам. Намерих го в реката.

– Красимире, веднага го хвърли обратно! Моментално!

– Я си гледай работата! – извадих и останалите и започнах трескаво да ги почиствам от тинята. В отделна торбичка имаше и две-три шепи различен калибър патрони. Просто нямаше как да не позная сред тях и тия от автомат Калашников, прочутите 7,65. Тях поне помнех добре от казармата. Следователно не бях попаднал на тайник от испанската гражданската война, а на съвсем съвременен арсенал, захвърлен по спешност в реката. Чий ли беше?

– Не ги пипай!.. Може би с някое от оръжията е извършено убийство.

Замислих се. Не беше изключено. Жените по принцип са по-интуитивни. Но пък защо щеше да хвърли всичките? И, най-важното – кой? ЕТА? Ти вече беше чувал за баските по телевизията. ГРАПО, въоръжената марксистка групировка по подобие на Червените бригади, действащи навремето в Италия? Хубаво щеше да облещиш очи като ги видиш!

– Да ги занесем в полицията! – предложи тя.

– В полицията? Не и преди да спася ей тоя, най-малкият. Чакай да видя дали има муниции за него… Искам да ги покажа на Радой.

– Не! – Никога не я бях виждал такава. – Няма да ги качиш при децата!

– Ще го скрия на такова място в колата, че никой няма да ги намери. Моля те!…

–Тръгвам да търся полиция. Ще вървя цяла нощ и докато не намеря, няма да спра!

Сега пък вече аз се ядосах.

– Казах, ще взема само малкия. Млъкни! Хубаво е да разполагаме с оръжие.

– Хубаво е изобщо да не те бях срещала!.

– Дръпни се назад! – насочих пистолета към нея. Какво щеше да стане ако натиснех спусъка, ли? Нищо, беше празен. Щеше да изщрака и сигурно никога нямаше да ми го прости цял живот. Но не посмях.

– Татко, мамо?– обади се някъде от тъмното Дима. – Батко ме бие…

– Само да му ги покажа и ще ги хвърля обратно – прошепнах. – Моля те! Ти не си била момче, не знаеш какво е!…

– Посмей и няма да видиш повече децата си!

Разбрах, че не се шегува. Опитах да печеля време.

– В полицията само ще ни мотаят. Ще ги хвърля обратно. Така става ли?

Нагазих и затърсих подходящо място в подмолите. Беше вече тъмно.

– Какво правиш?

– Оставям ги на такова място да не може да ги намери някое дете, което се къпе – (Търсех им място зад някой корен, за да ги открия след време, запомних върбата, знаех, че един ден ще се върна). – Ето, връщам се с празни ръце!

Цяла нощ не спах. Или може би спах и само сънувах, че не спя. Сънувах, че те разбуждам, пропълзяваме до водата да ти ги покажа. Бяха прекрасни на лунната светлина! Металът студено блестеше, ти беше аз и аз бях ти, а двамата – непобедими! Сглобявайки и разглобявайки механизмите им един по един мислено, малкият леко заяждаше, заспах едва призори.

3.

Установихме се в околностите на град Луго на брега на реката с най-нежното име, което може да се даде на една река: Миньо. „Моя“ на български. Като „мила моя, моя страна“ и пр. И тя наистина стана моя за близо месец – по-точно наша – с тъмнозелените води, стария дървен яз със стени от побити колове, хлъзгавия улей, към някогашна мелница с надвиснали върби, досущ като край Стария Лом в родното място на баща ми. Единствено високите евкалипти над тях по хълмовете правеха различен пейзажа тук. Но и те бяха емигранти като нас, пришълци от далечни земи, доведени да се борят с влагата и останали завинаги. Щяхме ли да пуснем корени и ние? Нощем се къпехме със Сандра в разливите над бента, след като заспяхте, а после се любехме скрити далеч от палатката. Бяхме те оставили да спиш в колата, за да можеш на воля да си въртиш радиото преди да заспиш и да не ни досаждаш. Край Миньо чу за пръв път „Хотел Калифорния“. Беше вече голямо момче, разказах ти съдържанието, беше много тъжно:

През 60-те или преди това наистина имало в Щатите такъв хотел. Притежавал тъжната слава на обител, в която се приютявали хора, чийто животът им е омръзнал. Плащали пълен пансион, а в замяна получавали невероятни преживявания в иначе уютната обител. И всяка нощ, по съвсем случаен избор един от гостите бивал убит. Опразненото място веднага бивало заето. Веднъж един заблуден пътник случайно замръкнал там. Още с пристигането си се влюбил в момиче и останал да се весели в компанията му заедно с всички. Постепенно осъзнал, че е открил жената, която винаги е търсил, и че за пръв път в живота си е щастлив. Дотолкова, че не забелязал надвисналата опасност, а когато се опитал да избяга, било вече много късно…

(Питам се сега дали успя някога да разбереш, че е създадена почти едновременно с теб, че е записана на рождения ти ден, шести декември и излъчена за пръв път два дена по-късно на осми декември хиляда деветстотин седемдесет и шеста, годината на твоето раждане? Има съвпадения, които не ми дават мира!…)

На сутринта те събудих рано.

– Ставай, ставай, че има една изоставена кола край бензиностанцията. Да ѝ смъкнем карданения вал, докато не са ни изпреварили циганите! Нашият за нищо не го бива вече.

Казах го на шега, по израза на баба ми „яж, че да не те набори циганчето!“, защото предишната нощ наистина се бе настанил цигански катун около лагера ни. Два големи смачкани фургона Форд и Сеат по-запазен от нашия, не каруци с чергила, каквито помнех от детството си. Но пък във всичко останало си приличаха. Моментално се разкрещяха на сутринта, разпълзяха се кой знае защо руси деца край водата, вие веднага решихте със сестра ти, че са крадени, млади циганки с тях запретнаха поли да перат и запяха, майките им, а мъжете клекнаха под бента да ловят риба в бързея. Сестра ти не смееше да излезе от палатката, ти хвърляше по едно око на разголените жени. Подариха на Сандра истински калъп домашен сапун за пране като видяха да се мъчи с тоалетен. За разлика от мен мъжете им издърпваха все големи бели мрени. Я да видя на какво ловиш, дойде при теб по едно време един, най-косматият, със златна верига поне половин кило. Ела сега да ти покажа нещо, малчо, запретна крачоли той, останалите закимаха утвърдително с глава. Нагази в реката и започна да обръща камъните, събираше изпод тях едни зелени гъсенички в ципеста обвивка, но не бяха ручейници, ручейниците бяха напуснали вече пясъчните шушулки, превърнати в бясно сновящи, неуловими мамарци. Гъсеничките пак бяха също някакъв вид ларви, на неизвестно какви пеперуди, мрените просто мрат за тях, каза ти.

Реших да се отблагодаря на новите ни съседи.

– Знам под Бургос едно скривалище с патлаци, момчета – подметнах свойски аз. – Ако ви кажа къде са, можете да ги продадете и вземете добри пари.

– Виждаш ли това? То ни стига за нашите си цели – показаха сгъваемите си чекии те („чекия“ е нож на по-стар български, сине, а не онова, което си мислиш). С дълги закривени дръжки на синджир метър дълъг. – На клана ни му е забранено от старейшината да се докосва до дрога. А покрай тия, дето им е разрешено, можеш да купиш не един, а колкото щеш желязо, но не ни трябва беля. Тук е Галиция, момко! Царство на всякаква контрабандна стока!… Ние сме скромни вехтошари от Мадрид, също не лош бизнес, но сега сме във ваканция… Видя ли какво парче извади? Я си лови рибата, мой човек! Изобщо не сме те чули. Е, сега вече знаеш на какво кълве!

Абе бяха си страшнички, каквото и да си говорим. Макар и да се смееха дружелюбно… От време на време се скарваха ужасно, погваха се един друг или всички – децата, но им минаваше бързо. Черпеха ме с домашна ракия, каквато се прави единствено по тоя край. Само дето не свиреха на китара както по телевизията… Вечер, върнех ли се от Луго (ходех всеки ден да търся квартира, в крайна сметка ни се хареса това малко, спокойно градче и приех предложението на фирмата), се къпехме заедно в реката. Противната секретарка не бе могла да преживее факта, че съм получил утвърдително писмо, когато ѝ го показах. Явно беше минало през главата ѝ докато е била в отпуска. Прави, струва, въртя ме, мота, но накрая клекна и ме пусна при директора. В първият момент се изплаших като го видях, помислих си, затова го е крила: беше хипофизно джудже. Крачката му стърчаха напред от стола, ръчичките му – къси и яки – лежаха на масата като цепеници. Мургав с лъснало от пот интелигентно лице.

– На твое място не бих се кумил толкова – каза, като усети, че леко се дърпам, – Очертава се икономическа криза. Работа има, но това са договори подписани миналата и по-миналата година. Ние работим предимно с администрацията. Улици, игрища, пътчета. Имаме поне за пет години напред. Нали си пътищар? Иначе, ако излезе някоя съборетина, твоя е – усмихна се сърдечно той. – Ще я реставрираш. Не се гнусим от нищо.

Само след година щях да си спомня думите му за надвисналата криза. Но реално не почвах работа, изчаквах уклончиво под предлог, че си търся квартира, докато се завърне от отпуск генералният директор на фирмата в Понтеведра. И когато разбрах по телефона от Сааведра, че се е върнал, тръгнах незабавно още същата вечер, за да бъда сутринта пред кабинета му. Ако нищо не станеше, щях да се върна до обяд в Луго и да кажа, че съм се успал или настинал. (Сега ми е смешно като си помисля до какви жалки хитрини съм прибягвал! Например една от квартирите по обявление се оказа в блока над службата, през един етаж, но се отказах от нея. Как иначе щях да си пиша командировъчни до понеделник и още петък да си се връщам вкъщи при вас, както правехме някога в Института по паметниците, нали щяха да ме видят? А и да ме търсят на звънеца „за щяло и не щяло“ всеки път, когато им потрябвам?… Боже, боже на социалистическото минало! Ела си прибери децата! Всички ония наивници, тарикати и шмекери на дребно, плъзнали по света!)

Какво е шмекер ли? Ами гледай мен от онези години и ще разбереш.

4.

– Добре – каза Хасинто Рей, генералният директор на Сан Хосе. Посрещна ме с бяла външна риза и загорял тен в тъмен, хладен кабинет. – Убеди ме. Трябва ни инженер реставратор. Катедрали и манастири – с лопата да ги риеш в Испания. А си и пътищар, хубаво. Само че си искал много пари… – въздъхна той и спря погледа си на мен.

Изстинах: не си спомнях да съм разговарял със Сааведра за заплатата. Може би ме бъркаше с някого, с друг някой инженер, който се беше опъвал, пазарил недостойно, както аз в Луго. Нищо не разбирах…

– Много?

– Седемстотин хиляди месечно съвсем не са малко. Наистина на инженер на твоята възраст плащам толкова. Почти. Но идеш от друга страна, друг свят – погледна ме изпитателно той, – и не те познаваме.

Сърцето ми падна в петите като чух цифрата. Седем хиляди долара?!…

Понечих да се оправдая – страшно много бяха – но да коленича и да моля за прошка още пó не вървеше. Хрумна ми друг, съвсем отчаян спасителен ход.

– Щом не ме познавате, платете ми като на току-що завършил испанец.

– На току-що? – Очите на Хасинто Рей светнаха дяволито. – Добре. Триста и трийсет хиляди месечно и нито стотинка отгоре. В счетоводството ще ти обяснят срещу колко ще се разписваш по ведомост и колко ще получаваш на ръка. (Беше времето на черните и белите пари, преди влизането на еврото.) Има ли проблем?

– Няма. – Още не ми се вярваше. Стиснахме си ръцете. Рей едва сега се засмя:

– И как беше писал накрая в молбата си? No polis record. Без полицейско досие, a? Оригинален начин да подчертаеш, че знаеш английски. А руски?

Изчервих се.

– Знам и руски.

– Ще видим. Имаме големи планове! Но за това друг път, днес деловодителката отсъства. Ще дойдеш утре по същото време да подпишеш договора. – Къде си отседнал?

– В един скромен хотел наблизо.

– Е, хайде честито! Какво пиеш, уиски? – Поръча две чаши по централата той и след малко си излязох замаян.

Не губих никакво време. Дигнах от едно улично кошче местния вестник и по съобщения за даване под наем на апартаменти моментално завъртях телефони. До вечерта бях обиколил три жилища. Четвъртото не успях да го видя, ходих само на адреса да разбера къде е, но в себе си пожелах да е то. В нов квартал на океана, ширнал се открай докрай до хоризонта и обратно, хвърлих око и на лодките около блока, а цената ми се стори направо смешна в сравнение с мадридските. Трийсет хиляди! Десет процента от парите, които щях да получавам. Не, по-добре да събирам за яхта… Останах да спя в Понтеведра. Можех да си поръчам стая в най-скъпия хотел на морето, апартамент, мезонет, сюит с изглед към океана, бях вече безумно богат, но… предвидливо не бях взел със себе си пари. Запалих колата и потеглих някъде пó на скрито място в залива.

Предградието или рибарската махаличка, където спрях да нощувам, и чиито дървени къщури напомняха созополските, носеше романтичното име Кóмбаро. Спуснах колата на самия пясък. Отворих вратите, не мислех да опъвам палатка и загризах сухоежбината, която си носех. Вятърът довяваше отнякъде тънък, едва доловим, но напълно определим пушек на дърва и риба на скара. Виеше се над заливчето и като тръгнах подире му с обилно слюноотделяне в устата, димът скоро ме доведе до малък каменен пристан с каменна тераса и ресторант в дъното, препълнен с хора.. Приближих човека, който обслужваше голямата тенекиена скара, причина за пушека, и поздравих учтиво.

– Добър вечер! Вкусно мирише. Мирише чак в Понтеведра!

Мъжът се позасмя. Каза нещо като „хайде холан“ на местния език, а после на испански: „Дай боже да е добра!“ Беше над шестдесетте, плешив, но с гъсти черни мустаци. Може би затова ми напомни грузинец или грък от Черноморието. Огледа ме от глава до пети.

– Откъде идеш? – попита.

– От България.

– Най-хубавата бира правят в Белгия, да знаеш! – отпи от своята и се облиза. – Но и тая не е лоша.

– Колко струва сардината?

– Петстотин пезети.

– Едната?!

– Ха-ха! – зацвили от смях той и чевръсто прибра готовите, добре препечени риби, лисна олио на плочата и хвърли десетина нови. Бяха големи, едри, сочни и пресни; от тия, на които люспите им падат само като ги докоснеш. – Една?… Продава се на дузини. Хей от оная сеньора там, госпожа съпругата ми.

Почнах да се бъркам, да броя стотинки…

– А… четвърт? – колебливо казах, – три риби, искам да кажа?

Той вдигна поглед от скарата, погледна ме преценяващо и понижи глас.

– Как се казваш? Слушай сега какво, Касимиро. Вземи тия две халби, ето ти пари и иди ги напълни при нея… Няма да ѝ казваш, че са за нас! В никакъв случай!… И се върни тук, без да те види. Ще ти дам три риби. Човеко, я си вземи шест! Само донеси бирата – допи своята той, избърса уста и ми подаде халбата. – Действай!

На третия път вече се клатех. Коминчето бълваше дим като локомотив. Дон Хайме, потен, с разкопчана риза, изпод която се подаваше мощна растителност, вече ми разказваше живота си и аз на него своите три.

– Още като те видях и си казах, това момче няма пари. А сардината от Комбаро е най-вкусната на света. И не е скъпа. Бил съм емигрант като теб, си сеньор, в Германия. Петнайсет годинки! Мога да го потвърдя с ей тия две ръце! Колкото чинии са измили те, ако знаеш, колкото лайна са изчистили… Всичко, което виждаш, е техен плод: кухнята, ресторанта с терасата, столовата за бачкьорите и салона за тузари. Всичко с проклетите немски марки е купено.

– Испанската марка е по-скъпа от немската. Щото с пот е изкарана – реших да му се отблагодаря с вица на Васко Дългия за българската песета.

– Така е! Но запомни: Не само бачкане е нужно, а и късмет! Наздраве. Аз имах късмет…

Разказваше. Надълго и нашироко. Като Синдбад моряка, преуспелият търговец от „Хиляда и една нощ“, на Синдбад бедняка от улицата. Над залива припадаше нощта, над главите ни хвърчаха прилепи, липсваше само птицата Ру. И ето я и нея:

– Хайме-е! Разбойнико! Мислиш, че не те виждам какво правиш ли? И вие! – завика по мен стопанката в един момент, – Да, вие! Отивайте си, че като дойда и ви лепна по една нафора и на двамата… Тъй както се смее, и ще хвърли топа! Ама нека пукне! Нека. Триста и петдесет на хиляда и триста кръвно да качиш, не-ме-е-гри-жа! – завърши тя – Умри!

– Да, а ето го и моя късмет – поклати глава нежно той, без да забрави да мушне обратно в джоба ми монетата, която първоначално му бях дал. – На него късмет дължа всичко. А сега бягай, спасявай се, че има много лошо мляко! По-лошо и от на дива коза!

Вече знаех какво означава. Проклет характер. Не чаках да ме подкани.

– Един ден ще ви ги върна! – Разтърсих ръката му. – Непременно. Довиждане, господин Синдбад!

– Хайме – извика след мен той. – Дон Хайме Родригес Отеро Кастро де Лима!

– Запомних!

– От Кóмбаро… – Гласът му заглъхна в нощта.

Спах като къпан. А на сутринта Хасинто Рей се обърна към мен още по-церемониално:

– Имам за теб една добра и една лоша новина. С коя да започна?

– С хубавата.

– Заповедта ти е готова, Дамианóв. Остава да я представиш в Министерството на труда и социалните грижи.

– А лошата?

– Заминаваш за Мадрид. Засега основните ни обекти са там. В Мадрид обаче ни наблюдават под лупа и ще почнеш работа едва като ти излезе разрешението. Тука по-можех да те скрия, но няма работа за твоя ценз. Твърде ценен кадър си. Всъщност това беше лошата част. А договорите с Източна Европа – засмя се той, – не се шегувам, тепърва предстоят.

Изглежда не беше чел по време на ваканцията вестници.

Стигнах по обяд в Луго, но не се явих на работа, а ги уведомих с писмо, че се отказвам от предложението им по независещи от тях причини. Можех да си представя физиономията на секретарката! Сигурно от изненада мензисът и бе тръгнал отново. Решихме да изкараме вечерта на яза, а на другата сутрин да потеглим по хладно. Сандра и Дима се върнаха от бране на къпини като феи – с цветни венчета от диви маргарити и две пълни алуминиеви туристически кутии с къпини. Такива едри и зрели къпини никога не бях виждал, нито в България, нито по-сетне в Испания. На всички ни беше мъчно за Миньо и водопада, зелените ябълкови дървета отсреща, които почваха да дават плод и упойващата тишина – този постоянен ромол на падащата вода, който възприемаш като тишина.

Привечер нагазихме в реката, обърнахме за последен път с теб плоските камъни и събрахме от ларвите. Не хванахме нищо, циганите си бяха заминали следобеда, така внезапно както се бяха и появили, и с тях изглежда големите мрени и последното слънце. Кротко закапа дъжд. Валя цяла нощ. На сутринта намерих на поляната след катуна една забравена лъжица. По-голяма от супена и по-малка от черпак за сипване, лъщеше на лунната светлина като сребърна. Прибрах я за спомен.

Без да се усетим, бе превалил близо половината септември. Мисля си, че онова сухо лято е било изключение, Луго е най-дъждовното място в Испания. И най-тъжното по тази причина. Сандра дълго щеше да въздиша за напълно обзаведената квартира, която само видяхме, но най вече за училището ви. Кой знае, може би имаше право, може би ако се бяхме заселили там, животът ни щеше да е провинциален, еснафски и скучен (все някак си щях да се оправя с властното женище на джуджето, в крайна сметка всичко се свежда до едно), но много по-лесен. По-човешки.

И ти, момчето ми, да си сега сред нас.

5.

В Мадрид пристигнахме привечер на четиринадесети или петнадесети септември хиляда деветстотин деветдесет и първа година. Спряхме на едни къмпинг под Алкобендас и ти и сестра ти тръгнахте в старото училище, докато си намерим квартира. Твоето учене беше само символично, защото ми трябваше помощник да стегнем колата.

– Татко, искам да ходя на училище, скучно ми е с теб…

Скучно? Около нас и пред нас, там където днес минава северния сектор на М40, четиридесеткилометровия пръстен, имаше сметища, огромни купища с изхвърлени гуми, мебели, дори цели коли понякога и поне три-четири автомобилни гробища наоколо, които да претършуваме и подменим почти всичко по сеата!

Как можеше да ти е скучно?

През деня само разглеждахме и тайно подхвърляхме на кучетата късове евтин салам, а призори те будех нетърпеливо – Радой, ставай! Съмна се! – и се промъквахме по дворовете, където бяхме набелязали и дори демонтирали частите предишния ден. Кучетата ни познаваха и само въртяха опашка в очакване на законната награда. Меко казано, крадяхме. Но наричахме това „усвояване на вторични суровини“. Под най-голямата от поредицата могили край шосето, могили с отпадъци високи двайсет и повече метра, един непрекъснат хребет, които щяха да засипят само след година с пръст, да го трамбоват, посадят трева и разсадят средиземноморски пинии, малко над мястото, над което се издигна гигантският панаирен полигон на името на крал Хуан Карлос Първи, те учех да кормуваш. Привечер обичахме и двамата да се катерим по могилите боклук и гледаме оттам града. Пластмаси, стари мебели, заводски обрезки, филтри, талашитени и всякакви дървени плоскости, стотици телевизори, кофи от боя, захвърлени лампови радиопредаватели, прахосмукачки, най различни опаковки от най-различни детайли и стоки, облегалки и седалки от коли или въртящи се столове от офиси, гардероби, тонове нацепени на безброй парченца автомобилни стъкла или кутии с масла, гуми, болнични легла, матраци, купища болнични престилки, бинтове, опаковки от лекарства, патерици и дори протези, та непрекъснато очаквахме да изровим и някой труп. Гадно и величаво едновременно. Мръсно и ужасяващо.

Но величествено. Достойно за перото на някой нов Жорж Перек.

– Кой е той? – питаше ти, кацнал най-отгоре като гарван. Жорж Перек, разправях ти, може да ти описва едно мазе или някой таван в продължение на цяла една книга, момчето ми, и да ти разкаже чрез вещите историите на техните притежатели, на цяла епоха, има такава литературна вълна, нарича се нов роман, а тук са погребани цели цивилизации! За какво мислиш, че съм те довел? Ние сме изследователи, не сме ли? Един ден в разкопките си бъдещите археолози по тях ще гадаят за нас. Но се безпокоя, че боклуците са единственото, което ще остави нашата, Радой. Затова сме тук, за да свидетелстваме пред бъдещите поколения.

– Татко, какво ти става, да не си пил?

Какво ми ставаше? Как да ти обясня, момче…

– Я погледни Мадрид! Един ден ще бъде в краката ни!

В далечината, над могилите, зад пушеците от подпалени предмети, под разкъсано небе се очертаваше градът. Новите квартали. Старата част не се виждаше с изключение на някоя и друга църковна камбанария към центъра. Трябва да го превземем, Радой! Ето за какво сме тук. А за да го превземем ни трябва здрава кола. Да, Мадрид ще бъде в краката ни, сине, в моите и твоите, под гумите на Сеата, нали затова бяхме се върнали от Луго? Ще го превземем както варварите превзели древния Рим. Но исках само да ти кажа, че за тази цел трябва да сме единни. Един за всички и всички за един.

Като в Кръстникът, нали, каза ти. Очите ти светеха.

Като в Кръстникът. Семейството над всичко!

6.

А през октомври вече имахме квартира. Избирах я дълго в радиус от двайсет минути път пеша до Генерал Диас Порлиер по картата на града. Невероятно, но мадридският клон на Сан Хосе се намираше през две преки от генерал Пардиняс, където само преди девет месеца се бях сражавал с храбрия Нелсон, а после си бях продал душата на Негово Величество! Скоро щях да мога да си я откупя. Апартаментът ни пък се оказа точно срещу задния вход на кръчмата Златния Петел в Елипа, кварталът, в който бяхме издирвали с Алекс дядката нотописец и който ми се бе сторил – блоковете – през моста на М30 като дълга червена стена. На оттатъшния край на моста, в градинката с акациите и пауните, потънал в злак, се криеше паметникът на Адолфо Густаво Бекер, поетът по чиито стихове някога бях учил испански в Хавана. По-късно, вече в десети клас, на теб също ти харесваха. Помниш ли?

„Днес както вчера, утре като днес – и винаги едно и също…“

Да, по странен начин животът ми се въртеше в кръг. Един хубав ден през ноември (в живота ми есените се оказват винаги съдбоносни и сигурно ще се сбогувам за последен с тоя свят наесен) след справка в банката на сеньор Конде, тръгнах към големите гробища в края на хълма да си търся временна работа. Парите ни свършваха, а бях чул на Сол, че търсели изкопчии за по десет хиляди пезети на гроб, сто долара, но и това като повечето слухове се оказа лъжа. Първо, испанците, поне в Елипа, не заравяха мъртвите си направо в земята, както по нашите земи, а или ги вграждаха в стени след кремиране, или, по-заможните, ги поставяха в оловни ковчези в семейните гробници, прилични на малки гръцки храмчета. И второ – не умираха. Според статистиките славеха се с най-голямо дълголетие в Европа и трето в света. Ако трябваше да живеем от това, отдавна да сме умрели от глад! Но милостив Господ Бог, ето че встрани от входа на гробищата попаднах на няколко работилници за обработка на мрамор.

– Да имате някаква ниско платено тежко физическо бачкане? – попитах направо.

– Абе имаме, но не е тежко – ми отговориха в третата, – а интелигентско. Можещ ли да режеш на машина?

– Строителен инженер съм и съм работил в Института по паметниците в родината ми цели пет години – обясних гордо. – С мрамора съм на ти. Само ще ви моля да ми начертаете какво и как да отрежа, като означите размерите му било в милиметри, било в сантиметри…

Взеха ме, но като чуха „инженер“, „милиметри“, сякаш им бръкнах не знам къде.

– Касимир-о-о-о-о-о-о-о-о! – провикне се нарочно от другия край на двора Лусиано, бригадирът, пришелец от Андалусия, най-изостаналата провинция. – Сто шейсе и седем и три на седемдесе и шест и четири. Бял Макаел (имаше такъв вид мрамор). Не, чакай…Сива Перла.

Иди, че ги запомни!… Още от Хавана бъркам на испански седем със шест. Сиете и сейс. Звучат ми наистина като „красавица“ и „краставица“, а и той, проклетникът, никога не ми начерта нищо, освен да ми означи някоя дупка направо на плочата, с чавка. Иначе самото рязане не беше кой знае колко трудно. Нещо като с циркуляра по трудово обучение в училище. Истинско чудо е, че не ми се случи нищо през този начален трудов период!

– Момче! – клатеше глава назидателно Лусиано. – Аз тая работа я върша трийсет годин’ и не съм я йощ’ научил, а ти искаш за три дни. Е, нема да стане…

Ех, да ми излязат един път документите, а ти си крещи колкото щеш тогава, мислех си. Веднъж, докато разтоварвахме пратка, а палето с облицовъчните плочи висеше от порталния кран и чакахме да се спусне, приседнах за малко на съседното.

– Не! Никогаш не го прави! – приближи се до мен и прошепна изплашено брат му, Хосе, по-възрастен от него благ човек, който ми показваше тънкостите и как да не си отрежа някой пръст на машината. – Сакън, да не те види! Никога не сядай в Испания, момче, докато работиш, никога!

(Сякаш чувах да говори Стефана, баба ми по бащина линия. Турцизмът е неин.)

Така че, ето чии са думите, които и ти щеше да чуеш един ден от мен: никога не сядай, докато работиш. Малко помогнаха обаче бащинските му съвети. На третия път, когато изрязах осемнайсет сантиметра по-къс един скъп и прескъп черен базалт (сто тридесет и пет вместо сто петдесет и три), Лусиано застана до машината, въздъхна и ми каза:

– Ела с мен, синко, ще ти дам друга работа…Тоя материал е твърде ценен.

Заведе ме в задния двор. Под лозницата, затрупани с остатъци, с изхвърлена храна, осрани от кучетата, които пускаха нощем в централния двор, се въргаляха купища годен, но с невъзможност да се добереш до нужното парче, материал. Подреди батака, сухо рече Лусиано. Вероятно мислеше, че е начин да ме унижи, да ме накара сам да си тръгна… Но не позна: само след три дена всички се изредиха да идват да погледнат мястото. С измити от калта парчета, подредени по цветове и размер – малките отвън, големите отзад, подпрени по стените, с достатъчно разстояния за количката между отделните секции, складът за рециклиран материал, грееше във всички цветове на дъгата!

– Браво. Как успяхте да се оправите в тоя ад? – зачуди се директорът.

– Складова статистика, комбинаторика плюс малко теория на хаоса, сеньор.

Не казах и поезия. Много щеше да му стане. „Лицето бледно като мрамор,/ коса разпусната и руса, погалваща с копринени вълни/ алабастровото нейно рамо…“ Точно така, Адолфо Густаво Бекер! А на третия ден, мъчителят ми вече бягаше като ме види…

– Лусиано-о-о-о-о! – виках от другия край на двора. – Ти тая работа дет’ я работиш трийсет годин’, убаво, ама си забравил, чувеко, че си я научил още на трет’я ден! Да си чувал за закона за разпределение на Гаус? Ела, ела да ти го разясня!…

Малко преди да ме изгонят, документите ми за работа най-сетне излязоха и Лусиано си отдъхна.

7.

Мадридският клон на Сан Хосе, номер двайсет в списъка на строителните фирми в Испания, бе забележителен не толкова, че бе наречена на името на светец, при това дърводелец в земния си път, Свети Иосиф, таткото на Исус Христос, а че за разлика от Варненския район на Мостстрой, където бях започнал през седемдесет и трета инженерната си кариера тъй напористо, и където по коридорите на триетажната сграда се пречкаха повече от сто и петдесет души технически персонал, обслужващ строителството на един единствен мост, в Сан Хосе, построил десетки обекти, две атомни централи и летище в Латинска Америка, не се мяркаха повече от петнайсет. Нямаха отдел Кадри, Личен състав, Планов отдел, Труд и работна заплата. Технически, Финансов, Връзки с обществеността, Охрана и безопасност, представител на Държавна Сигурност, а всичко това се заместваше от един единствен момък на възможно най-мощния компютър, от счетоводителя Хесус, двете секретарки – сеньорита Мар и сеньорита Чон, един главен инженер, един групов и десетина технически като мен. Така че останаха доста зачудени, когато се появих аз, петото колело в каруцата им.

– Какъв казваш, че си? – подложиха ме още същата вечер трима на разпит: директорът, груповият и счетоводителят.

– Специалист по реставрации.

– Все пак – върнаха се пак с въпрос към мен, – кое те тегли повече?

– В смисъл?

– Пазарлъкът или техниката. Умеещ ли да се пазариш?

– Опазил ме господ! – изумих се аз. – В какъв смисъл?

И тримата ме изгледаха съчувствено.

– Да започнат с Хосе Луис в Алкалá пък ще видим… – предложи директорът.

– Интересно какво е имал предвид Рей… Е, честито! Добре дошъл на борда!

И почнах. Знаеш къде е Алкала де Енарес: на петдесет километра от Мадрид. И кой е роден там. Мигел де Сервантес, само дето майка ти много се смя за трикилометровата зона, двайсетте минути пеш до службата, по които бях издирвал нахождението на квартирата ни: „И сега какво? Ще трябва да се местим на двайсет минути от Алкала ли? Ще умра!“ Не я бях виждал да се смее от България. Но най-добре се смее този, който се смее последен. И даже плаче. Защото макар и да работех на обекта по цял ден, вечер пак ходех в офиса! Никой не ми каза, че съм длъжен да го правя, но някак си от самосебе си се получи; първият път ме закара Хосе Луис, колегата ми от Алкала, а сетне вече сам тръгнах. Пеша. Точно двайсет минути от къщи. За мое учудване офисът се оказа пълен по това време, телефоните не спираха да звънят, фотокопирните машини да жужат, секретарките да говорят по външните линии една през друга, а техническите – да пресмятат трескаво количествени сметки с калкулаторите, да уговарят цени и доставки с други като тях ненормалници, които по същото никое време се намираха от другата страна на жицата в техните си пък офиси.

В девет часа вечерта? Тия добре ли бяха? Нямаха ли си работно време?…

Не били длъжни, обясни ми Хосе Луис, помагали си по тоя начин…

Последен преставаше да си „помага“ Пабло, момъкът на компютъра. Вдигаше някъде към десет часа нощес замаян поглед от екрана и, залитайки, напускаше стъклената менажерия, в която работеше от девет сутринта. Изобщо Хосе Луис се оказа полезен в много отношения със съветите си. Започнахме заедно полето за ръгби в студентския град край Алкала. Защо ръгби, а не някоя църква, нали за това ме бяха взели, а и двама технически на един обект, малко странно ми се стори, но кой бях да разпитвам.

– Предлагам да си поделим работата. Ти си стой на обекта, аз ще вървя да се разправям със снабдителите. И без туй съм им свикнал с простотиите. С геодезията как си? Отложи обекта на терена, аз ще отида на обяд със собственика на машинния парк. В Испания сделките минават през стомаха, синко (беше по възрастен с петнадесетина години от мен), утре ще взема и теб.

Мислено му благодарих, защото нямах излишни пари и си носех ядене от къщи.

Хосе Луис носеше очила със златни рамки, имаше хрипкав глас, прякор Дрезгавия и зачервено от тежките обедни програми лице. В сряда обядвахме с проектанта (морски дарове), в четвъртък с инвеститорския контрол (свинско печено), а в петък – със собственика на транспортната фирма (говеждо). Тук се изложих, казах, че не съм гладен, предишния ден сме били със семейството на китайски ресторант, при което той и гостът заразително се смяха десет минути.

– Какво смешно има?

– Китайският не е ресторант. Сега ще ти покажа за какво става въпрос.

Беше прав, никога не бях виждал нещо подобно. Някой вегетарианец би умрял на място само при вида на порциите: кило, кило и двеста кървавочервен котлет, пльоснат на издут керамичен сач с форма на коруба и големина на океанска костенурка пред всеки един от гостите, пълна с жарава. От време на време поливаха костенурката със зехтин и вино и от нея с цвърчене и свистене се вдигаше пара. И за цялата тая софра само трябваше да се разпише някаква бланка на фирмата. Тъй наречените представителни разходи. Хосе Луис беше толкова любезен, че след време ме отърва и от бюрокрацията, на път му било, защо да не оставел бланките в службата той…

– Няма ли да ходиш в офиса? – зачуди се Сандра на третия или четвъртия път, когато не извървях своите двайсет минути вечер до и от пресечката на Генерал Диас Порлиер с Франциско де Гоя, съседния булевард.

– Свикнах ги – засмях се аз. – Един инженер трябва да разполага и с лично време, нали така?

8.

Сигурно. Минаха два месеца.

Работата вървеше и тъкмо започна да ми харесва – отпуснаха ми пари за дрехи, поръчаха ми от фирмата визитни картички със златен монограм, замислих се и каква кола да си купя: Мерцедес на старо като Хосе Луис или джип на изплащане като Карлос, груповия ни, когато в началото на март ме извикаха при директора.

– Дамианóв – подхвана той направо, – не че не сме доволни, ама не ставаш.

– Защо – попитах, без да разбирам нищо. – Нещо случило ли се е?

– Не. Добър инженер си и сигурно в по-голямо предприятие от нашето ще си безценен, но нашата фирма има особен статут: всеки един от техниците е, освен всичко друго, и търговец! Вие купувате сами материалите, сами избирате снабдителите. Техническата работа е важна, но не е само тя. Въобще, как да ти кажа, изглежда не схващаш докрай испанския начин на мислене…

Спрях да го слушам. Мисълта ми изведнъж се завъртя бясно назад и чух да казва същите думи, за испанската мисловност, Хосе Луис по повод мен на някакъв обяд. Ето значи какво било! Трябваше моментално, незабавно да реагирам.

– Сеньор Гонсалес. Сещам се кой може да ви е казал, че не умея да се пазаря и за начина ми на мислене. Нека това обвинение тежи на неговото! Но какъв смисъл имаше и двамата да вършим една и съща работа? Нали си поделихме задълженията: аз на обекта, той с предприемачите…

– Дамианóв, Дамианóв! Подлял ти е вода, твоят колега, значи. Именно това доказва, че не познаваш начина ни на мислене. Защо се остави? Работата с теодолита може да я свърши и бригадира… Задачата ти беше да влезеш в час с бизнеса, с търговците на строителни материали и предприемачите!

– Да ви кажа ли истината? Не ми се струваше достойно да тичам от трапеза на трапеза за сметка на предприятието като този… – съвсем загубих контрол – този рушветчия! Той мами инвеститора – и му разказах как поставя геодезическата лата на обувката си и печели по този начин пет сантиметра насип. – А щом си го позволява, ще измами, или вече мами, и вас!

– В такъв случай защо не дойде да ми кажеш?

– Да направя донос? Не е в характера ми.

– Добре – гласът му стана твърд, остър – Защо не го застави тогава? Защо не го принуди да влезе в правия път като си толкова горд?

– Аз?…

– Да, ти. Кой друг?

И тук млъкнах. Замислих се…

Да, имаше логика в думите му. Логика, която не познавах от предишния си живот.

– Съжалявам. От понеделник си свободен, Дамианóв. Мини през касата да си получиш остатъка oт заплатата.

Беше петък вечер. На два пъти се губих в мъглата. Двайсетте минути се превърнаха в близо час. А когато позвъних на вратата и майка ти отвори, отстъпи изплашена назад:

– Какво се е случило! Нещо с Радой ли!?…

– Не… Уволниха ме.

Тогава разбрах какво е това прединфарктно състояние…

9.

В понеделник обаче не отидох направо в касата, а първо при груповия ми ръководител. Бях премислил всяка дума, нещо нетипично за характера ми. Да оставим случая да го решат нашите адвокати, казах. Не знам как събрах сили да го кажа, но го казах: пробният срок за работник е петнадесет дни. За висшист – шест месеца, това ми обясни моят…

Като чу думата „адвокат“, Карлос излезе. Бави се около петнадесет минути, върна се и ми каза: за съжаление шефът е заминал. Ще се върне след седмица. Работи сякаш нищо не се е случило, после ще видим.

Беше най-дългата седмица през живота ми. И най-мъчителната.

Никой не ми поръчваше нищо, нито се интересуваше какво правя. Ходех до Алкала, Хосе Луис продължаваше да е нагоре надолу, бригадирът изведнъж беше схванал всичко и не се разделяше с теодолита, посрещах и изпращах единствено някакви тухли, копирах на ксерокса вечер в службата платежните и само това. Дни наред. Не знам дали си го изпитвал някога в кратките ти провали извън семейната фирма. Пълен вакуум.

След седмица Карлос ме извика в кабинета си.

– Дамианóв – ми каза. – Вижте сега какво реши ръководството (а когато испанец мине от ти на ви, сигурно има защо) – Ще Ви изплатим, значи, полагаемото Ви се възнаграждение до края на месеца, надбавките за ненормиран работен ден, всичко, включително и частта от тринайсетата и четиринайсета заплата, полагащи се пропорционално за трите месеца. Единствено ще Ви молим да подпишете примирителното споразумение, като наистина съжаляваме за случилото се.

Беше напрегнат. Но щом подписах, че нямам претенции към Сан Хосе, нито те към мен, изведнъж се отпусна, атмосферата стана дори приятелска и мина отново на ти.

– Що се отнася до юридическата страна, за адвоката де – засмя се той, – не знам как е по твоя край, но тук имаме една такава поговорка…

– Научих още една мъдрост – казах като се върнах вкъщи.– Каква била клетвата на циганката.

– Каква – вяло попита ти, обядвахме.

– Дела да водиш и да ги печелиш дано! – махнах с разперена длан за по красноречиво.

– В смисъл?

– В смисъл, че и това ти стига да се разориш. Без да ги губиш.

– О, каква циганка, бе! Пак ли ще спим на палатки? – проплака Дима.

– Откъде накъде? – разсмях се. – Такъв е изразът.

– Ония на Миньо не бяха никак глупави. Не пипаха дрога – поклати глава ти.

– Млъкни! – извика Сандра. – Баща ти иска да каже съвсем друго!

И аз не знаех вече какво исках да кажа. Излязох си от Сан Хосе с разклатено самочувствие, но с пълен джоб; изплатиха ми като на човек с адвокат (нямам и досега, не знам дали знаеш) петстотин и осемдесет хиляди пезети, т.е. малко повече от пет хиляди долара, почти колкото бях изкарал при Делфин.

Защо все говоря за долари ли?

За да подчертая, че все още съм бил глупав.

Че като на повечето българи окото ми все още е гледало към Америка.

Или Канада. И че съм нямал испанско мислене… Това определено.

Започнах отново да разпращам курикулуми. Беше времето, когато все още по обявленията се търсеха висшисти, а не само продавачи, превозвачи и магазинери. Извикаха ме на разговор в една голяма фирма за качествен контрол, започваше се серия мостове по бъдещата М40 и строителни инженери наистина се търсеха под път и над път.

– Ще запитам направо – казах на срещата. – Сред тия двайсет подчинени, които трябва да водя, ще има ли висшисти или ще са само техници?

– Предимно техници, но и висшисти.

– Тогава, безпокоя се, няма да стане. Отказвам се.

Изгледаха ме като ненормален. Но не бях. Знаех защо го правя. Когато отидох за последен път на работа, за да сдам инструментариума, заварих Хосе Луис.

– Знам какво си мислиш – поклати глава той, седеше отпуснат на стола в бараката, на който вече щеше да седи само той. – Че е курвенски номер от моя страна – усмихваше се приятелски той, свалил очилата. – И си е. Но помисли. Ти си на четиридесет и две, а аз пред пенсия. За какво мислиш ни бяха поставили двама? За да ме унищожиш. На това разчитаха… Е, излязох по-предвидлив. Но започват съкращения, на хоризонта се задава криза, подушвам я, и не знам дали ще устискам и дали няма да ме пенсионират предварително. От това се боя.

– Не ти се сърдя – казах. – Може би на твое място и аз бих постъпил така.

– Да обядваме заедно? – вдигна закачливо глава той. – За последен път?

– Мерси. Нямам апетит.

– Един съвет: никога не оставяй работата си на друг! Испанците сме катили…

– Бъди сигурен, че няма. Сбогом, Хосе Луис.

– Сбогом. Дано се видим някой ден.

(В пъкъла, рекох си.)

10.

И все пак, все още не си давах сметка за важността на случилото се. Бях загубил едва първата си работа. На следващото място, където ме поканиха на разговор, направо ми казаха:

– Остави инженерната практика, ще бъдем откровени, трябваш ни за друго. Шел започва в България строителството на тридесет и шест бензиностанции. Нашата фирма е строителна, но покрай строителството произвеждаме и монтираме всички осветителни табла на Шел в Европа! Ние сме най-евтиният подизпълнител на Шел за цяла Европа. Как тогава в България не можем да пробием? Изпреварват ни и немци и австрийци. Нещо, което никога не е било? Българите дори не ни отговарят на факсовете. Ти си българин, инженер, разгадай загадката, осигури ни да стъпим на български терен и ти обещаваме, че ще те назначим наш представител там с всички произтичащи за теб предимства: испанска заплата, служебна кола, самолетни билети за теб и семейството ти. Както и процент от всички сделки, които осъществиш на място. Ти.

За късмет предишния ден бях ходил до посолството за някакви преводи на дипломата на майка ти, и докато чакам, по навик изчетох всичко на таблото за обявления. Така че ситуацията веднага ми просветна в главата:

– Казвате, че сте с трийсет процента по-високи от немските оферти. Това означава само че те или внасят в България светлинните табла като части за развитие на някакво производство, създаващо работни места, или чрез трета страна от някогашните безмитните партньори от времето на социализма. Някой споразумения от тоя род са все още в сила. Например какво ви пречи да натоварите кораб от Испания за Зелени нос, там да оправите документа с местна фирма и ги внесете в България като африканска стока без тези трийсет процента мито, които ви безпокоят?

– Като кокосови орехи ли – засмя се горчиво той.

– Не, пак като светлинни табла, но местно производство.

– Ще помислим. Гарантирайте ни вноса и няма проблем за останалото. Можете ли?

Колкото и да е странно – да, можех…

– Ало, баджанак! – трескаво завъртях телефони в посока Варна. (Не, не е фейлетон, защото кой, ако не чичо ти Ставри, мъжът на собствената ти леля, сестрата на майка ти, транспортен агент в италианска фирма в Бургас, щеше да уреди операцията! Не, те просто не знаеха на кого бяха попаднали!…)

– Абе то сега… нали знаеш – гласът му се чу още по-хрипкав и тънък отколкото беше – поначало такива разговори не са за телефон!

– Слушай, не става въпрос пари, нищо не искам за услугата. Освен сделката да стане. Вносът от коя и да е от страните в безмитния списък да е напълно законен. Провери!

– Ох… – изпъшка той. – Законен… Законите тук са едни!…

И зачаках отговор от Ставри.

Чаках седмица, чаках две. Пусках факс след факс всеки ден и като стана месец, накрая звъннах на фирмата и отидох да им се извиня.

– Уважаеми сеньори! Не само на вас не ви отговарят. След като родният ми баджанак – обясних им какво значи: съпругът на сестрата на съпругата ми – не ми вдига телефона, няма никакъв шанс. Или не могат да се разберат там за това какъв подкуп да поискат, или не казват колко ще струва от страх да не се минат. Съжалявам, че ви изгубих времето. Довиждане.

Шел построи не тридесет и шест, а шейсет и три бензин станции в България!

Чичо ти е жалък пенсионер със сто петдесет и пет лева пенсия. Скарани сме.

11.

Следващият ми работодател, сеньор Овиедо, нямаше образование. Беше нисък, суховат мъж над петдесетте. Не можех да кажа, че ми допада, повече ми допадаше съдружникът му Алкалде, строителен инспектор с чувство за хумор от Министерство на отбраната, откъдето доставяше, чрез конфликт на интереси, така се казва май днес (разбирай – използвайки служебно положение) договори за ремонти на военни жилища и канцеларии, строителни обекти, по които не можеше по обясними причини да се покаже, а се налагаше постоянен технически надзор. Та бях им нужен май най-вече за това. Водих те и теб в министерството, за да ти вдъхна респект към професията на строителя, и ти направо не можеше да повярваш, че от министерството до отсрещния блок, в който местеха поради липса на място квартирния отдел, цял сноп всякакви компютърни кабели, по които течеше навярно и секретна информация, пълзяха по стената до съответния прозорец в най-обикновена обсадна тръба от ПВЦ.

– Ами терористите! – прошепна, докато се хранехме в стола на военните, очите ти широко отворени. – ЕТА напада казарми и вдига във въздуха жилищни блокове на военни и Гвардия Сивил!

– Това не е казарма, нито военен блок, а жилищен в центъра на Мадрид. Стига!

– Сигурно. А имаш ли представа, татенце, колко милиона бита с всички означени казарми и жилищни военни комплекси текат по тия кабели?

Не, нямах за мой срам. Бях твърде назад от теб в информатиката.

Искаше да натъркаш с нея носа на изостаналия си родител ли?…

– Кой знае колко пари струва такава информация! – въздъхна със завист ти.

Престанах да дъвча.

– Какво искаш да кажеш?

– Нищо.

И ме погледна с бездънните си очи. Беше майстор да ме накараш да се почувствам на тръни. Понякога не разбирах шегуваш ли се или не и как можеш да се шегуваш с такива неща: вица за цигуларката (парализираната, с глава на една страна, кралица майка), още по-гадният за останалото без крайници момче от баски терористичен атентат, с прякор Пънчо. Идиотски хумор, не черен. Имаше моменти, в които искрено те ненавиждах! Тоя път не чаках да видя разпилени банкноти по пода като на заминаване от България; искам да кажа, отрязани кабели по фасадата на блока на Военно министерство от приятелчетата ти. Отидох веднага при Алкалде и изразих опасенията си.

Обясних, че режимът в родината ми официално е сменен, но де факто не е, и че тези, които управляват, са същите, които само до преди няколко години продаваха оръжие на всички терористични организации по света, вероятно и на баската. И че фактът, че много от тия търговци сега работят тук и там като представители на разни фирми по Европа, включително и в Мадрид, не ме кара да се чувствам спокоен. Особено като знам, че знам откъде минава кабелната мрежа на компютрите в министерството. Т.е, и на цялата интендантска система в страната.

– Не сме мислили по тоя въпрос, но ще помислим. Как ти хрумна?

Не му казах в разговор със синчето си. Но повече не ме пратиха на този обект.

12.

Овиедо се появяваше сутрин в тъмносин костюм и бяла копринена риза. В девет часа строяваше състава на някой от обектите, събличаше шлифера и се покатерваше като маймунка най-горе на скелето на фасадата или патиото на някой закъсал домсъвет. Слизаше побелял от гипса като брашнен чувал, а следобед пристигаше още по-официален, с още по-тъмносин костюм. От окото му не можеше нищо да убегне, караше се сдържано, но жестоко. Опитвайки се да го имитирам, си го изкарах веднъж на един новоназначен възрастен майстор, който си правеше оглушки и си тръгна по-рано няколко пъти, а после се опитах да критикувам за нещо и Бруно, твърде благият му с работниците бригадир. Но и двата пъти бях жестоко отрязан, дори помислих, че вече съм изгонен: „Бруно е дясната ми ръка и ако трябва да отрежа моята за него, ще го направя. Никога повече не ми говори нищо лошо за него!“ Научих, че Бруно бе падал от покрив, че е бил парализиран и три години му е плащал заплата, докато се възстанови. Скоро щях да разбера защо. А Маноло, инатливият старец (истината е, че не си беше си тръгнал, а просто облякъл в последните минути на работния ден), само след месец направи отговорник и му повери голям обект в центъра на Мадрид.

– Какво става? – подсмихваше се той. – Не се караш напоследък.

– Още ли го помниш? – подсмихвах се и аз, вече се бяхме сприятелили.

Как Овиедо умееше да надуши през време на светкавичните си качвания по скелето кой става и кой не, за мен си остана тайна. Или имаше очи и на тила си, уши на гърба си, или бе заложил на принципа чрез допускане на противното: „Ако тоя тиквеник, новият ми техник (аз), не го харесва, значи е тъкмо човекът, който ми трябва!“ Атаката ми срещу Бруно не остана ненаказана: „Как си с шофирането? Имаш ли испанска шофьорска книжка?“ – невинно ме разпита секретарката на Овиедо. И от тоя момент не слязох от фирмения пикап, невероятно издръжлив С15! Като съм ходел по обектите да замервам, да съм карал и по малко материал.

Малко?

– Колко бутилки газ бутан хвърля средно на ден – те попитах веднъж – чичо ти Жоро в Хетафе, нали ходи да му помагаш?

– Сто. Или двеста. Какво значение има?

– Има. Ако приемем средно сто и петдесет от по двайсет и шест кила едната, това прави три тона и деветстотин килограма. А искаш ли да знаеш колко торби е свалило татенцето ти, докато, как беше, замерва обекти днес? Три курса с по петдесет торби гипс от по двайсет кила и един с десет торби цимент от петдесет. Колко прави?

– Три тона и половина.

Резултатът ме скандализира. Обзе ме абсолютно омерзение към Овиедо и към Ситроена. Към подлата Маримар, която ме бе качила на него! Единствената ми полза бе, че го държах пред къщи и можех безнаказано да ходим за риба и на екскурзии с него. В останалото време се промъквах по тесните улички в стария град като смок, спирах за миг, отварях задната врата и вместо да чакам стареца пред пенсия, каквито Овиедо поставяше на такива възлови места, пъшкайки, да дойде, да се превие на две, теглех му една майна на родния си език, грабвах петдесеткилограмовата торба цимент и побягвах нагоре по стълбата. В това време зад мен с понасяше вълчи вой от клаксони.

Ако имаше как, наистина щяха да ме разкъсат!.. Проклета машина!

Опитах се да си го изкарам на невинната ѝ ламарина и още по невинния ѝ мотор. Дигах сто и четирийсет, сто и шейсет километра, още нямаше стационарни радари, но нищо не можа да я уплаши. Три пъти блъсках изскочилия му като надути хриле на риба сандък, без да преценя добре габарита, но дори и това не помогна. Касимиро, питаше невинно сеньор Алкалде, абе да не возиш овни в свободното си време? Заприличал е на смачкан чайник!…

Зимата ще го дадем да се изчука, мръщеше се Овиедо, а сега давай, давай, давай!..

Давах. До толкова, че вече спях прав сутрин, когато с архитектите в продължения на час или два обхождахме обектите. Най-напред те – Алфонсо Магаз и Игнасио Уркиди – после Овиедо, Алкалде, Бруно, аз най-отзад, като призрак. Но помнех: никога не сядай. И никога не седнах. Докато не дойдоха празниците на Сан Изидро и Бруно, който беше от някакво си бикоборско братство, което се грижеше за поддържане на арената във Вентас, не зачезна от хоризонта, зает с фиестите и коридите, и Овиедо не тръгна от петъците на море с мерцедеса. (Тогава бе, когато го питах какво прави на морето и той ми отвърна –

спя. Вече го разбирах.) Без да чакам повече, като се видях малко свободен, аз от своя страна поисках два дни отпуск и като ги долепих до почивните дни, си купих набързо еднократен билет за Амстердам.

Дали съм бил тръгнал за тютюн за лула ли? Ха-ха. Много смешно…

Ще разбереш след малко.

А сега ще спра и ще изпия в първата кръчма още една студена бира. Наздраве.

13.

Исак Емануилович Бабел, съветски писател, разстрелян в началото на четиридесетте, който, надявам се, си чел, си представял щастието като голяма тучна ливада, в която пасат коне и се разхождат красиви жени. Картина, впечатлила ме с изящната си простота в младостта ми. Чичо ти Жоро от Монтана, с когото случаят ни срещна половин век по-късно за кратко в Алкобендас, гледаше по подобен начин на живота, като единствено бе заменил присъствието на конете с всички маркови западни автомобили, втора употреба. За него те бяха живи същества, пасящи километри. Цеца, жена му, в стремежа си за по-чист и уреден живот в измита до блясък страна, го бе завела чак в Холандия да се разхождат наистина по зелени ливади, но първото нещо, което бившият автомобилен състезател бе направил, бе да се навре в първата морга за автомобили и да не излезе оттам, оцапан до уши, до момента на отказа на холандското правителство да признае показанията на попа от селото на майката на Цеца, че е преследвана от властта за достатъчно условие за даване на политическо убежище. Онова, обаче, което ми разказа Жоро за колите в онази приказна страна, докато оправяме моята, все така омазан, с искрящ поглед, блестяща усмивка от бисерно чисти и подредени зъби (Цеца: „Избирала съм си го сантиметър по сантиметър!“) заседна в съзнанието ми не по-малко от образа на конете в поляната на Бабел.

– Ами холандките? – попитах колкото да завърша пейзажа.

– Абе жени като жени. Но и те, и мъжете им, карат най-запазените коли в Европа! Не вали сняг, не хвърлят сол по улиците и… – вдигаше замечтано поглед от пътя той сякаш съобщаваше най-голямото тайнство, докато пътуваме в камиончето за разнасяне на газ в Хетафе, – колите не гният! Затова… кола… ще си купиш… от Холандия! – назидателно подчертаваше той.

Е, при това положение… можех ли да не замина?

Овиедо ме държа до последния момент в офиса. Два часа преди полета. Минах да изтегля парите обаче още преди работа, защото, познавайки го, нямаше да имам после време. В осем отвориха вратите на централния клон на Банесто, на пет минути от улица Кортинас, където се помещаваше фирмата и в и пет вече чаках да ме обслужат с попълнена бланка в централния клон на Банесто на улица Алкала. Някакви служители умуваха нещо над някаква машина в дъното, суетене, забавиха ме, но в крайна сметка си получих парите: седемстотин хиляди пезети (седем хиляди долара!). В книжката оставих само четиридесет. Както се казва – за полог, да не спре да носи кокошката. Но като размислих и по време на обедната почивка изтеглих и тях…

Много добре помня втората банка: над метро Тирсо де Молина в стария град, нелюбезната касиерка не искаше да ме пусне, затваряли били, но се наврях в крайна сметка. Затова, когато получих месечната сводка за извършените операции, когато се върнах от Холандия с тъмносин Фиат Крома, такива каквито според Жоро карали само министрите в Италия, първо се усъмних в нея.

– Ела – повиках майка ти от кухнята. – Ела да видиш нещо…

– Защо шепнеш, какво има?

– Не са изтеглили парите. Седемстотинте хиляди.

– Ще ги изтеглят следващия месец. Не се безпокой.

Но не ги изтеглиха. Нито следващия, нито по следващия…

Изтеглени бяха само ония, от клона в Тирсо де Молина, жалките четиридесет хиляди! Затова отхвърлих първоначалната идея, че е компенсация от съдбата заради оная харпия: не, не беше заприходен тъкмо лъвският пай, парите от улица Алкала!

– Трябва веднага да реши какво да правим. Отивам да ги изтегля…

– Не ги пипай! Да не си посмял! – зашепна и Сандра. – Не!

– Защо? Пак ли ще ръгнеш да търсиш полиция като в Бургос?

– Не. Но може и да е клопка.

– Ти не си добре!

– Просто си помисли, че може да е тест за благонадеждност…

Моля? Ходих на Тирсо де Молина, ходих на улица Алкала (не се реших да ги изтегля), така както убиецът се връща на мястото на престъплението. Но престъпление ли беше? Никого не бях убил. Навсякъде ме посрещаше и изпращаше портретът на Марио Конде, бизнесменът на годината, с девизът: „Банесто е извор на доверие“. Значи по-скоро е заем, почнах неусетно да си мисля, предварително опростен дългосрочен безлихвен заем, отпуснат ми от мой по-преуспял връстник (оказа се, че сме родени в една и съща година), като единствено оставаше да се запитам не беше ли по-разумно да вложа парите в някое доходно предприятие, да речем, отколкото да ми ги пази той в банката си? Не смеех заради майка ти да ида в Казино Гран Мадрид, което бях виждал от влака по време на краткия ни престой в Ангел и Татяна и да проверя благоразположението на съдбата (в случай на успех можех да продам Кромата и просто ида до Холандия вече за някой Мерцедес). Овиедо щеше ли да ме пусне? Както и да умувахме с Жоро, него също нямаше да го пуснат от газта, дори и да му платях пътя. Иначе можех да си представя с каква кола щяхме да се върнем, беше гений, автомобилен гений! В Испания пак се беше заселил до най-големите гробници на коли. В „Челен удар“ – какво име само! – бе купил, изгорял отвътре последен модел Ровер за хиляда долара, а в съседната, тапицерията на друг, смачкан, за триста и в крайна сметка от двете сглоби оня, което щеше да продаде за десет хиляди, един милион пезети, сумата, която му отвори път в канадското посолство да замине с Цеца и детето за Монреал.

– Е, сега вече има с какво да се покажеш пред хора – засмя се нежно той и поглади Кромата по хълбока, потупа я влюбено, точно като кобила. – Но ѝ смени при първа възможност разпределителния ремък, не забравяй.

Нямаше, разбира се, ако не се случиха толкова събития – ходихме до България, разбих лагер в бивша Югославия, откраднаха ми касетофона в София, изпиках камък от левия бъбрек (тръскането по софийските улици беше кошмарно!), счупиха ми фара, – и тия събития тръгнаха така главоломно на зле, че съвсем ми изскочи от главата ремъка. Дори си помислих – ето и падежният срок на полицата ми, сега остава само Марио Конде да си поиска парите и тогава наистина ще ми трябва пистолет. И не оня малкият, никелираният, а най-големият; старият полицейски ръждясал Колт от дъното на реката, за да си пръсна главата!

Своята и на семейството.

Като оня нещастен разорен бизнесмен от Моралеха, за когото сигурно си чел.

Джуджето от Луго се оказа пророк: започна петролната криза от деветдесет и трета като резултат от войната в Близкия изток и светът се побърка отново! Проклети политици! Прав беше Делфин…

14.

Отначало, в първите дни на ноември, когато се върнах от София, подтиснат от видяното, което смятам да ти разкажа при следващата спирка да се поразхладим, ми направи впечатление, че заварих половината от обектите ни спрени. Мислех, че е заради отпуските през лятото, но какво ти лято? От десет обекта през май бяха останали само четири, а декември посрещнахме едва с два!

– Не плащат – ми обясни раздразнен Овиедо. – Домсъветите нямат пари и аз спирам ремонта. Не вдигам скелето, нека си блъскат главите, като минават под него, докато им узреят!

С някои домсъвети бе направил на пръв поглед неизгодни сделки; откупил на безценица портиерни жилища, по-скоро дупки или бърлоги (някога в Мадрид имало навсякъде дворници, които живеели там и които отключвали и заключвали вратите, достатъчно било да плеснеш с ръце и да се появят), както и таванчета, в замяна на това да финансира ремонта на сградата докрай. До колко прозорливо бе постъпил в тоя труден период щях да си дам сметка след десет години по време на големия строителен бум, когато старият град се превърна в бездънна спекулационна яма, но засега само двамата обикаляхме усърдно оределите обекти; преди минаваха дни, седмица докато се засечем по скелетата, единствено се срещахме в офиса вечер (изобщо не си помислих да го свиквам да не си „помага след работа“ като в Сан Хосе), но все по-често се сблъсквахме, той надолу по скелето, аз нагоре, по два пъти на ден, докато в края на ноември вече направо не можехме да се гледаме – останали ни бяха само два: Манастирът на Каролинките и големият жилищен блок на улица Сан Лоренцо, от чието патио ситроенът почти не излизаше – нямаше за къде… И тъкмо се канех да го попитам пак какво става с обещаното наесен повишение и той кисело да ми отговори като предишния път: „Касимиро, няма да повярваш, но знаеш ли кой взима най-много пари от цялата служба? – Кой? – Ти!“ – когато една вечер Алкалде, съдружникът му, ме повика. И двамата бяха в стаята, мръкваше се. Дебелите проститутки от улица Кортинас, подвикваха долу на пенсионерите от тротоара, Овиедо мълчеше, загледан над покривите на града.

Алкалде пръв наруши мълчанието:

– Даваш си сметка сигурно накъде отиват нещата…

Слушах го, а пред мен беше образа на джуджето от Луго. Вирнатите му напред крачка и ръчички.

– Съжалявам, че трябва да ти го кажем, но наистина ти получаваш почти цялата мизерна печалба, която остава след данъци. Ще те вземем пак на работа напролет, обещаваме ти…

– Не може ли вместо това просто да ми намалите заплатата – предложих. Не ме обзе оня тих прединфарктен ужас отвътре, както оня петък в Сан Хосе, вече имах опит.

– Няма начин – обади се с гръб и Овиедо. Гласът му беше все така скърцащ, но спокоен, очаквах да постъпи с привичната си грубост: „Не виждаш ли, че няма място за теб, какво хленчиш!“, но той се обърна и простичко каза: „Заповядай за новогодишната фиеста на двайсет и девети, но повече не идвай. Мар ще ти оправи документите за месеца и ще ти плати всичко полагаемо се… Непоносимо е присъствието на онзи – въздъхна, – който вря и кипя с работа, а сега е принуден да пълзи!“

Виж ти, излезе, че бил и поет. Себе си ли имаше предвид, или мен?

Беше двайсети или двайсет и първи декември. Мадрид – Коледен, потънал в светлинни гирлянди, с елхи и Папаноеловци по улиците в очакване на новогодишната лотария, пак просяците с акордеони и дечица, пеещи коледни песни в метрото, та да те побият тръпки: „Камбана след камбана/ а след нея още три/ на кръста ще умре/ детето, дето се роди.“ По площади, пред фонтаните по Кастеяна и Пасео дел Прадо, където се събираха лете поклонниците на противниковите отбори, Реал Мадрид на Сибелес и Атлетико на Нептун със знамената на отборите, навсякъде тълпи. А на кръстовището на Хардинес и Вирхен де лос Пелигрос, Девата на Опасностите, име избрано сякаш специално за случая, тъкмо качваха Кромата на паяк!

– Колата! – Затичах се, но каква ти милост от полицаи по Нова година. Тогава, когато слагат най-големите глоби, вдигат те преди да успееш да кажеш „Боже, прости!“, та да може да си напълни хазната кметството и бюрократите да не останат без заплати; веднъж видях да вдигат една кола дори със сеньората вътре, какво ли не се случва пред Нова година! Не, беше върхът на несправедливостта, на лошия късмет, разбираш ме, нали? Или пък си плащах за нещо, но за какво? Още не бях набутал парите на Марио Конде, просто ги бях изтеглил и внесъл в друга банка, в Сантандер, номер девет в света, без да закривам старата сметка, за да не бъда обвинен, че съм ги задигнал. Впрочем от две седмици връстникът ми беше по-зле и от мен: под домашен арест, обвинен в разхищението на милиони, с един крак в затвора. Да, в затвора Алкала Меко, само на двадесет минути пеш от някогашното ми работно място, игрището за ръгби. Идеалният двукилометров радиус, чийто кръг идиотски се затваряше около шията ми.

– Господ да те накаже! – кълнях полицая, докато колата се вдигаше бавно нагоре като на филм. – Нали вярвате тука в Бог? И теб, и всички самовлюбени испанци, които си мислите, че сте имунизирани против несполука. Дано тръгнете по чужди страни един ден като мен, немили-недраги! Да се влачите по корем на връх Коледа по Германия или Холандия, Белгия и Франция, Англия и Америка, и да оставите децата си без подаръци!..

– Момче – обърна се беззлобно полицаят. – Кажи какво да направя? Не зависи от мен. А и с тоя чужд номер съм повече от длъжен да го сторя! Бягай да платиш глобата в офиса под паметника на Колумб, там ще ти закарат колата, и се моли да не са минали шест месеца откак си я внесъл, че тогава ще видиш дебелия!

Не, не бяха минали. И дори имах осигуровка. „Какъв чужденец съм ви аз! – поисках да изкрещя, – Плащам данъците си като всички! Току-що се връщам от България с новата си кола и какво, научавам, че съм загубил работа! Това ли ви е благоденствието? Това ли ви е прехвалената Европа? Не, има някакво недоразумение!“…

15.

Но нямаше.

Всичко тръгна на зле още в България, по време на ваканцията, месец преди да арестуват Кромата..

– Не е лошо да я закараш на някой охраняем паркинг при някоя борца. Никой не си държи колите пред къщи – посъветва ме сестра ми.

Ти слушаше и попиваше. Всичко беше ново за теб макар и да бяха минали само две години.

– Защо, лельо? – попита. – Какво значи борца?

– Тук станаха големи промени, Радой…

Една от които, че зет ми, художник завършил академията, беше отворил дюкян за подстригване на кучета. И той, и тя, дизайнери по образование, стрижеха песовете на половината софийски елит. Бяха взели на работа и Мина, дъщерята на чичо ти Коста, отново полковник или подполковник след разжалването му за притежание на нелегално оръжие през осемдесетте. Интересно как не му бе хрумнало да мине това като актив пред новата власт? Страната изведнъж се бе напълнила с репресирани. Но Коста, далеч от политиката, както го бяхме заклели с Алекс, бе намерил утеха в лова на дребен и едър дивеч.

Когато му разказах за пистолетите, сви рамене:

– Ако Сандра те бе оставила да избираш… Място! – извика страшно на Барто, шнауцера си, и Барто послушно клекна. – …трябвало е да се спреш на испанския модел. Има един от двайсет и девета година, подобен на тоя, както ми го описваш, музейна рядкост и струва поне колкото колата ти. Между впрочем, можем да я закараме довечера в паркинга пред хотела на Ленчето Кулева от старата махала. Мъжът ѝ, бате Мишо, помниш ли го, беше шампион по стрелба, сега е вторият човек в най-голямата охранителна фирма в страната.

– Абе какво става тука! Борци, боксьори, стрелци?

– Защо, при вас няма ли?

– Имаше. Но на Олимпиадата…

– Какво ще правиш утре? Ела на стрелбището да те уча да стреляш…

– Не искам, сутрин бягам за здраве.

– Бягаш?! Абе някой ще те застреля, бе! Господин, полицай! – спря внезапно първия, с който се разминахме. – Кажете му да не бяга! Бяга в квартала за здраве! Луд човек!

– Защо? – изумих се аз.

– Ами не е безопасно … – малко смутен каза и униформеният. Кротък, отпуснат субект с голям корем, колебаещ се дали разтревоженият ми приятел не се занася, но Коко беше повече от сериозен във военното си облекло. – Така де, кой бега? Оня дето е краднáл нещо, нали така?

– Видя ли? Ела, ела да постреляме!

A и цялото пътешествие до България мина все в този стил. В разкъсана Югославия се водеше война. Пет пъти ни спираха, сваляха ни от колата мрачни военни, моя възраст с автомати Калашников и опърлени от слънцето лица. В Белград минувачите си въртяха главите, когато разберяха, че сме българи, а далече на запад на стотина километра се виждаше зарево и долиташе тътен, водеха се битки. Може и да се лъжех, може да бяха запалени стърнища, беше есен, но каквото и да беше, стигнахме разбити до Калотина от лошия път, макар и щастливи, че сме у дома, преди да ни подемат митничарите…Когато се изтръгнахме от лапите им, имахме десет кутии цигари по-малко, няколко бутилки разход, но пък радостта ни нямаше край. Най-сетне си бяхме в у дома.

Бяха минали само две години. Оставаха още три според изчисленията ми.

Същевременно София се беше върнала назад с десетилетия…

16.

Дупките, които бях оставил по градските улици и още помнех от времето ми на шофьор на такси като дупки бебета, заплашително бяха пораснали и уголемени двойно на размер до дупки опасни юноши. Градът беше тъмен, негостоприемен, улични лампи имаше тук-там само по кръстовищата, сякаш не в Югославия, а тук се бе водила разрушителна война; в избитите, като през бомбардировките, за които само ми бе разказвала прабаба ти Калиопа, витрини на лъскави някога магазини, заковани с дъски и картони, мяучеха котки. Другаде светеха нови, пълни с безразборно натрупана евтина стока или безумно луксозна на цени, които биеха и мадридските, и отвсякъде, от всички таксита, всички входове, ресторанти и закусвални, от гаражи и мазета, превърнати в кафенета, прозорци на апартаменти звучеше непозната, противна музика. Отначало мислехме, че е сръбска или турска, но като се заслушах, с почуда установявах, че пеят на български.

– Какво е това? – попитах Млади, срещнахме се на Прага, не на изпращалото, където се чакахме някога, вече не съществуваше, бяха отпорили старите жп линии за скрап. – Тая долнопробна музика?

– Чалга – изпревари го ти.

– Ами магазините. Защо са разбити?

– Върнаха ги на собствениците. Тръгна да си купя цигари, дето вчера е било магазинче за цигари и алкохол, но вече е за обувки. Скъса ми се връзката на обувката и минах да си купя и е вече е станало…

– Хранителен магазин?

– Не, фитнес център – засмя се той.

– Какво ще рече?

– Радой, обясни му.

– Гимнастически салон, татенце. Чичо Млади, ами истина ли тукашните гангстери са побратимени с тия от Колумбия.

– Не, Радойчо, не знам.

– Стига! – намесих се.

– Истината е, че нищо не е и всичко е истина едновременно.

– Тоест?

– Вестниците лъжат, както и преди.

– Значи идеята е само да се всява страх? И всички тия дебеловрати тиквеници, които някога седяха скрити в тренировъчните зали или по затворите, а сега тормозят гражданите, ако няколко сърцати съседи им скочат из засада… нещата ще се променят, така ли?

– Не знам. Ти защо не останеш да се справиш с тях? Точно твоите приятелчета журналистите, бивши и нови нереализирани писателчета като теб, подклаждат тоя страх.

– Аз не съм нереализиран, а по-скоро ренегат – въздъхнах. – И знаеш защо заминах.

Погледнах към теб. Млади млъкна с разбиране.

– Помниш ли Солженицин – каза след малко той и запали цигара. – Където говори за това как в многомилионна Москва през тридесет и седма стотина души, не повече, стотина чекисти с двадесетина коли измъкват от леглата им призори хиляди други, невинни, натоварват ги като животни и никой не смее да извика? И че ако бяха крещели, съпротивлявали се, може би други биха им се притекли на помощ на тези няколко стотин, биха издрали лицата на мъчителите им, затиснали с телата си, смачкали неколцината, но уви, страхът е сковал душите им… И в София е така, приятелю, няма повече от хиляда бандита в цялата страна, всеки ден застрелват по някого, а пресата раздухва това до световен заговор на злото… Радойчо, как се чувстваш, моето момче? – смени темата той. – Къде е по-хубаво? В България или Испания. Не ходи никъде сам без баща си, обещай ми!

– Чичо Млади, аз вече не съм дете. Не се събирам с лоши приятели.

Не знам, сигурно беше така, но ми прозвуча преднамерено, казано, за да се харесаш. Странно, но думите ти сковаха и моята душа, това, което ми беше останало от нея. Вечер се оглеждах и гледах да се прибера преди десет. Стъмнеше ли се, градът сменяше облика си: тъмни силуети плъзваха, усещах ги дори по Витошка, сравнително осветена, да дишат в тила ми, да надничат в портфейла ми, когато сменях пари в бюрата за обмяна. След Халите градът ставаше друг, а след Лъвов мост – неузнаваем. Гарата беше напълно разбита в зоната на подлеза и кръглият подземен площад с някогашните лукс магазинчета и модното някога кафе, спяха хора; не като в Мадрид – на изхвърлени сравнително чисти сини матраци – никой не изхвърляше нищо ценно тук, спяха направо на червените плочи, завити с вестници, в найлони. Но хора ли бяха?…

– Красó! Оная лампа виждаш ли я на ъгъла на Христо Ботев? – Намирахме се на Странджа, лампите наричахме по навик от деца Светидух, осветителните тела. – Бягаш дотам, без да се обръщаш, и като стигнеш, хващаш първото такси от гарата за към Хиподрума, като го питаш предварително колко ще струва.

– Ти какво? Ще ме караш да бягам за смях през стария квартал? От кого бе!

– Красо! Моля те, пил си! Бягай до лампата и не се обръщай! Ей на оня ъгъл пребиха Дичо, на другия изнасилиха Анчето…

Последната вечер, единствената, в която не оставих колата в паркинга при НДК, а пред блока, и слава богу, че не я напълних с по едрия багаж, както мислех, наистина я разбиха.

– До кога мислите да стоите там? – въздъхна на прощаване баща ми.

– Не знам. Още три години? – колебливо подхвърлих.

Той нищо не каза.

– Скъпи мои! Поздрави на Дон Кихот и Санчо Панса. На музея Ел Прадо. И лек път, бъдете здрави, обичам ви! – Беше Мама, както обикновено, превъзбудена и развълнувана в такива моменти. Така не я понасях някога за тия ѝ изблици, но сега ми стана до болка скъпа и мила. А като видя колата, натоварена до покрива, и на покрива огромен денк (бяхме прибрали остатъци от някогашния си дом на Толстой, любимите пухени дюшеци от Чехия, свещената кристална кана от бохемски кристал, оцеляла от напиването ми след падането на режима, и най-вече книги, всички любими книги на български, които жадно щеше да изчетеш), не можа да се въздържи да не изрицитира макар и със сълзи в очите:

„На брега на тиха Струма тихо вие се катун.

Циганите катунари ще стануват тука стан…“

17.

Не беше нужно да го казва – сами си го знаехме: бездомници бяхме. Спахме обаче не покрай Струма, покрай Струма спяха ония, които се изнасяха за Гърция, а край езеро в някакъв къмпинг край Балатон в Унгария, щастливи, че се връщаме в Испания. И тук имаше цигани, румънски и югославски, унгарски, словашки, но господи, колко страшни бяха ония, които бяхме оставили в България, колко страшни!

Не можех да ги излича от съзнанието си.

– Красе, с колко километра караш? – питаше баба ми, бях я завел да изкара зимата при братовчедите ми във Варна по време на престоя ни. Минавахме през запустели села с опушени празни училища, изкъртени за огрев дограми, пак и единствено цигани се мяркаха в тях. Не караха каруци с чергило, както някога, а стари коли от времето на социализма. Москвичи и трабанти с изрязани покриви, като камионетки, но не за събиране на отпадъци или старо желязо, което кой знае защо сега наричаха скрап, а за светкавични набези по съседните ниви и лозя. С оцеляла селскостопанска техника, трактори и булдозери, изтегляха медни кабели изпод земята или сваляха далекопроводи, ако успееха да ги срежат. Оставяха без електричество цели градове и села. Кабелите продаваха на Вторични суровини и никой не ги питаше в изкупвателните пунктове откъде са. Главата ми не можеше да побере, че това се случва! Що за държавни служители бяха тия, които изкупваха самата държава на старо желязо и крадени цветни метали.

– С колко карам ли? С деветдесет, маме.

– А, добре. Защото Радослав, брат’ чеда ти, със сто и двайсет кара!

С деветдесет? Карах поне с два пъти по толкова! Стигнах за по-малко от четири часа във Варна. Като през чумна епидемия… Не, това не беше моята родина, а някаква пустош! Изоставени блокове, обрасли с тръни и плевели овощни поля, зашумени лозя. Напоителни канали с изкъртена облицовка, изкормени инсталации за капково напояваме в ягодови поля, които само преди две години бяха били гордостта на стопаните им. Тук-таме се виждаха разорани земи, тук-таме в празните села – дим от комин. В подходите на по-големите градове ни посрещаха като пламъци огнено оксидираните коси на проститутките. До една бяха малолетни. Някои разговаряха свойски с катаджиите, облакътени на патрулните коли.

– Вентилаторчета – бе се засмял Коста, когато за пръв път попитах какви са.

– Какво значи вентилаторчета, чичо Коко? – намеси се и ти.

– Да му кажа ли? – обърна се към мен той. – Какви са ви отношенията?

– Приятелски. Не крия нищо от сина си.

– Ами… духат, Радойчо.

След Алкобендас, въздавах благодарности към всевишния, който и да бе той, имаше ли го или не, че не се бяхме родили в черна Африка, а след връщането ни една година по-сетне от някогашна бяла България – цигани в Котел! Първото, което видяхме обаче, когато си дойдохме на Елипа, беше голямата циганска лъжица на пода. Бяха разбили вратата и обърнали апартамента в наше отсъствие. Изглежда я бяха помислили за истинско сребро отначало, но забелязали, че е с протъркано дъно, под което се подава бронзова основа, и бяха я захвърлили. Иначе нищо ценно не беше изчезнало. Защото нямахме нищо ценно. Дори телевизорът ни беше от улицата. Огромен Филипс, модел от седемдесетте. Майка ти, не че беше расистка, понечи да я изхвърли (би изхвърлила и сапуна тогава край Миньо, ако не переше така добре), но я спрях.

– Какво ти е направила? Има и щастливи цигани, нали така?

– Щастливи навсякъде са само богатите – мрачно отбеляза ти.

– Виж го ти него! Философ ли ще ставаш?… Има щастливи нещастници!

Наистина, сгушени тъй до електрическата печка покрай лъжицата, припомняйки си онова щастливо лято край Луго, вярвах, че сме. Никой обаче нищо не продумваше за България. Сякаш не бяхме ходили там… И в Луго, не само там – в цяла Испания, Франция и Италия валеше! Бяхме се спасили на косъм от залети пътища и кервани от задръствания, наводнени къмпинги, срутени подпорни стени мостове, отървали се само с една счупена дръжка на врата, един разбит лагер и откраднатия касетофон в София. Късмет.

Чак в края на месеца Алкалде ме повика на разговор…

Тъй че сетне не бях вече толкова убеден, че има и щастливи цигани, моето момче.

Има, но само по филмите. Никога не пожелавай за себе си нощната шапчица на стария ерген, се казва в една от най-тъжните андерсенови приказки, която майка ми обичаше да ни разказва с леля ти, като бяхме малки. Приказката за старият самотен Антон.

Никога не пожелавай и циганската лъжица, бих добавил сега, не е за всяка уста… Искаш ли да продължавам? Добре. Нека преди това те сваля за малко и разхладим моята, извинявай.

Ако обичате, две бири, моля! За мен и момчето ми…

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Елиф Шафак: Народите не винаги се учат от историята си

Автор(и): Елиф Шафак

Когато BBC Radio 4 ме помоли да включи романа ми Копелето на Истанбул в програмата си „да четем Европа“ през този месец, без да искам започнах да размислям върху културното и политическо пътешествие, което родината ми Турция извърши в годините, откак беше публикувана книгата.

Романът се появи в Турция през 2006. В него се разказва историята на едно турско и още едно, арменско-американско семейство, видяна най-вече през очите на четири поколения жени. Това е история за погребани семейни тайни, политически и сексуални табута, както и нуждата да се говори за тях, а също и за продължаващия сблъсък между паметта и забравата. Турция, като цяло, е общество на колективна забрава.

Малко след публикуването му аз бях съдена за „обида срещу турскостта“ според параграф 301 от турския криминален кодекс, макар че никой не знае какво точно означават думите „турскост“ или „обида“ в този контекст. Неяснотата на формулировката позволява този параграф да бъде интерпретиран за задушаване свободата на словото и пресата; тогава за пръв път един роман, тоест белетристично произведение, беше съден по този параграф. Думите на арменските герои от Копелето на Истанбул бяха извадени от контекста и използвани от прокурорската служба като „свидетелства“. В резултат на това в съдебната зала моят турски адвокат трябваше да защитава фиктивните ми арменски герои. Цялата история беше сюрреална и аз бях оправдана.

Онова, което си спомням днес от тогавашните изпълнени със страх дни обаче не е нито съдебния процес, нито пък ултранационалистките групи, които организираха улични протести и плюеха по плакати с лицето ми или върху знамето на ЕС, а по-скоро невероятно добросърдечните, ободряващи и вдъхновяващи писма, които получавах от читателките си. Преобладаващото мнозинство от читателите на белетристика в Турция са жени – турски, кюрдски, алевитски, еврейски, арменски, гръцки… жени от всички етноси, култури и класи. В Турция, ако жените харесат някоя книга, те я предават на други жени. Книгата тук не е лично притежание. Един и същи екземпляр се чете средно от по пет-шест души, които подчертават различни изречения с различни цветни моливи. И макар че турската писмена култура, медии и издателски индустрии си остават доминирани от мъже, особено когато човек се придвижва нагоре в йерархията, носителите на паметта си остават най-вече жени и те са онези, които подържат живи традициите на разказването.

И макар че думите бяха нещо опасно още в Турция от средата на 2000-те години, положението на писателите и издателите никога не е било толкова мрачно, колкото е днес. През последното десетилетие Турция се плъзга назад, отначало полека, а след това с лудешка скорост. Авторитаризъм, ислямизъм, национализъм, изолационизъм и сексизъм – всички те са във възход, като систематично се подхранват и окуражават взаимно. Не помага особено много и това, че изгледите за членство на Турция в ЕС са по-мрачни от всякога.

В хода на все по-голямото дистанциране на страната от Европа, увеличаващото се неразбиране беше експлоатирано от националисти и ислямисти. Управляващият елит започна да говори за присъединяване към Шанхайския пакт вместо към ЕС. Днешните отношения между Турция и ЕС са на най-ниското си ниво. Правителството на АКП става все по-недемократично, затворено, алиберално и нетолерантно. Проведеният през април 2017 спорен референдум и тясната победа в него (51% to 49%) означава, че страната ще се превърне от парламентарна демокрация в държава, където президентът Реджеп Тайип Ердоган има абсолютен монопол върху властта.

Турция се превърна в шокиращ пример за това, че избирателните урни сами по себе си не са достатъчни за поддържане на демокрация. Ако в една страна няма върховенство на закона, разделение на властите, медийни и академични свободи, както и свободи за жените, демокрацията не може да процъфтява или дори да оцелява.

Днес моята родина е поляризирана и ожесточено политизирана страна, където хиляди интелектуалци изгубиха работните си места. Увеличава се броят на съдебните дела против хора от академичните среди, журналисти, писатели, мислители и коментатори. Един от най-известните карикатуристи в страната, Муса Карт, прекара пет месеца в затвора и, макар да е освободен под съдебно наблюдение, все още е изправен пред заплахата да получи до 29 години затвор. Организацията Cartoonists Rights Network International издаде декларация, в която процесът се описва като „смущаващ опит на турското правителство да разочарова още повече собствения си народ“.

Най-трудната професия в Турция е журналистиката. От времето на кървавия опит за преврат през 2016, повече от 160 медийни канали са били закрити и е въведена широкомащабна чистка. С повече от 150 журналисти в затвора, Турция задмина печалния рекорд на Китай и се превърна във водещия тъмничар на журналисти в света. Много повече журналисти са поставени в черни списъци, стигматизирани или паспортите им са отнети.

Случаите срещу хора от академичните среди са също толкова обезпокоителни. Академичните свободи се разрушават една по една. Повече от 4,000 души от тези среди са уволнени от университети из цялата страна. Онези, които са подписали мирната декларация от 2016 са изгубили работа без шансове да намерят място в някой друг турски университет; мнозина са подложени на преследвания и лишени от право да пътуват в чужбина. Един от най-обезпокоителните арести беше онзи на Осман Кавала, водещ активист в областта на човешките права и инициативите за мир – бизнесмен и филантроп, който е високо уважаван от демократи, либерали и малцинства в Турция.

С широко разпространената автоцензура намаляват и обществените дебати. По социални и мейнстриймни медии почти всяка седмица на атаки и целенасочено унищожение се подлага някой нов човек. Международният институт за пресата разглежда повече от 2,000 отделни случаи на онлайн-малтретиране в Турция, най-вече директно срещу журналисти.

Влиянието на всичко това върху правата на жените е огромно. Когато страните отиват назад и се подхлъзват към популизъм, авторитаризъм и национализъм, жените обикновено имат повече за губене от мъжете. Днес някои от най-големите битки за демокрация в Турция се водят от жени.

През 2016 турското правителство издаде проектозакон, чрез който се предвиждаше да бъдат амнистирани изнасилвачите на момичета в детска възраст, ако се съгласят да се оженят за малолетните си жертви. Народните представители, които предложиха този противен закон, бяха далеч по-ясно заинтересувани от запазването на абстрактната идея за „семейна чест“, отколкото на животите на милиони жени и момичета. Пред лицето на масови протести от страна на обществеността, проектозаконът беше оттеглен.

Но същите народни представители успяха да прокарат друг закон, който разрешава на мюфтиите да извършват граждански бракове. В страна, където един от всеки три брака включва момиче на малолетна възраст, това е много опасно развитие. То ще увеличи броя на малолетните булки и случаите на многоженство. Освен това ще позволи на консервативните/религиозни семейства да женят дъщерите си на по-ранна възраст и без какъвто и да е обществен контрол. Когато многобройни женски организации изразиха загрижеността си във връзка с този проектозакон и жените излязоха на улични протести, президентът Ердоган каза, че той ще бъде прокаран „независимо дали ви харесва или не“.

Домашното насилие против жените се увеличава с плашеща скорост и не се правят инвестиции в убежища за жени. Реториката на правителството се основава на „светостта на майчинството“ и „светостта на брака“. Под управлението на АКП правата на жените малко по малко се стопяват. А междувременно ислямистките вестници издават статии срещу убежищата за жени, а някои организации издават петиции, в които се настоява жените да пътуват в „предимно женски“ вагони по влаковете. Розови автобуси „само за жени“ вече пътуват в няколко различни градове.

Разделението на половете нито ще намали сексуалния тормоз, нито ще предостави решение за този цикъл от насилие. „Когато жените отидат в полицията или при прокурора, за да търсят закрила, те или се изпращат обратно вкъщи, или се правят опити за помирение на двойките, или получават закрила само на хартия“, казва Гюлсум Кав, от организацията „Да прекратим убийствата на жени“.

Също толкова обезпокоителни са промените в образователната система: в новите програми не се предвижда преподаване на Дарвиновата теория. През ранните 2000 години религиозните училища imam hatip, където се подготвят свещеници, се посещаваха от около 60,000 ученици. Днес тази цифра е 1.2 милиона. За да избегнат ислямизацията на националната образователна система, семействата, които могат да си го позволят, изпращат децата си в частни училища. Процентът на децата, които посещават такива училища, се е повишил от 7 на 20. Налице е и масова емиграция. Турция преживява изтичане на мозъци както никога досега.

Мнозина хора от академичните среди – интелектуалци, активисти, журналисти, либерали и секуларисти – напускат страната. Но много повече остават. И те се опитват да поддържат висок дух. Турското гражданско общество е далеч напред в сравнение с правителството си, а турските жени не се отказват от борбата за собствените си права.

Това все още е страна на шокиращи контрасти, на смели и красиви души. Но днес, повече от едно десетилетие след публикуването на Копелето на Истанбул, си остава сърцераздирателно да се наблюдава как народите не винаги се учат от грешките си. Историята не се движи по необходимост напред. Понякога тя се движи и назад. Турция, някога разглеждана като блестящ мост между Европа и Близкия Изток, като ролеви модел за целия мюсюлмански свят, днес се е превърнала в недемократична и нещастна страна.

Елиф Шафак (род. 1971) е една от най-успешните и най-известни съвременни турски писателки. Авторка е на девет книги, като повечето от тях са бестселъри в Турция. На български език е преведен романът й Любов (изд. Егмонт, 2011).

„Заробени“ в историята

Автор(и): Стефан Дечев, Боян Лазаревски

Интервю на Боян Лазаревски с българския историк доц. Стефан Дечев

С голямо удоволствие представяме на читателите на Македонска Трибуна българския историк Стефан Дечев, автор и редактор на много книги и статии от областта на българската и балканска история и културни изследвания. Една от последните му статии, озаглавена „„Да се остави историята на историците!“ Но на кои?“ привлича голямо внимание както в България, така и в Република Македония. По един уникално обективен и професионален начин неговият неотдавнашен текст демистифицира голяма част от националните исторически митове и в двете страни. Той дава подробно обяснение на спецификите зад историческия спор, като в същото време предлага един нов подход, ново четене – което може да доведе до разрешаването на странния македонско-български спор.

Дечев е доктор по история и доцент по модерна и съвременна история и историография. Бил е гостуващ преподавател в Университета Комплутенсе в Мадрид и Университета в Грац. В момента преподава в Югозападния университет в Благоевград и в Софийския университет.

Уважаеми г-н Дечев, ще споделите ли с нас какво ви вдъхнови да изградите кариера в областта на историята?

За пръв път усетих влечение към това, което се казва „История“ още с получаването на учебника си за 4-ти клас в началния курс. И сега си спомням картината с цар Симеон на корицата. Преди това само бях чувал от по-големи ученици да говорят за „История“. Та обикновено в началото на септември раздаваха учебниците. Взех учебника си по история, прибрах се в къщи и го зачетох. И не можах да спра. Прочетох го за 2-3 дни целия. Когато дойде 15 септември и отидох за първия учебен ден бях минал вече всичките уроци.

Иначе съм специалист по модерна и съвременна българска и балканска история, най-общо казано времето от 19 до 21 век. Интересувам се от широк спектър от проблеми, които обхващат и политическата, икономическата и културната история. Имам публикации по най-разнообразна проблематика – от политическа идеология, през национализъм до история на храненето и сексуалността.

Спомняте ли си кога за пръв път сте чули нещо за Македония?

Да, имам много ясен спомен за първото ми съприкосновение с Македония в бивша Титова Югославия. Баща ми работеше от края на 60-те до края на 90-те в системата на „Булгартабак“. През 1975 г. с колеги посетиха Югославия. Аз бях тогава ученик в 5-ти клас. Спомням си и досега хола в къщи, фотьойлите и дивана с полиетиленовите пликчета със стока от Югославия. Една от тях беше блузка от Македония, на която обърна внимание в училище и една от учителките ми, казвайки: „Много хубава блузка имаш!“, а аз гордо отговорих: „От Югославия!“. Та тогава разглеждайки всичко донесено от Югославия, – всякакви надписи, етикети, реклами – ми направи впечатление, че всичко от Ниш беше на език близък до нашия, но стоките от Прилеп, Скопие и Охрид на език ама съвсем като нашия. Мисля, че това, което ме впечатли, но не съм бил в състояние да го коментирам е аналитичния характер на езика, отсъствието на падежи, членуванията. Спомням си и досега: „Кикирики, лупени, пражени во масло, солени.“ Или „Купуваjте нашите убави производи“

Имам и още един спомен. Той трябва да е бил от края на 70-те. Тогава вече бях чел „Македонският въпрос: историко-политическа справка“, издание на Българската академия на науките от 1968 г. Случайно попаднах на емисия на „Радио Скопие“ и явно около годишнина на Гоце Делчев излъчваха есе за него, проследявайки живота му. Не можах да позная, че става дума за биография на същия човек. Гоце беше представен като деец борил се най-вече срещу българи и гърци.

Вашите публикации се следят с интерес от двете страни на Беласица, а особено голямо внимание привлече неотдавнашната Ви статия относно Договора за приятелство и добросъседство между Република Македония и България. Като историк, какво е Вашето генерално мнение относно самия Договор? Създава ли договора перспективи за напредък по отношение на историческите разногласия?

Не съм сигурен дали политиците и дипломатите включили чл. 8, ал. 2 и 3 на договора между двете държави имат ясното съзнание, че и от двете страни на границата съвсем не са много хората, които имат желание да се занимават с миналото и „историческите събития“ тъкмо „експертно“ и „обективно“, да правят „научно тълкуване“ на изворите. Това изискване е написано черно на бяло в договора. Но един подобен подход би бил изключително непопулярен и в България, и в Македония. Те разполагат с фундаментално сбъркани национални исторически разкази, като точно най-меко казано проблематичните (да не казвам лъжовни) места в тях са най-много присъстващи в медиите и радващи се на сравнително широко обществено одобрение.

Как бихте обяснили същността на актуалния исторически спор между двете държави? Дайте пример за сбърканите исторически разкази, които споменахте преди малко.

В Македония, като югославска република, от 1945 до 1991 г. е насаждана версия на „македонизъм“, която е далеч от идеите на „преродбениците“, от ТМОРО/ВМОРО и Илинденци, както и от междувоенната ВМРО. Този македонизъм е дори твърде различен и от първия еднонационален, който идва от комунистическата ВМРО (об.) За тях македонската нация произлиза от българската и в един момент просто се е обособила от нея. В България пък от началото на 60-те години започва под ръководството на БКП и Тодор Живков да се развива един изключително строг национализъм, в който няма място за никакви нюанси и специфики и не е в състояние да види динамиките в процеса на националното изграждане.

Като резултат от десетилетия учениците в Македония учат, че не са имали в миналото си по-големи врагове от българите, а българчетата – че за разлика от винаги съществувалия от незапомнени времена „български народ“, македонската нация е „изкуствена“. Тези версии на български и македонски национализъм продължиха да се развиват и след 1991 г. България не успя да формулира гъвкава политика спрямо Македония, а в Македония вместо посрещане на фактите от историята такива каквито са се тръгна към антиквизация и подмяна на идеите и миналото на историческото ВМРО.

Не много по-различна е ситуацията и сред „експертите“ историци и други хуманитаристи. Та и до днес една от катедрите в Софийския университет се занимава с преподаване на студентите на „История на България“ (поне от ранното средновековие, разбира се, та чак до наши дни). В Скопие пък имаме „Институт за национална история“, който изследва миналото на Македония и „македонския народ“ „од антиката до денес“. Медии от двете страни на границата продължават да са залети от фалшиви и митични романтични разкази за миналото на „народа ни“.

Радвам се, че споменахте нуждата от нюансирани интерпретации. Коя би била реалистичната, обективна интерпретация на появата на етническата македонска идентичност. В кой момент и при какви условия тя започва да се развива?

Едно от нещата, които българската историография трябва да приеме е фактът, че „етническият македонизъм“ и „македонският език“ не само въпрос на насилие извършено от едно тоталитарно, еднопартийно управление. В действителност, появата на етническия македонизъм е форма на идентичност, която става във Вардарска Македония (и до известна степен в Егейска Македония) с цел съпротива срещу насилствените политики на сърбизация (и съответно елинизация). Имиграцията от Македония в България на много хора с твърдо изградена българска идентичност, затихващите връзки между местното население във Вардарска Македония и ВМРО, както и двете десетилетия прекарани в различна (сръбска) институционална рамка, без всякакви контакти с българската държава, води до израстването на поколение, в което започва да се появява и кристализира различно етническо македонско съзнание. Този македонизъм, който се появява в периода между двете световни войни е насочен към запазване на местните културни специфики и се бори срещу политиката на сърбизация.

Към края на 1933 г., представата за македонска етничност и отделен македонски език е официално възприета от комунистическата ВМРО (обединена), а в началото на 1934 г. и сам Коминтернът (Комунистическият интернационал) дава открита поддръжка на тези позиции. От този момент, македонските комунисти, които са членове на Българската комунистическа партия също започват да смятат себе си за „етнически македонци“.

Що се отнася до Егейска Македония, установяването на етнически македонизъм в тази област е до голяма степен улеснено от гръцките и югославските леви сили по време на Гражданската война (1945-1949 г.) Този процес отваря пространство за противопоставяне на политиката на елинизация – този път базиран вече не на българизма, както в миналото, а на основата на македонската етническа идентичност.

Фактът, че такъв процес не протича в Пиринска Македония доказва, че етническата македонска идентичност се появява главно там където българският език, образование и култура са изолирани и хората нямат пряк достъп до тях! Следователно, вместо да поставя етикети, българската историография трябва да намери по-добри начини да разбере и обясни тези динамични процеси в дадения исторически период.

Какво, според Вас, лежи в основата на „неспоразуменията“ на тема история помежду Република Македония и България?

Наложилото се мислене за история на Балканите. Историята трябва да е национална, и да идва от колкото се може по-древни времена. Невъзможността да се мисли за исторически личности, извън днешното разбиране за нация. Мисленето и в двете държави за нуждата от някакво „национално обединение“, което влече след себе си до старомоден иредентизъм. Също невъзможността да се мисли, че нацията е модерен феномен, и в този смисъл българската изпреварва македонската с половин до едно столетие. За да обобщя бих искал да цитирам белгийския българист Раймон Детрез, който го беше казал сполучливо преди години – разбирането в България „Ако някога сте били българи, значи и сега сте българи!“, а в Македония съответно „Щом сега сме етнически македонци, значи винаги сме били етнически македонци!“

Какво смятате, че трябва да се направи, за да се преодолеят актуалните проблеми?

Проблемите не могат да бъдат решени ако от двете страни не се признаят някои реалности, които не подлежат на съмнение. От Скопие, че възрожденците/ „преродбениците“, активистите на историческото ТМОРО/ВМОРО/ВМРО са били едновременно българи и македонци, и много трудно се е правело разлика между едното и другото. В София пък трябва ясно да се признаят двата основни консенсуса, които днес съществуват в македонското общество – 1. Македонската нация е отделна и самостоятелна нация, и 2. Македония трябва да бъде отделна, самостоятелна и независима държава. Както виждате пътят, който трябва да се извърви е твърде дълъг и ще изисква време. Затова договорът е само стъпка, аз бих казал крачка, при това може би истински първа. Справянето с тези проблеми ще е много трудно и ще изисква време. И двете историографии са изключително консервативни и закостенели. Поради балканския непотизъм много често синовете и дъщерите историци и исторички ще трябва да критикуват и се отказват от идеите на бащите и дядовците.

Ала тук следва и още нещо, от което както българската, така и македонската историография, в техния мейнстрийм са доста далеч. Трябва да разберат и обяснят на младите в двете образователни системи, че идентичността по съвременните социални и хуманитарни науки не е биологическа даденост, не зависи от кръвта и ДНК-то, а е социално-исторически продукт. Тя е същевременно множествена и променлива във времето и пространството, в определени контексти, и зависи от избор на критерии, които са нерядко изменящи се. Тя се предопределя и от взаимодействията на различни групи в дадени контексти и в зависимост от конкретния исторически период нейният обхват и социална дълбочина са също нееднакви. В този смисъл българо-македонският случай е само едно от многото потвърждения на божия свят за това. От тук двете пристрастни историографии трябва да намерят сечение в търсенето на по-нюансирани, и исторически точни национални разкази, които да отразят цялата тази сложност и многообразие. Това е нужно за да възпитат свои просветени, отворени, толерантни към „другия“ и отговорни граждани, неживеещи с параноята, че им крадат историята и че единствената форма на история на този свят е „националната“. Не, историите са и общи и понякога толкова взаимно преплетени, че самите национални истории само изкривяват тази картина. За да се постигне всичко това ще са нужни усилия и от двете страни. А точно това нюансиране на разказите ще направи споделеното минало и споделените чествания възможни.

„Македонска трибуна“ („Macedonian tribune“, Jan. 4, 2018)

Превод: Боян Лазаревски, Стефан Дечев

Стефан Дечев завършва история в Софийския университет „Св. Кл. Охридски“. Специализира в Амстердамския университет и Централноевропейския университет в Будапеща. Доктор по история и доцент по нова и съвременна българска история и историография. Бил е гост-преподавател в Университета Комплутенсе в Мадрид. Автор е на книгите „Политика, пол, култура. Статии и студии по нова българска история“ (2010) „Who are Our Ancestors?:, Race’, Science, and Politics in Bulgaria 1879-1912“. (2010).

Коментари (2)

- 30-01-2018|Тодор Георгиев

Колегата български историк би трябвало много добре да знае, че не само „…българският език, образование и култура са изолирани и хората нямат пряк достъп до тях“, но са унищожавани и забранявани техните материални носители, избивани или прогонени български духовници и учители. И тази политика не е само между двете световни войни, а започва и продължава от Първата балканска война насам…Проблемът е и в това, че българската държава води подобна политика след 1944 г. до скъсването на отношенията с Тито срещу собствените си граждани в Пиринска Македония, на които е забранено да се наричат българи!

- 03-02-2018|Стефан Дечев

Тодор Георгиев, ти би трябвало да знаеш, че не се наричат „българи“ и след „скъсването на отношенията с Тито“. Премахната е само т. нар. „културна автономия“

Ескимоско иглу на припек

Автор(и): Марин Дамянов

От дете имах чувството, че около мен витае някаква ужасна тайна. Не съм го осъзнавала, но това винаги ме е потискало.

Като се замисля, си давам сметка, че никога не съм била обикновено момиче. Не помня да съм си играла с кукли; не харесвам обувки на висок ток; не обичам романтични комедии, а екшъни. Не съм сантиментална ревла, дори напротив – като бях в шести клас, се сбих с едно момче и му счупих носа. А мама ми даде пет долара за награда!

Всичко това не подхожда на привлекателна млада дама, каквато съм аз, поне на вид. Все пак не се чувствам мъжкарана. Например, не харесвам футбола; не мога да разбера защо мъжете истеризират, като гледат как някакви добичета ритат топка.

Лошото е, че май доста приличам на мама. Уважавам я, защото тя е силна жена; за някои неща дори ѝ се възхищавам. Но имам проблем с нея и си го знам…

Всичко започна, когато преди четири месеца на майка ми ѝ откраднаха един цял тир с дамски обувки. Майка ми има малка обувна фабричка, или по-точно – цех; там работят, както се казва, на ишлеме. От Италия идват заготовките, моделите също са техни. Майка ми произвежда обувките и ги изпраща обратно в Италия. Оттам ѝ превеждат парите за заплати.

Обаче тирът със стоката тръгна към Калотина и изчезна. Първо идваха от полицията, разследваха, но се разбра веднага, че нищо няма да открият. Готова продукция и друг път беше изчезвала; само че не цял тир. В такива случаи майка ми си прибира застраховките, но тоя път кражбата беше по-крупна. Застрахователите се обърнаха за помощ към една детективска агенция – „Саламандър“.

Дойдоха два джипа мъже с черни костюми, разпитаха всички в предприятието, разровиха навсякъде. На мен данданията ми беше интересна и бягах от лекции, за да стоя при мама в цеха. На четвъртия ден намериха тира изоставен край Опицвет, а няколко дни по-късно откриха част от обувките, скрити в някаква плевня. Но две трети от стоката така и не се намери. Най-неприятното беше, че и шофьорът беше изчезнал…

Седмица по-късно намериха трупа му; беше убит с четири изстрела в тила. Полицаите разследваха, но не откриха нищо. Един цивилен полицай каза на майка ми:

– Убиецът е бил ненормален. Един куршум в главата стига; за какво му е било да стреля четири пъти? Явно му е доставяло удоволствие… Садистите като почнат, и няма спиране!

– Ами хайде, хванете го тоя изрод! Какво чакате?! – разпореди се майчето.

Ченгето взе да се оправдава:

– Това е професионално убийство; такива най-често остават неразкрити.

Майка ми използва случая да го клъвне:

– Когато някой циганин заколи жена си, сте големи разкривачи. Обаче като има истинско убийство, хич да не ви търсим, така ли?

По някакъв начин майчето си е извоювало правото да казва неприятни неща на хората и те да си траят. Ченгето отговори извинително:

– Госпожо, ние работим по четири-пет случая едновременно; претрупани сме. Ако няма улики, направо отиваме на следващото убийство… Колегите от „Саламандър“ са по-свободни… и по-мотивирани.

Полицаите се изнесоха, а частните детективи продължиха да се ровят и да търсят кашоните с обувки, а също и убиеца.

Покрай тая история се запознах с Даниел. Аз изглеждам поне на двайсет, но нямам и осемнайсет. Тръгнах на училище на пет години, а сега съм студентка в първи курс – икономика. Майка ми настоява да изучавам обувното производство, така че половината време кисна в обувния цех. Не е много романтично, но какво да правя? Засега не съм показала никакви специални таланти – не мога да пея, не съм добра на тенис, нито печеля математически олимпиади; затова се занимавам с табани и саи… Нямам особени дефекти, но понякога си мисля, че не блестя с нищичко… Е, важното е, че Даниел ме оцени точно такава, каквато съм!

Той работи в детективската агенция. Много е амбициозен – само на двайсет и две години е, а вече е началник – ръководи бригада от четирима души. Освен това следва право задочно. Как успява и да работи, и да следва, и да намира време за мене, направо не знам. Мисля, че много ме обича, но и той, и аз не сме много по признанията в любов.

Станахме гаджета с Даниел; за мен беше крайно време. Всичките ми състудентки имаха полов живот от години; аз бях почнала вече да се чувствам непълноценна… Мене малко ме е страх от мъжете. Майчето ми набиваше в главата – преди, когато уж бяхме приятелки:

„Започни когато искаш и с когото искаш, но гледай ти да си го избереш, а не някое говедо да ти се натрапи и да не можеш да му откажеш… Мъжете са тъпи, похотливи и агресивни животни, не го забравяй! За тях жените сме само обекти за консумация – нещо като ходещи пържоли… Не гледат на нас като на човеци, не ги интересува любовта; интересуват ги циците, задникът, и да си пъхнат органа… А после всички последствия са за нас! Те нищо не рискуват – винаги ние сме губещите… „

Желаещи „да ме изконсумират“ имаше предостатъчно, но все не попадах на точния човек; ако нищо не ми трепва отвътре, за какво да се прежаля? Само заради… технологията?! Не, благодаря… Обаче като срещнах Даниел, разбрах, че той е мъжът за мене. Аз си го избрах; направихме го когато и както аз исках! Даже притесних момчето… Но вече знам, че чакането си е струвало.

Скоро обаче се намеси и майка ми – тя нали има манията всичко да контролира… Майчето е опасна жена! Ходи винаги с обувки собствено производство – с дванайсетсантиметрови токове. Придобила е артистичната походка на човек с вързани тухли на стъпалата. Висока е един и петдесет и шест; обаче гласът ѝ е като на двуметров генерал… Като си свали обувките, изчезва между масите. Затова не ги сваля никога; подозирам, че когато е с гадже, и в леглото е с обувки.

То пък гаджето ѝ е едно… Тая жена не е съвсем наред, казвам ви! Сладура – интимният приятел на майка ми – е само две години по-голям от моя Даниел! Майка ми направи Сладура шеф на охраната на фабричката, а той надомъкна разни приятели и ги назначи за охранители – всичките изглеждаха като махленски хулигани… Изобщо, Сладура се пише мутричка, но пред мама е мек като разварен кренвирш. Майчето му крещи и го унижава пред всички, а той търпи. Един път така го удари, че му счупи едно ребро; а Сладура някак си се гордееше с това…

Майка ми настоя да поканя Даниел на обяд – да го опознаела… Знаех си какво ще стане! Майчето уж се държеше учтиво, но на десетата минута почна полека-лека да унижава моето момче. И то – в нарастваща градация… Може би искаше да му покаже кой командва… а може би майка ми изобщо не може да се държи по друг начин, особено с мъж. Познавах майчето и знаех, че след няколко минути ще почне да му крещи, а след няколко часа може и да го удари… Майка ми цял живот се е учила да манипулира и да командва хората; напредва стъпка по стъпка, но никога не отстъпва; на петата минута се държи покровителствено, на десетата те прекъсва на средата на изречението, на двайсетата приятелски те тупва по бузата… и докато се усетиш, те командва и унижава; както тя самата се изразява: „Направих го на трътка!!!“ Даниел е кораво мъжкарче, но се видя в чудо! А и то как да се държиш с една свирепа жена на такава възраст, че може да ти бъде майка!? Да я биеш, не върви; да я псуваш – ти ще кажеш едно, тя ще отговори сто…

Опитах се да защитя Даниел; троснах ѝ се, че искам да уважава моя избраник, обаче… с майчето никой не може да се пребори. Мразя я! Майка ми е, но я ненавиждам! Между другото, ако аз бях на мястото на Даниел, сигурно щях да избягам само заради перспективата да имам такава тъща… Но той остана заради мене. А пък аз няма къде да избягам; от родната си майка не е лесно да се отървеш. Освен ако…

Казах на Даниел:

– Слушай! Има нещо гнило около моята майка; усещам го! Аз съм жена и имам интуиция.

Той използва момента да ми направи комплимент:

– За мен си първо човек, а после жена… Имам те за верен приятел.

– Дани, майка ми нещо лъже и крие… Питам се дали не краде сама от себе си. Подозирам, че застрахова стоката, открадва я и прибира застраховките. А после я продава на италианците.

Даниел се отнесе сериозно към темата:

– Това и аз си го мислих, защото е логично. Иначе къде изчезват стотици чифтове обувки?! Все някъде щяха да се появят! Нашите хора наглеждат обувните магазини…

– Освен това искам да открием къде е баща ми – тая може и да го е убила; уж през деветдесета бил заминал за Южна Америка и там изчезнал… Някаква тайна витае в моето семейство, казвам ти! От дете усещам, че нещо се крие от мене! Това винаги ме е потискало…

– Защо точно сега реши да разработваш майка си?!

– Ами… Защото е кучка… и се държи отвратително с тебе…

За моя изненада Дани ме упрекна:

– Не наричай така майка си! Не е красиво… Аз не ѝ се връзвам; а ти някой ден ще се махнеш от тая къща… Нали скоро ставаш пълнолетна!?

– Тя няма да ме остави; аз съм ѝ кученцето, нали разбираш… И още нещо не мога да ѝ простя – онзи човечец с куршумите в главата. Шофьорът на тира, дето са го убили.

– Приятел ли ти беше?

– Не. Преди да те срещна, не съм имала нито приятели, нито приятелки; само една всепоглъщаща мама. А шофьора съм го виждала само няколко пъти. Какво да ти кажа – обикновен човечец; бачкатор. Беше като някакъв грижовен мишок, който гледа да занесе нещо на мишлетата вкъщи… Стана ми адски кофти, като го застреляха… Не забравяй, че съм расла без баща; не знам нищо за татко ми, освен че е бил изрод и ни е изоставил. Чудно ми е не това, че ни е изоставил, а че изобщо се е хванал с майка ми…

Като истински детектив, Даниел веднага ме заразпитва:

– Баща си помниш ли го?

– Не, абсолютно. Въпреки че понякога ми просветва едно мъжко лице с мустаци, наведено над мене…

– А някой друг роднина?

– Нямам роднини. Ако имам, не ги познавам.

– Никакви? Това е странно! – изкоментира той; аз си знаех, че е странно.

– Дядо ми умря, когато бях трети клас. Не помня да съм го виждала; спомням си само, когато дойде телеграма от някакъв дом за алкохолици и социално слаби. Уведомяваха ни, че е починал. Майка ми, като разбра, ме наби ей така, за нищо…

– Друго какво си спомняш?

– Ами… нищо особено. Как ме влачат по болници… И чичо доктор използва дупето ми за игленик… Аз плача, а мама ми удря шамари.

– Боледувала си от нещо, така ли?

– Не помня. Явно съм била нещо дефектна… – Даниел ме гледаше с любопитство; ядосах се и му се троснах: – Стига си ме разпитвал! Не ми е приятно! Кажи: обявяваме ли война на мамундера?!

– Имам много работа…

– Много те моля! Може би е грях да го кажа, но… всеки ден си мечтая майка ми да умре! Ако я вкараме в затвора, ще бъда свободна и богата! И ще бъдем заедно с тебе!

Той се съгласи не много охотно:

– Възможно е да научиш неща, които направо да ти преобърнат живота. Може например да се окаже, че си осиновена…

– Ако съм осиновена, ще черпя! Знаеш ли откога си мечтая да се окаже, че не съм дете на майка ми, а на някакви свестни и благородни хора…

– Всички така казват, докато не се сблъскат с проблема. Един господ знае, ако почнем да ровим, какво ще излезе! Истината е опасно нещо…

– Готова съм да поема риска! И освен това те моля! Тоя живот ме задушава! По-зле не може да стане…

– Е добре… Искам ключ от вас и да ми кажеш кога майка ти я няма в къщи. Ще се наложи да преровя каквито има стари документи. Трябва ми единният граждански номер на майка ти и всички други данни, с които разполагаш! От тебе искам да я държиш под око и да ми казваш къде ходи! Ще видя какво може да се направи. „Саламандъра“ има връзки навсякъде – включително в общината и във всичките възможни архиви… Обаче не мога да действам от името на агенцията без разрешение – не е етично. Ще помоля шефа – той е готин… Особено между първото и третото уиски – тогава е душичка… Ще му кажа, че става дума за любов…

Даниел е сериозен човек; знаех, че ще направи всичко възможно, и дори повече.

Само след две седмици Даниел ми каза:

– Готово! Шефът ми разреши, когато нямам спешни задачи, да действам по твоя въпрос от името на „Саламандъра“. Но накрая, само ако имаме резултат, ще трябва да преведеш една сума на агенцията – колкото да си покрием разходите. Нали разбираш – не зависи от мене… Няма да е нещо непосилно…

– Няма проблеми – отговорих, без да му мисля.

– Тогава почваме! Две хиляди души работят за нас. Имаме офиси в цяла България. Но ще бъда по-зает от обикновено…

Даниел изчезна от полезрението ми и се превърна в един глас по мобилния телефон. Разбрах, че е влизал вкъщи, само защото намерих една роза на възглавницата ми.

След две седмици Дани се появи горд и тържествуващ. Аз бях нетърпелива:

– Какво има?

– Амии… Анкетата напредва… – играеше си той с моето нетърпение.

– И какво? Откри ли нещо?

– Малко… Имам една новина за тебе.

– Татко жив ли е? Къде е?

– За него… почти нищо… Изглежда, че е в чужбина, а може и да не е между живите. Но има нещо друго интересно – ти знаеш ли, че си имала по-голям брат?!

– Моля?

– Родил се е само година и три месеца преди тебе! И после е изчезнал… Аз неправилно се изразих – може и сега да е жив и здрав. Просто още не съм го открил.

– Ще попитам кучката…

– Добре, но внимавай! Да не се издадеш, че ровим около нея. Положението може да се изговни – изискано ме инструктира Даниел. Но в сравнение с мръсната уста на майка ми, той се изразяваше като дете невинно.

Вечерта вкъщи се опитах да задам разни въпроси на майка ми, обаче тя беше адски кисела. На другия ден пък се домъкна със Сладура и се затвориха в стаята на майка ми; скърцаха там легла, пъшкаха… Отврат!

Чак след два дни – в неделя на обяд – майчето ме замъкна на китайски ресторант да обядваме. Между другото, майка ми излъчва някакъв щур сексапил; като влезем някъде, всички мъже се наострят. Парадоксът е, че аз съм двайсет години по-млада от нея, а като сме заедно, никой не ме забелязва! Но аз съм свикнала; важното е, че Даниел ме забеляза! Друго не ми и трябва.

Поръчахме си дим сун. Сладура закъсня и аз успях да я питам:

– Майко, аз случайно имам ли си братче?

Тя уж много се владее, обаче тоя път изпусна един адски стъписан поглед; но само след секунда прие обичайния си железен вид и закова:

– Глупости! Това пък откъде го измисли?

Аз отговорих адски тъпо:

– Сънувах един сън, че имам брат! И се казва като мене – Станислав! Къде е той? Жив ли е? Какво го направи? Продаде ли го?

Майка ми ме погледна внимателно и всичко ѝ стана ясно – чете мисли, кучката… Отговори спокойно:

– Е добре, и да си имала брат, вече нямаш!

В тоя момент дойде гаджето на майка ми. Ухили се до ушите, поздрави ни, а мама му каза:

– Сладур, бегай си намери някаква работа за малко. Излез вън, изпуши две цигари…

Майка ми на моменти се разпорежда като някой мачо. Сладура взе да мрънка като обидена кокона:

– Е, айде сега… Навънка е минус осем градуса…

– Имаш си козина да те топли – изкикоти се майчето. То наистина, Сладура е космат като шимпанзе; бръсне се два пъти на ден, но от яката му стърчат фандели от косми. Майка ми му подаде ключовете от колата си:

– Я иди зареди моето беемве. Обаче иди на О-ем-ви и му сипи зимен дизел! Ето, вземи ключовете… Имаме тука един важен разговор с детето…

– Добре де, щом толкова ви преча… – измърмори „Сладура“ и покорно излезе.

– Слушай сега, момиченце мое сладко! – каза майка ми. – Само едно ще ти кажа! Не си пъхай носа в моите работи!

– Къде е брат ми? Искам да го видя!

Майчето постепенно побесняваше, но се опитваше да се владее:

– Имаше брат наистина, но той вече не съществува! Дадох го за осиновяване в един дом… и той почина. Това беше в началото на демокрацията, децата по домовете бяха недохранени… Избухнала някаква епидемия… мисля, че беше хепатит… Умряха много деца, и брат ти в това число. Не постъпих добре, обаче нямах избор; вече не мога да го върна… И нито дума повече – не ме питай! Тая тема ми е много неприятна! Ясно ли е?!

След малко Сладура се върна и приказвахме само глупости – как профсъюзите се натискали да се набутат във фабричката на мама, за да ѝ пият кръвчицата…

Като си тръгвахме от ресторанта, се оказа, че някакъв олющен пикап е паркирал и е затапил беемвето на майка ми. Тя натисна клаксона два-три пъти; дотича един чичо с офицерска шуба, леко наквасен. Огледа майка ми и каза важно:

– Спокойно бе, жена! Го-ле-ма работа… Що требва да се нервничи?

Не беше точната реплика… Майка ми се разкрещя и изсипа цял чувал най-вулгарни псувни; явно беше съвсем прегряла. Събра се публика и чичото се почувства задължен да ѝ отговори, за да не стане за смях. Като я гледаше каква е дребна женица, не осъзна опасността и я нарече: „тъпа, стара пуйка“; голяма грешка! „Тъпа“ и „стара“, как да е, но думата „пуйка“ винаги и безотказно вбесява майка ми.

Без никакъв преход майчето извади пистолета си и се нахвърли като фурия върху мъжа; а му беше до рамото. Взе да го налага с дръжката на пистолета по главата. Човекът беше така изненадан, че изобщо не се защити… След секунди се свлече на земята. Майка ми заби за последно острия си ток някъде между краката му; чичкото подритна като жабче, сдрусано от електически ток. Сладура гледаше с някакво упоение и не помръдваше. Щом приключи с кютека, майчето кресна оглушително на гаджето си:

– Ами ти какво гледаш бе, смотаняк!? Какъв мъж си?! Лигльо!

Публиката нарастваше, но никой не съчувства на як мъж, пребит от дребна женица… Даже някакъв се обади:

– Леле, ако имах такава жена, щех аз да мием чиниите!

– Ще миеш и хоро ще играеш! – отговори майчето и се изкикоти истерично. Луда жена!

Същата вечер звъннах на Даниел и му разказах, че майка ми е дала брат ми за осиновяване и така нататък.

– Не е трябвало да повдигаш темата изобщо!

– Ама аз не споменах нито дума за тебе…

– Много хитро… Извинявай, ама това е пуешка постъпка…

За първи път се поскарахме. Изкуших се да му се разкрещя, но изведнъж осъзнах, че ако го направя, ще се превърна в бясна кучка като майка ми… Овладях се. Даниел беше прав, но се държа гадно; помислих си, че вече не ме обича…

Плаках в леглото и си представях как се самоубивам… После пък се размечтах, че може и да не съм дъщеря на майка си. Но това са само фантазии; във всяко огледало се вижда, че сме почти като клонинги; само дето съм десет сантиметра по-висока; обаче винаги ходя с плоски обувки, за да не стърча над майка ми. Не че ми е забранила; и аз не знам защо… Иначе всичко ми е от нея – включително сивите очи на вълчица.

След два дни с Даниел пак се видяхме, все едно, че нищо не е било. Той се старае да изглежда като мутра; вече ми призлява от тая мода. Казах му:

– Дани, моля ти се, стига си я бръснал тая глава! Остави си малко косичка – много по красив си! Така си зловещ…

– Целта ми не е да съм красив. Като приличам на мутра, по-лесно си върша работата… Много съм млад и ако изглеждам захаросан, няма да имам авторитет… Слушай сега – братчето ти не можем да го открием нито при живите, нито при мъртвите. Просто се е изпарил! Като говориш пак с майка си, разпитай я има ли някъде смъртен акт за него, изобщо някакви документи! В общината цари пълна бъркотия; за брат ти намерих само, че е роден и после нищо…

През главата ми мина абсурдна идея; веднага я изтърсих:

– Дани, ами дали не е възможно оня – Сладура – да ми е брат?

– Ами майка ти нали спи с него? – попита малко объркан Даниел.

– Чукат се, крещят, леглата скърцат и не мога да спя… Защо?

– Е че как, ако ѝ е син…?

– Подценяваш майчето! От нея всичко може да се очаква. Тя не признава чужди правила; тя самата е правилото… От друга страна… По възраст и по документи не знам дали се връзва.

– Възрастта е нещо относително; няколко години винаги могат да се скрият… – обясни Даниел хладно и логично.

Всичко това ми се видя абсурдно; попитах:

– Как е възможно? Нали има документи за всяко нещо?!

Отговорът съвсем ме шашна:

– Стотици хора в България живеят с фалшива самоличност. За това трябват само малко връзки и много пари… Ако познаваш нужните хора и плащаш добре, ще ти издадат документ, че си сиамски близнаци! Сега става малко по-трудно, но преди е било съвсем лесно.

Като се замисля, прав е; постреснах се малко:

– Значи, е напълно възможно оня боклук да ми е брат?

– Не е невъзможно… Но вероятността за това е минимална; колкото и за всеки друг между деветнайсет и двайсет и няколко… Дай да не се занимаваме с фантазии; всичко подлежи на проверка!

Седмица по-късно ми се обади гъгнив задавен глас като от оня свят. Не познах гласа и той се представи:

– Аз съм, Даниел!

– Не знам кой си, но ме лъжеш! – отсякох аз.

– Аз съм бе! В петък си лягахме… Имаш две сладки бенки точно между операцията от херния и…

– Стига простотии! Защо фъфлиш така? Да не си се надрусал?

– Пребиха ме. Обаждам се от една болница…

За половин час се добрах до Даниел. Лицето му не се виждаше от превръзки. Лежеше до някакъв изкукуригал дядка, който изучаваше пукнатините по тавана.

– Бяха с маски! Нито знам кои бяха, нито пък за какво… Изненадаха ме! – не много членоразделно ми разказа Даниел.

Знаех, че са го изненадали; момчето ми си го бива – вдига сто и трийсет от лежанка, а освен това има кафяв пояс по киокушинкай – карате.

– Бяха с бухалки! Налагаха ме мълчаливо… Като че тупаха черга. И нищо не ми казаха. Нищичко!

И двете му ръце бяха гипсирани; на дясната му ръка и кокалчетата бяха омотани с кървав бинт. Полюбопитствах:

– А какво ти е това на юмрука?

– О, това е най-сладката ми рана! Успях да избия зъбите на един от тях. Извадиха ми парченце зъб от кокалчето… Проблемът ми е, че май няма да мога да си свивам пръста. Един вид, постоянно ще показвам среден пръст на всички… Иначе ще се оправя след месец-два; даже всичките ми зъби са си тука! Е, поне корените де…

Даниел се опитваше да се държи бодро, но всъщност беше в депресия. Не се хранеше изобщо. Не можеше да яде с лъжица; устните му бяха целите в шевове. Купих му сокове и боза; направих му отвара от овесени ядки с мед и го убедих да смуче яденето с тръбичка. Той се поотпусна, благодари ми и най-после сподели с мене какъв му е проблемът:

– Изложих се, Стани!

– Глупости!

– Набиха ме като последен глупак… Пред собствения ми блок… За какво съм тренирал толкова!?… Трябваше да си нося пистолета…

– По-добре, че не си имал оръжие! Можеше да стане страшно… – изкоментирах аз съвсем по женски.

Даниел продължи да фъфли:

– Не мога да спя; будя се нощем и си мисля: а може би съм се уплашил и съм блокирал?! Дали пък не съм едно… безгръбначно?

Много ме трогна, като го гледах такъв: искрен… слаб, изпълнен със съмнения; човек, а не някаква напомпана мъжка фукня… Не че той е такъв, но на кой мъж му е чуждо? Прегърнах го:

– Ти си най-смелият мъж, когото познавам! И аз те обичам! Само на седемнайсет съм, обаче усещам, че винаги ще те обичам…

Вместо да ми каже, че и той ме обича, Даниел тъжно въздъхна; на моменти не ги разбирам мъжете…

Същия ден чух майка ми, че говори по мобилния:

„Да… Ама стига си хленчил – какви мъже сте, бе?!… Уредила съм ти – иди утре в единайсет… Има звънец – отдолу се звъни; ще се ориентираш. Айде… Не се притеснявай за парите – аз ще ѝ ги преведа…“

Вече имах предчувствие, но реших да проверя. Отидох при доктор Велинова в десет и половина. Тя е семейният ни зъболекар; от дете ми прави зъбите. Занимава се и с лицево-челюстна хирургия. Казват, че е добра, но взимала скъпо. Тя се учуди, че ме вижда:

– Здравей, Стани, ама ти нямаш час за днес!? Какво има?

– Не можах да спя през нощта от болки…

– Добре, ама ще можеш ли да изчакаш? Имам пациенти за операция.

Към единайсет се звънна; за всеки случай се скрих в тоалетната, но оставих вратата притворена, така че да мога да надзъртам. Не се учудих особено, като видях Сладура. Устата му беше като настъпен домат. Даниел добре го беше подредил. Моето кандидат-братче влезе при зъболекарката; аз се изнизах и си тръгнах.

Отидох пак при Даниел. Той беше без превръзки по лицето; разглеждаше се тъжно с едно огледалце.

– Не е толкова зле – опитах се да го успокоя. – Приличаш на истински екшън-герой…

– Екшън-героите не ги бият като последни глупаци…

– Стига глупости! – скарах му се аз. – За мене ти си направо… супермен! И ако искаш да знаеш, за един бит дават десет небити!

Даниел продължи да се разглежда.

– Сигурно може да се направи пластична операция… – измрънка и въздъхна. Мислех, че мъжете не се тревожат за такива работи…

Разказах му за моето разкритие.

– Браво на тебе! – каза моят екшън-герой. – Добра работа. Имаш ли нещо против Сладура да изтърпи… известно наказание?

– Че защо да имам нещо против?

– Ами нали си беше внушила, че може да ти е брат?!

– „Брат“… е само една дума. В моето положение… всеки може да ми е брат; всеки може да ми е баща… Ако искаш, убий го това леке! – заявих решително, но в същото време усетих с корема си, че нещата не са толкова прости. Не винаги сме това, което си мислим…

Даниел сложи капак на темата:

– Добре. Сладура и неговата компания ги остави на мене…

Аз се постреснах:

– Дани, да не направиш някоя глупост?

Даниел веднага взе да ме успокоява:

– Аз съм човек на закона; няма нищо лошо да правя. Но шефът е бесен и това е достатъчно… Сладура и неговата компания не нападнаха само мене лично; те настъпиха опашката на „Саламандъра“. Това на никой досега не му се е разминало…

– Я чакай! Нали уж използвахте само законни средства?

– Ние – да; обаче си имаме едни партньори – застрахователи; те преди бяха откровени бандити. Правим си разни услуги; сега е техен ред… Шефът ще се обади… и проблемът ще бъде решен. Има си хора за всичко…

Дадох си сметка, че работата може да се окаже дебела… Попитах го:

– Дани, тука безопасно ли е? Охраняват ли те?

– Нашата фирма охранява болницата.

– А пистолет тука имаш ли?

– Не ми трябва. Имам тука една джаджа с бутон, ако го натисна, охраната ще дотича веднага.

Поуспокоих се за Даниел. Но си имах план и го преследвах:

– Това е добре. Ами къде ти е пистолетът?

– Нямам – Даниел вече ме гледаше подозрително.

– Как така?! Не може с тая професия да нямаш оръжие!

– Нямам законно оръжие. Иска се много време и пари: трябва да ходиш на курсове, да се явяваш на изпити… Освен това се вадят поне десет документа. Все се каня…

– Добре де, ами нали спомена, че имаш някакво пушкало?

– Че кой няма?! Имам пистолет, но незаконен. Едно малко маузерче…

– Къде е?

– Какво си ме заразпитвала?

– Дай ми го! Страх ме е. Имам чувството, че хората на Сладура ме следят… Може и на мен да ми се случи нещо – излъгах аз, но без големи угризения, защото можеше и да се окаже вярно.

– Хич не ми се вярва… Твоята майка не би позволила да ти се случи нещо.

Аз продължавах да упорствам:

– Много те моля, дай ми го! Ще съм по-спокойна.

– Не е работа на жените да размахват патлаци!

– За тебе аз какво съм – жена или човек?!

Даниел помисли и каза:

– Сигурно съм доста безотговорен, но ти имам доверие. Ти си най-мъжкото момиче, което познавам! А си мислех, че никога няма да намеря жена като за мене. Жените са тъпи пуйки! Всички освен тебе!

Той ми каза откъде да взема ключовете от жилището му и добави само:

– Вадиш капачката на комина и бъркаш надолу – ще го напипаш. Знаеш ли да стреляш?

– Разбира се. Майка ми има зиг-зауер.

Сърцето ми се късаше, като гледах Даниел… Скоро нямаше да се оправи – и двете му ръце бяха счупени; беше се пазил с тях от ударите. Дори не можеше сам да иде до тоалетната; на мъжете нали ръцете им трябват за тая работа… Но моите ръце бяха здрави. Казах му:

– За всичко, за което ти трябват ръце, разчитай на мене!

– Тая работа май почва да ми харесва… – Даниел направи гримаса, която трябваше да мине за усмивка.

Тръгнах си; по пътя си мислех: идва един момент, когато жената трябва да поеме в своите ръце оръжието и да се погрижи за всичко.

Отидох до квартирата на Даниел. Взех пистолета от комина, после петнайсет минути си мих ръцете от саждите.

Първата ми мисъл беше да ида да застрелям гаджето на майка ми, но после си казах: това не е женска работа. Има кой да реши проблема със Сладура; некрологът му е поръчан.

Аз си знаех какво трябва да свърша.

Качих се на един претъпкан тролей; спомних си, че майка ми е обещала да ми купи Опел „Тигра“ за рождения ден; трябваше да издържа още само два месеца, за да го получа. Обаче не можех да чакам повече… Майната му на опела!

Прибрах се вкъщи.

Тресях се от напрежение; едвам уцелих ключалката, за да си отключа.

Седнах на фотьойла, заредих пистолета и зачаках. Стъмни се. Майка ми ходи на йога в четвъртък, после се прибира. Седях дълго. Мислех си разни глупости.

Мина ми през ума нещо съвсем идиотско – ами ако Дани ми е братче?! Не дай си боже…! Всичко друго мога да приема, само не и това! Зарекох се: сега вече ще науча истината. Ами ако мама откаже да говори…? Тогава какво? Ще я убия ли?

Изведнъж ми дойде идея – гениална, разбира се; то на мене други не ми идват… Донесох моя стар касетофон; сложих го под канапето така, че само като натисна един бутон, да почне да записва. Казах си гордо: сега вече ще наглася майчето!

Накрая тя се прибра. Щом я чух, включих магнетофона.

Влезе в хола и каза в присъщия ѝ изискан стил:

– Станислава, що седиш там в тъмното? Да не се пипаш сама?!

Ако е за крещене, имам наследствени данни:

– Ще те застрелям, кучко проклета! Ти си осакатила гаджето ми!

– Моля? – учтиво попита майка ми.

– Аз съм непълнолетна още два месеца! Нищо не могат да ми направят!

Майка ми изглеждаше спокойна и почти радостна.

– Добре, моето момиче! Нормално е една тинейджърка да воюва с родителите си. Аз съм ти едновременно и строгият баща, и майката; ако не воюваш с мене, няма да стане човек от тебе!

– Ще си платиш за това, което направи с Даниел!

– Не съм го докоснала с пръст! – издекламира тя невъзмутимо.

– Я стига! Ти си дала заповедите! Сладура без тебе не би посмял и муха да убие!

Майка ми ме погледна втренчено, замисли се за секунда, огледа се… Клекна и намери магнетофона; поклати глава тъжно, което значеше: „Защо съм наказана с толкова тъпа дъщеря?“ Стръвно заби острото си токче в електроуреда. Изрече спокойно, все едно, че нищо не се е случило:

– Не е точно така. Не съм заповядвала да убият шофьора на тира. Тоя мушморок, моля ти се, дръпнал маската на Сладура и видял лицето му. Така че се е наложило…

– Но да пребият Даниел, това ти го заповяда, нали?

Майка ми отговори адски сериозно:

– Добре. Така е, признавам. Ако искаш, имам следното предложение. Вземи осакати моето гадже и сме квит. Става ли? Ако искаш, даже го убий! Аз не съм дребнава…

– Както ти си убила брат ми, така ли?! – казах напосоки; просто ми беше писнало от тия семейни тайни.

– Не съм убила брат ти. Какви са тия глупости?! Брат ти е жив и здрав!

– Къде е?

– Хей! Това пищовче дали е заредено? – попита майка ми; все още тя контролираше положението, а не аз…

Гръмнах в огледалото; около дупката се образува паяжина от пукнатини. Майка ми се постресна, но се постара да не го покаже. Използвах момента и поставих ултиматум:

– Имаш само един шанс. Да ми кажеш всичко. Това е единственият начин да ти простя…

Мама леко се подсмихна:

– Ауу, каква си ми страшна!

– Защо преби Даниел? Заради скапаните обувки?

– Защото си навря носа в моето лично пространство! Моите работи изобщо не го засягат!

– Кои работи?

– Ами… да кажем, за брат ти.

– Какво с брат ми? Внимавай, маменце! Ще ти пробия трето око и наистина ще заприличаш на индийски гуру!

– Не можеш да застреляш родната си майка!

– Мога, и още как! Не съм по-малко зла от тебе! Иначе да си ме унищожила досега… Имаш последен шанс – кажи какво е станало с брат ми! Къде е брат ми? Три… Две!

Тя не изчака да стигна до нулата и изкрещя:

– Пред тебе!

– Да не би да искаш да кажеш, че ти си брат ми?!

– Не, дете мило невинно. Ето го брат ти!

От огледалото ме гледаше поразкривен образ – една побесняла тинейджърка с пистолет в ръка.

– Ти си брат си! – изкрещя майка ми.

– Моля? Откачаш ли? – попитах аз кротко; дуелът на гласовете ни тя го беше спечелила. Но и тя отговори кротко:

– Не. Това беше през деветдесета година, в държавата цареше пълен хаос; по улиците крещяха разни тълпи, старата власт падна, а нова още нямаше… Разни мутрешки групировки никнеха като гъби и грабеха от държавата… Ти беше на две години и половина; писах на баща ти, че детето е тежко болно и той ми изпрати няколко хиляди долара…

– Като си почнала, казвай всичко! Къде е баща ми? Жив ли е още?

– Не знам. До миналата година беше жив. Баща ти е в един затвор в Колумбия. Хванали са го с два и половина килограма кокаин. Там дават по година на всеки сто грама кока, така че са му дали двайсет и пет! Остава му да лежи още шестнайсет години. Не исках да ти казвам, за да не те травмирам. Баща ти е един боклук! Не го бива за нищо, дори за наркотърговец. Други въпроси?

Това за баща ми мина покрай слуха ми като някаква маловажна информация; научавах по-важни неща. Изкрещях:

– Продължавай!

– Добре. Закарах те в една болница в Рудозем – там се съгласиха… Махнаха ти пениса… Всъщност важното при смяна на пола са хормоналните инжекции.

– През деветдесета съм била на една годинка!

– Не, на две и половина, но после – с новата самоличност – ти свалих година и нещо от възрастта. Всъщност си родена през осемдесет и осма, а не през осемдесет и девета…

– Можела съм да умра на тая възраст!

– Реших да поема риска… – отговори майка ми; смела жена, няма що! Продължих да ровя:

– Ами после, когато бях на единайсет и пак ме оперираха? От херния ли беше?

– Не. Дооправяха ти женските органи. Присадиха ти още нещо…

– Откъде са взели женските ми чаркове? Да не си заклала някое момиче?

– Глупости; аз да не съм Джаки-рипърката?! Някакво момиче беше починало от енцефалит… Това не е важно.

Опитах се да смеля информацията; събрах сили да произнеса:

– Значи всъщност аз съм мъж, така ли?

– Глупости! Ти си пълноценна жена, момичето ми! Можеш да раждаш! Можеш да създаваш живот! Какво повече искаш?! Дадох маса пари, за да ти създам нова самоличност!

– Нямала си право!

– Така ли? А защо? Аз те родих! Ти беше част от мене! Можех да те абортирам, или да те удуша и да те заровя на двора… Никой нямаше да разбере, че изобщо си съществувала!

Тази жена явно гледаше на мене като на някакъв чарк от нея, който има наглостта да твърди, че е отделно същество! Мразех я! Изкрясках в лицето ѝ:

– Да го беше направила, но да не ме беше кастрирала!

– Не съм те кастрирала… Направих те човек… от по-висша категория! Не исках да отглеждам момче… да си мандахерца патката и да мастурбира… Мъжете са боклуци! Те са… тъпи, нагли и зли. Вярвай ми – имах братя и знам какво представляват. Докато са малки, са сладки, но като ги сдруса пубертета… гледат само къде да си напъхат гадния орган и нищо не ги интересува… Не ги интересува дали жената е съгласна! Да не ти разправям какво съм изтърпяла от мъжете… Всички мъже, с които съм общувала, се оказаха похотливи боклуци! Баща ми, братята ми, мъжът ми – всички до един! Ако можех, на всичките бих им отрязала органите…

– Обаче си можела да ме кастрираш само мене, така ли?!

– Ако знаеше… Само ако знаеше… какво съм преживяла… Щеше да ме разбереш. Обаче майките не разказват такива неща на дъщерите си.

Тя очакваше да я заразпитвам, но аз изведнъж отмалях и само слушах, все едно, че гледах театър. Майка отвори едно шише уиски и изля десетина „къла“ в гърлото си; после продължи речта си:

– Мъжкарите са просто едни… животни. В едно цивилизовано общество те са излишни! Когато е трябвало да се бият с мамутите и да носят храна, е имало някаква полза от тях… но сега… само пречат. Мъжете ни превъзхождат само по едно: физически са по-силни – за сметка на мозъка, разбира се… Защо все те да ни командват?! Вече няма мамути; скоро и войни няма да има. Вече няма нужда от мъже! На сто жени е нужен само един самец – за донор на сперма… Жените създават живот, а мъжете рушат и убиват! Представи си колко по-хубав би бил светът без мъжете – без насилие, без злоба, без войни… Ела да те прегърна, дете мое!

Беше отвратителна. Изсъсках:

– Никоя майка не би сторила това на детето си! Никоя! Защо го направи? Кажи ми истината! Защо?

Без да искам натиснах спусъка; съвсем бях забравила, че държа пистолет. От стената изхвърча мазилка; майка ми подскочи от ужас и се разкудкудяка:

– Е добре. Ще ти кажа и това… щом си го просиш… Когато бях на седемнайсет, моят баща ме изнасили. Беше много пиян; между другото, напи ме и мене… Като изтрезня, взе да ми се мазни; обяви, че е влюбен в мене. Мъжете са идиоти! Отгоре на всичко се оказа, че не мога да абортирам! Откриха ми там нещо… Разбираш ли какво ти казвам – биологически ти си дете на дядо си! На оня идиот – алкохолика!

Приседнах на стола; за миг ми мина през ума да си гръмна в главата и всичко да свърши. А майка ми се беше отприщила като гноен цирей:

– Има един Тед Бънди – сериен убиец; убил е десетки жени. Аз съм чела биографията му. Той е бил дете на дядо си! Бащата на майка му я е изнасилил! И се родило чудовище… При това положение как да отглеждам син?! Да чакам кога ще те удари тестостеронът и ще почнеш да убиваш момиченца, така ли?… Един вид, да помагам на злото в света!

Помислих си, че майка ми е самото зло. Не можех да преценя истината ли казва, или ме будалка; попитах само:

– Ами законният ми баща?

– Ожених се за оня боклук, дето ти се води баща, за да има кой да плаща издръжки и да имаш законни родители. Прибрах от него колкото можах пари, защото с тебе трябваше да живеем от нещо. После го командировах в Колумбия и се отървах от него…

Целият мой свят се разтичаше като ескимоско иглу на екватора…

Прицелих се в главата на майка ми и леко погалих спусъка…

– Давай! – изкомандва ме мама. – Направи го!

Наистина щях да го направя, но изведнъж си дадох сметка, че ако я застрелям, тя ме е победила; но ако просто си тръгна и изживея живота си като нормален човек, аз съм победител…

Пъхнах пистолета в джоба си и побягнах навън. Майка ми подвикна след мене:

– Станислава! Къде тръгна? Я чакай! Не можеш да ме зарежеш така! Инвестирала съм пари в тебе!… Дете глупаво, ти си част от мене, не го ли разбираш?!

Не останах да се надприказваме; излязох и тръшнах вратата. Обещах си никога да не се върна в тая къща. Хванах някакво такси и казах адреса на Даниел.

Още бях бясна; изкрещях:

– Да ти го начукам, маменце!

Таксиджията подскочи и ме погледна стреснато; аз му се извиних. Човекът е прав да се плаши – нормалните жени не псуват. Но аз жена ли съм?

Опитах се да си направя рекапитулация: значи, аз съм жена, но съм брат си… Баща ми е наркотърговец, обаче не ми е баща; истинският ми баща е дядо ми, следователно моята майка ми е сестричка. Нося в себе си чужди органи… Майка ми ме е кастрирала за мое добро. И за да си отмъсти на мъжете. Аз съм… не знам какво съм, но май има вероятност да се побъркам. А, да – и съм по-голяма с година и нещо от възрастта си… ако го смятам правилно; обърках се… Обаче като жена аз съм на толкова, на колкото съм. Всичко е просто и ясно, нали?

Е, ако не друго, разбра се, че Даниел не ми е брат; поне това е добре.

Ни в клин, ни в ръкав се замислих какво са направили с пениса ми; представих си, че са го дали на някакво куче да го изяде; по-точно – на някаква зла кучка!

Първата ми мисъл беше да си направя пак операция и да стана отново мъж. Майка ми е откачена – тоя свят е на мъжете, не на жените!

Веднъж са ми отрязали пениса и са ми присадили вагина; сега пък вагината ще я хвърлят на кучетата и ще ми присадят пениса на някой нещастник… Гадно е… но не е невъзможно.

Но се замислих: ами Даниел? Какво да му кажа? „От днес ще си бъдем само приятели!“ Или да му предложа хомосексуална връзка? Отвратително… Ако стана пак мъж, как ще реализирам сексуалността си? Не мога да понасям жените – напомнят ми за майка ми… Тая жена е напълно луда… но аз не съм! Аз харесвам мъжете, и по-точно, само един мъж!

Спомних си една комедия; представих си как казвам на Даниел: „Съжалявам, но аз съм мъж“, а той отговаря: „Никой не е съвършен!“ Поусмихнах се.

Ядът почна да ми минава. Помислих си – аз съм това, което съм в момента, нищо друго няма значение. Животът е пред мене и мога да го изживея, както си искам. Само от мене зависи! Мога да си събера парчетата, да ги залепя и да стана едно цяло…

А кучката може и да ме лъже; тя е патологичен лъжец… А може и да не лъже; а може и да е забъркала такъв микс от лъжи и истини, че цял живот да не разбера коя съм и какво съм…

Кой знае защо, се делим не на читави хора и боклуци, а на мъже и жени… В някои отношения това е приятно, но… не си избираш пóла сам. Все едно, че те качват на някакъв влак… и това е. Цял живот играеш определена роля. Не може да си просто човек; или си мъж, или си жена. Приемаш си и активите, и пасивите… Тая работа понякога е доста трудна. Е, може би не чак за всички… Само за мъжете и жените.

Писателят е роден през 1955 г. в София. Автор е на книгите „Абсолютно безнаказано убийство“, разкази, 1995, „Добро ченге, гадно ченге“, разкази, изд. „Аргус“, 2000; „Сбогом, Джони“, роман, изд. „Аргус“, 2001; „Казусът Рози“, роман, изд. „Развитие“, 2002; „Време за убиване“, роман, изд. „Факел“, 2004, „Лошите и злите“, разкази, изд. „Аргус“, 2007. През 1999 печели първа награда на националния кръг на световния конкурс „Хартли – Мерил“ със сценария „Събирачът на трупове“. Съавтор на сценария на игралния филм и телевизионния сериал „Огледалото на дявола“ (2001), режисьор Николай Волев. Съавтор на сценария на телевизионния филм „Следвай ме“ (2003), режисьор Дочо Боджаков.

Коментари (2)

- 12-02-2018|Гост от Виена

Ах, проклетото „първо изречение“ … „Косата му връхлита в бръснарницата“ е само един пример за важността му. /Написал го е Дж. Д. Селинджър/. Затова, като прочетох това от „Ескимоско иглу на припек“, се замислих и за изброените отличия на автора. Дано проумее какво се опитвам да му кажа, преди да се захване със следващия разказ, въпреки съвета на Лев Толстой: „Ако можете да не пишете, не го правете“. Защото е по-трудно и от алкохолна абстиненция. Но пък, здравословно.

- 12-02-2018|Гост от Егея

До гост от Виена. В една студия за Елин Пелин доктор Кръстьо Кръстев много деликатно упоменава наличното вече самобанализиране на класика ни с преексплоатиране на оскъден инвентар от похвати. Предричанията за предсдтоящи проблеми се сбъдват.

Наскоро мастит наш автор, стигнал до антична възраст, беше отличен с награда на най-високо държавно равнище. Може и грехота да е, но той нашарка бая ми ти рафтове с книги, къде по-тежки вкупом като хартия от собственото му тегло.

Случаят сега поне ми дава повод да се заговоря с автора на коментара и споделя за студията на Олга Фрейденберг за сюжета, позволявам си да оприлича този неин текст с аналитичния метод на Рене Декарт или с периодичния закон на Дмитрий Менделеев. Ще споделя откровено, че не ми се зачекват каквито и да е прения с конкретни автори, краят ми е повече от ясен. Когато в опозицията назоваване: изобразяване преобладава първата страна на двойката, а от дясната почти няма помен, сещам се за японски разузнавач от втората световна война, който, самоубивайки се, рекъл на преследвачите си:“Опитвате се да играете източни бойни изкуства. Вие няма да постигнете нищо, щото не знаете кога да спрете.“.

Редно е да се поблагодари на Марин Дамянов, че покрай неговата изява споделихме за актуални проблеми за творчеството.

Гост от Егея

Защо комунизмът не е геноцид – част 2

Автор(и): Татяна Ваксберг

Текстът, който следва, е продължение на публикация от предишния брой. Статията проследява начина, по който масовото унищожаване на политически противник е извадено от обсега на конвенцията за геноцида между декември 1946 (когато конвенцията е замислена) и декември 1948 (когато е приет окончателния ѝ текст, валиден до днес). По-нататък статията се спира върху многобройната съдебна практика в прилагането на конвенцията от международните трибунали в Африка, Азия и Европа след края на 90-те години. Тази съдебна практика има силата на международен закон. Той развива, тълкува и допълва конвенцията за геноцида.

Тази статия е писана заради натрупването на изказвания в българските дясноориентирани елити, според които комунизмът е геноцид и следва да бъде публично определян като такъв. Текстът, който следва, споделя тежките оценки за комунистическите режими, но твърди, че те не отговарят на дефиницията за геноцид и не бива насила да бъдат напъхвани в нея.

В предишния брой беше разказано за това как през 1948 г. СССР успява да наложи своя редакция на конвенцията, като извади от нея възможността тя да защитава ПОЛИТИЧЕСКИ обособени групи хора. Оттогава тя се разпростира само върху онези групи хора, които могат да се обособят като „национални, етнически, расови или религиозни“.

Къде са демократите? Този въпрос звучи с цялото си възмущение всеки път, когато някоя империя на злото извърши ново зло. Или когато започне да въвлича традиционните демокрации в твърде очевиден процес на подмяна на ценности и идеи. Преправянето на конвенцията за геноцида е въпрос, отнесен към втория вид. Защо демократичните страни се съгласяват с това преправяне?

Усилието, с което „съветският блок“ премахва политическите групи от кръга на възможните пострадали при геноцид, тогава е очевидно със своята насоченост. Съветската делегация иска гаранции за това, че новото образувание ООН няма да има основание да търси сметка за скалъпените процеси и разстрела на стотици хиляди хора, взети на прицел тъкмо заради това, че са привидени като политическа група, враждебна на Сталин. И след като е очевидно, че СССР иска превантивно да избегне възможните, макар и само по документ, пречки пред нова вълна на терора, въпросът е защо демокрациите се съгласяват с това.

Причината със сигурност не е една, те са няколко дори и само при повърхностен поглед. Разгледани в тяхната съвкупност, те показват, че заличаването на тази толкова съществена дума в Конвенцията за геноцида е буквално най-малкият компромис пред СССР, който тогава са могли да направят традиционните демокрации. Москва е имала далеч по-големи – и неудовлетворени – амбиции.

В правозащитния смисъл на думата тази конвенция изглежда „разменена“ срещу Всеобщата декларация за правата на човека: Западът е отстъпил пред СССР по въпроса за политическия геноцид, но за сметка на това е опазил от съмнителна намеса Всеобщата декларация за правата на човека. Сравнението между двата основополагащи документа може да звучи грубо, но е по-скоро точно. Те са гласувани в два последователни дни – на 9 декември 1948 е приета Конвенцията за геноцида, а на 10 декември 1948 – Всеобщата декларация. Подготовката на тези два документа протича паралелно, като най-голямото усилие за редактирането на крайните текстове е концентрирано през лятото и есента на 1948 година. От съветска страна в редактирането участва един невероятен герой – Андрей Вишински, доскоро главен прокурор на Сталин и своеобразен символ на беззаконието и терора, облечени в правни доктрини.

Впрочем, това лято не е съвсем обикновено за историята на света и затова изисква малка екскурзия в контекста на времето. В края на юни съветските войски налагат сухопътна блокада на трите западни зони на град Берлин в опит да изтласкат от района Франция, Великобритания и САЩ и да установят контрол върху целия град. Жителите изпадат в зависимост от СССР за доставки на храна и стоки от първа необходимост. Резултатът е добре известен – след цяла година на непрекъснати полети с храна и лекарства, организирани от западните съюзници, възниква Западен Берлин, а Германия е разделена на две на основата на четирите бивши окупационни зони. Но това, което има значение за историята на Конвенцията за геноцида, не е финалът на тази история, а нейното начало. „Берлинският въпрос“ е постоянна тема в ООН, но тя удря на камък в Съвета за сигурност, където СССР е постоянен член с право на вето. Впрочем, самото явление „право на вето“ е норма, въведена по настояване на СССР още на конференцията в Ялта (Москва помни, че през 1939 е изключена от Обществото на народите заради нападението над Финландия; в съветските очи ООН трябва да бъде организация, която гарантирано да не може да се обърне срещу СССР. Този поглед е приет от съюзниците, но с други думи – бъдещата ООН не бива да се обръща срещу никой от постоянните членове). В спомена на участниците в онези събития 1948 година се асоциира с особено изостреното обсъждане на въпроса за ревизия на „правото на вето“. А също и с друго – с това, че пред лицето на берлинската криза западните съюзници препотвърждават с по-голяма убеденост намерението си да създадат нова организация – този път за военна отбрана пред съветската заплаха. Това е бъдещият НАТО, създаден през април 1949 година.

Ето така изглежда лятото, в което делегацията на СССР предлага поправки в два от фундаменталните документи на ООН – Всеобщата декларация и Конвенцията за геноцида. Съветските юристи предлагат да отпадне политически обусловеният геноцид от Конвенцията и отделно предприемат цялостна офанзива срещу Всеобщата декларация. „Цялостна офанзива“ означава, че правата на човека са обявени за лицемерие на англо-американския империализъм, което трябва да бъде съдържателно поправено от СССР, за да заприлича на истинска декларация за истински човешки права. Съветските юристи предлагат толкова много поправки към текста, че на това количествено основание внасят предложение Декларацията да се доработи и да се гласува чак на следващата сесия, през 1949 година. Както призовава Вишински на заседание на Общото събрание: „би било сериозна и недопустима грешка /…/ да се приеме декларацията на тази сесия, в този вид, и да бъде превърната в знаме на нашата Организация“.

Това предложение не е прието – нито са разглеждани предложенията за поправки, нито е отложено гласуването. Както казва Молотов във вече цитираното циркулярно писмо, именно това двойно отхвърляне е накарало „делегациите на СССР и на другите славянски държави да се въздържат при гласуването на проекта на Декларацията.“

Сред многобройните – и неприети – съветски предложения за подобряване на Всеобщата декларация има едно, което изправя нащрек и буди повишен интерес. То е следното: наред с всичките права на човека да бъде вписано и „правото да се води борба с фашизма в областта на идеологията, политиката, държавния и обществения живот“. Това е единственото истински изпъкващо предложение на съветската делегация. Другото, което би могло да претендира за ролята на „изпъкващо“ е предложението да се запише, че Декларацията ще е валидна и за колонизираните държави, но повдигането на темата за колониите и без друго е твърде често повтарящо се искане на СССР в онези години, така че в него няма извънредност. Има и предложение да се запише, че всички хора имат право да участват в управлението на държавата. Това е намек за американската сегрегация на чернокожите, но и той не блести с някаква оригиналност на фона на тогавашната съветска лексика и политика.

Всъщност колкото и да гледаме под лупа, нищо не може да надмине по екзотичност предложението за това да имаме човешкото право да се борим с фашизма в идеологията и в обществения живот. В превод от съветски език това означава следното: да се позволи на държавата да преследва всеки човек, заподозрян във „фашистка“ дейност. Към декември 1948 година на описанието „извършител на фашистка дейност“ отговаря вероятно всеки втори от милионите арестувани съветски граждани, само че тези арести и смъртните присъди след тях са напълно произволен, макар и планомерно извършван терор. Сега обаче, на гърба на ООН, Сталин очевидно е предприел и някаква инициатива за международно узаконяване на този терор. Така е изглеждала неговата програма максимум и тя се е провалила. Но програмата минимум е успяла – чрез промените в Конвенцията за геноцида Кремъл си е гарантирал ако не чак това да получи лиценз за масови убийства, то поне гаранция, че няма да го преследват за тях. СССР и лагерът на Източна Европа тогава гласуват „за“ текста на Конвенцията за геноцида, заедно с нейните изменения.

В преразказа на външния министър Молотов всичко през тази Трета сесия на Общото събрание е било въпрос на политическа търговия. Ако го чуем как се изразява, събитията са се развили така: „англо-американският блок“ се е провалил в обсъждането на т. нар. „берлински въпрос“, а СССР не е успял да прокара своя резолюция за забрана на атомното оръжие, нито предложението си за разпускане на Балканската комисия и за разпускане на Временната комисия по Корея; настъплението на „англо-американския блок“ срещу „правото на вето“ в Съвета за сигурност ще продължава тепърва, но също така ще продължават и разобличенията на СССР на „експлоататорския характер“ на Плана „Маршал“. В този футболен подход СССР е загубил срещу империализма горе-долу с 4 на 2.

В очите на Запада обаче единственото му истинско отстъпление пред СССР през тази сесия е свързано не с друго, а с кризата в Берлин, съчетана с неотмененото право на вето в Съвета за сигурност. В политическия смисъл на думата промените в Конвенцията за геноцида тогава изглеждат по-скоро несъществени: чрез нея СССР може и да си е осигурил чадър за преследване на политически геноцид, но само ден по-късно същият СССР е попаднал под ударите на гласуваната Всеобща декларация, така щастливо непоправена от сталинските юристи.

Що се отнася до експертите, работили върху изработването на Конвенцията, повечето от тях разглеждат отстъпката пред СССР като компромис, от който обаче духът на конвенцията не страда значително. Причината е в това, че големите хуманисти от средата на века, Лемкин включително, не слагат никакъв особен акцент върху определянето на групите хора, които един геноциден режим би могъл да иска да унищожи. Ако погледнем публикациите в периода 1945-1948, ще видим, че цялото усилие на юристите и философите тече в съвършено друга посока – как да се дефинира самата цел на един режим да унищожи цели групи народ. И как да се преодолее Нюрнберг, който приема, че Холокостът е престъпление, но не разглежда като престъпление дългогодишната (предвоенна)подготовка за него (самото поставяне на цел). В оформянето на цел, в плана, в намерението да унищожиш, във всеобхватността на доктрината, че дадена група хора трябва да изчезне от лицето на земята като такава, се крие голямото юридическо търсене на онези години. И докато никой от СССР не посяга – или поне не посяга успешно – към тази част от Конвенцията, основното в нея се смята за предпазено.

Кой ли от експертите би повярвал тогава в това, че всичко, над което истински са треперили да не бъде изопачено и пренаписано през 1948 (да не се пипат текстове, формулиращи геноцидната цел на извършителя на геноцида, нито пък текстове, в които се изисква извършителят да е целял да унищожи дадена група като такава), тоест всичко, с което са се гордели като формулировка и което са измисляли, за да служи на днешния ден, ще влезе в употреба цели 50 години по-късно и то с мъка, която показва, че да приложиш практически тази конвенция е подвиг, не по-малък от този да формулираш за пръв път това престъпление.

Първоначална публикация в бюлетина „Правата на човека във фокус“

(Издание на БХК, Брой 24, 2011 г.)

Татяна Ваксберг е известна българска журналистика, която пише предимно на правозащитни теми. Освен на огромно количество текстове, публикувани в пресата, тя е авторка и на документалния филм „Технология на злото“, посветен на „Възродителния процес“, както и на книгата „Милошевич и Трибуналът. Личен поглед към един незавършил процес“.

Коментари (2)

- 23-01-2018|Гост

Към акробатичнитит скокове на значението на думите при комунизма не е само понятието „геноцид“, което е размито по съдържание от академик Державин и неговите „прависти“ и в курсовете му по „държавно право“. За каква „демокрация“ можеше да се говори, когато всяка дума за друга партия освен тази в Кремъл или назначена от Кремъл е престъпление наказвано с смърт. Наказателния закон на комунизма предвиждаше 6 години максимум наказание за убийство, но смърт за анти комунистическа дейност или само подозрение за такава.

Понятието „фашизъм“ на запад имаше значение само за членовете на фашистката партия на Мусолини. Ако на хитлеристите някой им кажеше, че са фашисти щяха да се смеят презглава за шегата. За Кремъл, всеки, който те искат да определят като техен враг е „фашист“. Няма значение, че даже човека не е чувал и не знае какво значи думата „фашизъм“. Много българи, даже само пъдари и стражари и художници и писатели бяха ликвидирани като „фашисти“.

Подобна е историята и за думата „народ“ и „република“ и до известна степен и думата „преход“. Тя се разбира различно. За едни „прехода“ е връщането към нормалната държава, както се разбира на Запад. За други е продължение на старата власт към новите условия за отпадане на думата „комунизъм“ и замяната му с друго значение и съдържание за същата група.

- 23-01-2018|Гост

Още две думи. Верно е, че значението на думите се определяше от филолози като академик Державин, но голяма част от акробатиката се извършваше от хора като прокурора Вишински, както е описано в статията. Оше с първите стъпки на комунизма у нас „правосъдието“ и МВР бяха единствените министерства в тяхни ръце, но достатъчни, за да се изтърбушат държавата и хората в нея. Не случайно съдебната реформа и днес е в центъра на споровете.

Що е джендър и има ли той почва у нас?

Автор(и): Марио Игнатов

Истанбулската конвенция за защита на жените от насилие предизвика истерични реакции у мнозина журналисти и други воини на перото в България, които – по неясни за мене причини – провидяха в нея някакви коварни попълзновения на Запада за налагане на „трети пол“ и борба с нашите изконни ценности.

Призовавам пишещите по темата български журналисти и психотерапевти да прочетат текста на Конвенцията, а не какво този или онзи казал за нея. Подозирам, че те или не са я чели, или не са разбрали за какво става дума в нея. Допускам също така чудесно да са проумели текста, но да използват свободни интерпретации със съвсем различна цел, например отклоняване на вниманието от по-важни за обществото проблеми.

След внимателен прочит на текста ѝ, може да се каже, че в нея става дума за защита на жените от всякакви форми на насилие, включително обрязването на момиченца, срещу което мнозина от тези, които днес размахват плашилото на Истанбулската конвенция, надаваха вой след терористичната вълна във Франция, игнорирайки факта, че въпросното обрязване не е мюсюлмански, а африкански обичай. Манипулативно се разпалват страсти около образа на дечица, които някой уж щял да учи чрез ролеви игри и промяна на облеклото да заличават границата между половете. В Конвенцията изобщо не се говори за такива неща. Там думата „джендър“ се употребява като социална конструкция, каквато той безспорно е – той не е биологическа категория – и в комбинация с думата „стереотипи“, от чието разчупване само биха спечелили нашите майки, сестри, съпруги, приятелки и дъщери. Не на последно място: далеч по-травмиращо за едно дете е да гледа как баща му смазва майка му от бой, отколкото да се учи, че мястото на жената не е до печката и мивката или на секретарското бюро с поднос кафета за шефа, нито в битовия лекоатлетически коридор между кухнята, хола и детската стая – с мъжки чехли, вестник и чаша ракия в ръка. Истанбулската конвенция призовава именно към такъв вид образоване на подрастващите, за да живеят те в свят, свободен от джендър стереотипи.

Нужна е много разяснителна работа върху разликите между биологическия и социалния пол (джендър) и аз лично съм изумен, че не се дава трибуна на български социолози и други учени, които много добре разбират проблема. За целта ще преразкажа една от най-цитираните и влиятелни социологически статии, „Да правиш джендър“ (Doing Gender) от Кендис Уест и Дон Зимърман, издадена в далечната 1987 г. Влиянието ѝ произтича от предизвикателството, което поставя пред доминиращата дотогава позиция в социалните науки, за джендъра като сексуално определена индивидуална характеристика или набор от биологично предопределени „естествени“ различия.

Според Уест и Зимърман, полът е предопределен от биологията и зависи от гениталиите при раждането или от хромозомите преди него. Прилагайки същите социално договорени биологически критерии към ежедневието, човек стига до понятието полова категория. Това е идентификационен прокси за пол, но членството в него може да се различава от пола. Джендърът пък е постигнато обществено положение, за разлика от пола, който е биологически предопределен. Това е „повтарящо се постижение“, което човек „прави“. Джендърът е поведенческа дейност, отразяваща нагласите, подходящи за съответната полова категория. Той произлиза от половата категория и потвърждава желанието за членство в нея.

Прилагането на ролевата теория към джендъра при взаимодействието лице в лице е проблематично. Ролите са ситуирани, а не универсални идентичности като половите категории. Някои роли вече са специфични за пола и изискват допълнителен маркер, например „мъжка медицинска сестра“. Хората са държани отговорни за своя джендър, като гарантират, че резултатът от правенето на джендър се вижда от другите в подходяща от гледна точка на социалния пол светлина. Тъй като сексуалната категория е общоприложима, човек е отговорен за всяка дейност, в която участва като жена или като мъж. Правенето на джендър е интерактивно и неизбежно.

Именитият американски социолог Ървинг Гофман дава обществените тоалетни като пример за налагане на неестествени разлики между различните видове джендър, което налагане не само засилва различията между тях, но и ги произвежда. Организираните спортове са друг пример. Още един такъв пример е разликата във възрастта и височината между половете при практиките при подбор на партньор.

Работата в есето на Уест и Зимърман е описана като нещо, което жените не правят, а по-скоро са. В същото време, семейните партньори извършват едновременно и джендър, и домакинска работа.

Отношението на джендъра към сексуалността се гледа през лупата на задължителната хетеросексуалност.

Уест и Зимърман изучават джендъра като рутинно постижение, заложено в ежедневното взаимодействие между хората. Той е постигнато социално положение. Такива са също социалната класа и расата. Авторите черпят много от труда на Гофман „Display“ (1978 г.). Те определят джендъра като „дейност за управление на ситуирано поведение в светлината на нормативните концепции за нагласи и дейности, подходящи за сексуалната категория“.

Според Уест и Зимърман, отношенията между половете се характеризират с подчинение или господство.

Джендърът се мисли в двоични категории. Ако XYZ могат да бъдат разглеждани като членове на дадена категория, то тогава те се категоризират по този начин. Джендърът, подобно на социалната класа и расата, е набор от властови отношения. Да правим джендър означава да се ангажираме с определено поведение, рискувайки в същото време да станем обект на оценки за нашия джендър като неотговарящ на нормативните концепции. Правенето на джендър е неизбежно. Така се „прави“ раса и – до известна степен – социална класа. Два примера в това отношение: бялата американка Рейчъл Долезал (Rachel Dolezal), правеща всичко по силите си да изглежда и действа като афроамериканка, както и героят от показания по британския Канал 4 документален филм Working ClassWhite Men – млад мъж от работнически произход, приет да учи в Кеймбридж и работещ усърдно върху усвояването на външния вид и обноските на типичен представител на средната класа.

В обобщение: полът е биологически феномен. Половата категория е всеприложима и представлява основен критерий за диференциация. „Правенето“ на джендър (социопол) допринася за системата на субординация и е свързано с разпределението на властта и ресурсите, и натурализирането на съществуващи структурни различия.

Едно от най-важните заключения на статията на Уест и Зимърман е, че правенето на джендър е „интерактивното скеле около социалната постройка, вървящо в комплект с вграден механизъм за социален контрол“.

Марио Игнатов е политолог и социолог, завършил Университета на Синсинати в САЩ и Женевския университет в Швейцария. Публикувал е книгата „Българските евреи през Втората световна война: мит и действителност“ (2015, на английски), както и статия в „Оксфордски библиографии“ през 2014 г. Преподавал е социология, социално неравенство и политическа социология в САЩ, и е работил като изследовател по научен проект, финансиран от американската National Science Foundation и посветен на расовата сегрегация в САЩ. В момента живее във Великобритания, където ръководи стартъп компания.

Коментари (8)

- 28-01-2018|Елка Божкова

Темата не е за психотерапевти, а за психиатри.;)

- 30-01-2018|Пенка Ангелова

Темата за джендъра беше преекспонирана в българското медийно пространство и наистина се питах и продължавам да се питам, от какво искаха да отклонят вниманието с този театър: след като в страната ни има доста джендър-специалистки НЕ те бяха канени за изказване на мнения, а няколкократно бяха пускани истерични реакции, превръщащи темата в една „клозетна история“ с опасения от това, какво можело да се случи в тоалетната на фитнес клуба, като че ли това не може да се случи и без подписване на конвенцията в една страна, в която престъпността остава ненаказана.

Изненадваща е БЕЗХАБЕРНОСТТА на българските журналисти, които вместо да се запознаят с конвенцията и с понятието „джендър“ се оставяха да бъдат поучавани от също толкова безхаберни партийни активисти и активистки.

А за реакцията на българската църква просто нямам думи.

Все пак, слава Богу, беше подписана и внесена една петиция от 280 университетски преподаватели в подкрепа на Истанбулската конвенция.

И още нещо: понятието джендър навлезе и в други езици с оригинално-автентичното си звучене. В българския език то също навлезе в изследванията. Не виждам смисъл да му търсим описателни названия от рода на драснипалниклечица, за да успокояваме разни психясали функционери и функционерки. Всички езици се развиват с промените е социалната действителност, във всички езици навлизат интернационализми и не е необходимо българският да прави архаично изключение. Границите на моя език са граници на моя свят (Витгенщайн) – следователно на моето мислене и на моята действителност.

- 31-01-2018|Valpet

Присъединявам се към становището на г-жа П.Ангелова по въпроса за медийното преекспониране на термина „джендър“. Що се отнася да статията на г-н М.Игнатов, позволявам си да отбележа следното:

Тази статия акцентира върху общоприетия ПЪРВИЧЕН смисъл на термина „джендър“. Това наистина е необходимо предвид на вопиещото безхаберие по въпроса, на голяма част от широката публика в страната. Но в конкретния случай на неразберихата у нас около Истанбулската Конвенция (ИК), има нужда и от едно по-прецизно изясняване както на съществуващия ВТОРИЧЕН смисъл, така и на абсолютно неправилния превод на термина като „пол“ в българския текст на ИК.

Ясно е, че освен първичен смисъл на „полова социо-култура“ (т.е. като социална конструкция), терминът има и вторичен такъв. – Според Оксфордския речник, от средата на 20 век насам, терминът се употребява и за обозначаване на „биологичен пол“ (т.е. като природна даденост). Това се вижда и от изданието в Интернет: en.oxforddictionaries.com/definition/gender. Предвид на това, следва да се признае за неправилен израза „той не е биологическа категория“ в статията на М. Игнатов. В самия Оксфордски речник терминът се разглежда като употребяван и в двата смисъла – социологически и биологически.

Подобно двусмислие няма в употребата на английското понятие „секс“, както и в това на българската дума „пол“. И в двата случая става въпрос за биологична даденост и липсва втори, социален смисъл. en.oxforddictionaries.com/definition/sex

talkoven.onlinerechnik.com/duma/%D0%BF%D0%BE%D0%BB

При това положение, да се превежда „джендър“ като „пол“ на български в ИК, е все едно към хомофобите да се отправя покана от рода на „Ела Кумчо, яж ме!“. Игнорирането на вторичния смисъл на „джендър“, пък се явява нещо като „наливане на масло в огъня“. Реакцията веднага е „Видите ли? – Те (либералите) нещо прикриват!“.

Да, разбира се, че трябва да се обяснява първичния смисъл на термина „джендър“ като социална конструкция (полова социо-култура на морално-правните отношения между мъже и жени, както и на хора с нетипична сексуална ориентация). Но това трябва да се прави, без да се игнорира неговия вторичен, (т.е. биологичен) смисъл. Англоговорящите не са въвели израз като „социален секс (social sex). Не е редно и българите да въвеждат израза „социален пол“. А българският превод на термина „джендър“ като „пол“, трябва честно да се признае за погрешен, който не може да бъде оправдаван от фигуриращите в ИК изрази като „За целите на настоящата конвенция“ и „които определено общество смята за подходящи“. Споменатите изрази могат да станат основателни, само ако вместо „пол“ се употреби чуждицата „джендър“, така както съвсем уместно предлага г-жа П.Ангелова.

Няма да е първата чуждица, приета в българския език.

- 10-02-2018|Гост

Сега английска дума джендър се смята донякъде близка като някогашната дума евнус. Човек с сбъркани гени, който като най безобидно същество бе най подходящ за харемите. Тази акробатика на думите от „специалисти“ за генетично сбъркани хора, иска да ни накара да повярваме, че чрез пропаганда може гените да се променят. Безумно откритие подобно както преди, когато хиляди марксисти ни набиваха в главата пропаганда, за да създадат новия човешки вид като homo sovieticus. Изчисляват, че природата е създала до сега два милиона организми, и още милиони, които не знаеме. Понакога гените грешат и за човека. Да се гвовори, че с пропаганда може да се създават нови човешки видове е чиста глупост. За съжаление напоследък редица „специалисти“ искат да ни уверят, че джендър идеологията ще промени българския, ако не световния образ на човешките видове. Това звучи, както предишната практика когато с ептитети за човешки видове, като „врагове на народа“, „предатели“, „избегалци“, „фашисти“, се погребваха хиляди хора.

- 10-02-2018|Гост

Още две думи. Верно е, че думата евнух не е еднаква с джендър, защото е предизвикана изкуствено чрез кастриране, но отношението към пола е същото. Джендърите са близо до евнусите.

- 10-02-2018|Пенка Ангелова

Понятието Джендър си има определено значение, което е влязло в българската теоретична литература, и новите му гореспоменати „преводи“ или обяснения от анонимни „гости“, които не желая да повтарям, са абсолютна глупост и простащина. Това е все едно да решите, че в българския език няма плод папая и от тук нататък ще го наричаме лимон или „жълт емотикон“. Освен това „джендърът“ е ПОНЯТИЕ за обясняване на социални явления, а НЕ идеология. И горната статия си постави именно за цел да обясни понятието.

- 11-02-2018|Гост

Английската дума gender е граматично определение на рода на думите като мъжки, женски, среден род. Това не се отхася за човешките видове. За

съжаление то бе вкарано като определение за човешкия „среден род“ или среден пол от пресата. „Специалистите“ му приписаха и идеология. Ето цитат от протеста подписан от 36 лекари: „В учебните програми на училища и университети (ще) се дава път на чуждата и опасна за българското общество джендър идеология.“

Аз съм напълно съгласен с Пенка Ангелова, че джендър не е идеология и че това е несъвместимо понятие. Също и с Марио Игнатов, че джендър не значи трети пол. Джендер е езиково родово понятие, Това е основата, както се обяснява в речниците.

Неразбирането на истинскотот значение на думите води до грешни заключения. Истанбулската конвенция няма нищо общо с джендър.

Използяах грешното определение за джендър като трети човешки род или пол, за да подчертая грешната акция в пресата. Съжелявам ако не съм се изразил ясно и правилно и съм криво разбран.

- 11-02-2018|Пенка Ангелова

Наистина, при толкова простащина по официалните и социалните медии е добре да носим индивидуална отговорност за думите, които употребяваме. Благодаря на господин Госта, че се изясни. Повярвайте ми, срамно ми е да гледам и слушам всички тези изстъпления. Хвалим се, че сме толерантни и в същото време Църквата обявява Папата за еретик и води ожесточена война срещу всякаква другост. На десетки места в страната се води борба срещу насилието в детските градини и в същото време на също толкова места се подкрепя насилието и се води война срещу Истанбулската конвенция. И на края идват хора и подменят значението на думата джендър с до болка познати псувни. Джендър не е идеология, но борбата срещу понятието се води от една добре позната стара идеология: да не се отнема на властта монопола за насилие над другомислещите, да се унифицира населението и другостта да бъде санкционирана (и обявена за враг на народа).

Февруари 2018

Идеята за Европа (Още една елегия)

Автор(и): Сюзън Зонтаг

Европа? Какво означава за мен Европа?

[Първо], какво тя не означава: Европа на евробизнеса, евродоларите. Така наречената, предполагаема европейска „общност“, от която се очаква да помага на отделните страни от капиталистическа Западна Европа „да се справят със стимулиращите икономически предизвикателства на двадесети век“ (цитирам днешния Herald Tribune, американския международен вестник). Евро-кичът, възхваляван като изкуство и литература в тези страни. Евро-фестивалите, евро-изложбите, евро-журналистиката и евро-телевизията. Но тази Европа неумолимо преоформя Европата, която аз обичам – полифоничната култура вътре в чиито традиции, или поне в някои от тях, аз творя и чувствам, и мисля, и не ме свърта на едно място, и по чиито най-добри, смиряващи стандарти, подравнявам собствените си.

Америка, разбира се, не е тотално изолирана от Европа, макар и да е много по-различна от нея (по-“варварска“), отколкото много европейци са склонни да мислят. И макар че, както мнозинството от сънародниците си (макар и едно по-малко от преди мнозинство), аз съм от европейски произход – и по-точно от европейско-еврейски произход (пра-пра-родителите ми са имигрирали в североизточната част на Съединените щати преди един век, идейки от днешните Полша и Литва) – аз не се замислям особено често върху това какво Европа означава за мен като американка. Мисля за онова, което тя означава за мен като писателка, като гражданка на литературата – което гражданство е международно.

Ако би трябвало да опиша какво Европа означава за мен като американка, то ще трябва да започна с освобождаването. Освобождаването от онова, което в Америка минава за култура. Разнообразието, сериозността, взискателността, плътността на европейската култура предоставя една архимедова точка, от която аз мога мислено да придвижа света. Не мога да направя същото от Америка, от онова, което ми дава американската култура, като набор от стандарти, като наследство. Ето защо Европа е същностна за мен, по-същностна от Америка, ако и всичките ми престои в Европа да не ме правят емигрантка.

Но разбира се, Европа означава далеч повече от този идеал за разнообразието, тази изумителна [духовна] храна… тези удоволствия, тези стандарти. Едновременно и стара реалност, поне от времената на латинското Средновековие, и вечно, ако и често лицемерно, домогване, „Европа“ като обединяващ призив за политическо уеднаквяване, с неизбежност е насърчавала потискането и изличаването на културните различия, както и концентрацията и усилването на държавната власт. Смиряващо въздейства припомнянето, че не само Наполеон, но и Хитлер е оповестявал един паневропейски идеал. Голяма част от нацистката пропаганда във Франция по време на окупацията е била посветена на представянето на Хитлер като спасител на Европа от болшевизма, от руските или „азиатски“ орди. Идеята за Европа често е била асоциирана със защита на „цивилизацията“ срещу чужди населения. Обикновено да се защитава една цивилизация е означавало да се разширява военната мощ и бизнес-интереси на една отделна европейска страна, която се е състезавала за власт и богатство с други европейски страни. Освен че е означавала нещо, което действително би могло да се нарече цивилизация (защото това също не трябва да се отрича), „Европа“ е означавала една идея за моралната справедливост на хегемонията на някои европейски страни над големи части от онова, което не е Европа. Опитвайки се да убеди не-евреите в желателността на [създаването на] еврейска държава в Палестина, Теодор Херцл е заявил, че „ние ще пресъздадем част от укрепената европейска стена против Азия и ще осъществим ролята на културен авангард, изправен срещу варварите“. Цитирам това изречение от Judenstaat на Херцл не за да хуля особено Израел (заедно с всички други в наше време), а за да подчертая факта, че буквално всеки акт на колонизация от деветнадесети и ранния двадесети век от страна на европейски народи е бил оправдаван като разширяване на моралните граници на „цивилизацията“ – считана за идентична с европейската цивилизация – и за отблъскване талазите на варварството.

В продължение на дълго време самата представа за „универсални“ ценности, за световни институции, е била европоцентрична. Има и смисъл, в който светът някога е бил европоцентричен. Че Европа е „светът от вчера“, което е заглавието, дадено от Стефан Цвайг на неговата погребална песен за Европа, под формата на мемоар – последната му книга, написана преди почти половин век, след като този най-добър сред добрите европейци е бил принуден да бяга от Европа, да бяга от триумфиращото варварство, което е било (нужно ли е да се казва?) генерирано изцяло отвътре, в сърцето на Европа. Човек би могъл да си помисли, че идеята за Европа би трябвало да бъде напълно дискредитирана, първо от империализма и расизма, а след това от императивите на многонационалия капитализъм. А всъщност тя не е. (Нито пък идеята за цивилизация е станала неизползваема – независимо от това колко колониалистки жестокости биват извършвани в нейно име).

Мястото, където идеята за Европа притежава най-голяма културна жизненост е в централните и източни части на континента, където граждани на страни от другата империя[31] се борят за известна автономия. Имам предвид, разбира се, дебата за Централна Европа, започнат с влиятелното есе на Милан Кундера отпреди няколко години и продължен с есета и манифести от Адам Загайевски, Вацлав Хавел, Дьорд Конрад и Данило Киш. За един поляк, чех, унгарец, югославянин (и дори, по други причини, за един австриец или германец), идеята за Европа притежава очевиден, подривен авторитет. Окончателната ценност на културната и евентуално политическа контра-хипотеза за съществуването на Централна Европа – и, като нейно разширение, на Европа – е в насърчаването на европейското мирно споразумяване, едно споразумяване, което би могло да подкопае съперничеството на свръхсилите, което държи в заложничество животите на всички ни. Да се направят пропускливи границите на двете империи, както те се пресрещат в Европа, е нещо, което е в интерес на всички. И аз наистина имам пред вид всички – нещо, което ще дефинирам произволно като всички ония, които мислят, че на пра-правнуците им трябва да бъде разрешено да имат пра-правнуци. „Докато не е възможно да се прескочи до Виена от Будапеща за една вечер в операта без специално разрешение“, пише Конрад, „няма да може да се каже, че живеем в състояние на мир“.

Имаме ли нещо друго, сравнимо с романтичния проект на централноевропейците за една Европа на малките нации, способни да комуникират свободно едни с други и да споделят опита, огромната си гражданска зрелост и културна дълбочина, придобити на цената на толкова много страдания и лишения? За нас, които можем да подскачаме от континент на континент без да си осигуряваме ничие разрешение за една нощ в операта, би ли могла Европа да означава каквото и да нещо с подобна ценност? Или идеалът за Европа е направен старомоден от нашето благоденствие, нашата свобода, нашето себелюбие? Както и самата идея, за нас, развалена до степен непоправимост?

В едно отношение нашите житейски опити изглеждат сравними, може би поради много реалната загуба на европейска сила и от двете страни на разделението на империите. Новата идея за Европа е не за разширяване, а за съкращаване: европеизация не на останалия свят, а на Европа. Сред поляците, унгарците и чехите „Европа“ е един не особено изтънчен лозунг за ограничаване на властта и културната хегемония на недодяланите, задушаващи руски окупатори. Да направим Европа… европейска. В богатата Европа, където не можем да се оплачем, че сме били отрязани едни от други, е налице едно друго страдание. Не да се направи Европа европейска, а да се запази европейска. Една изгубена битка, очевидно. Докато високообразованите населения на централна Европа страдат от абсурдна изолация и дажбено разпределение на културните контакти, онези от западна Европа са измъчвани от непрестанни и изолиращи смесвания на културните практики. Има сикхи-шофьори-на-таксита във Франкфурт и джамии в Марсилия. Италиански доктори в болниците на Неапол, Рим и Торино извършват клиторни обрязвания на пубертиращите дъщери на африкански емигранти, по настояване на родителите им. Единствените сравнително хомогенни страни в Европа ще бъдат бедните, като Португалия и Гърция, плюс централноевропейските страни, направени бедни от четиридесет години икономическо планиране, направлявано от Москва. Непрестанните напливи на чужденци в богатите европейски страни притежават потенциала да направят лозунга „Европа“ отново противен.

Европа, упражнение по носталгия? Лоялността към Европа като писане на ръка когато вече всички използват пишещи машини? (Или, още по-подходящо: като писане на ръка когато вече всички използват текстообработващи програми?) Изглежда си струва да се спомене, че страните, където процъфтява някаква идея за Европа, която човек може да вземе на сериозно, са онези, чиито негъвкави, страшни, милитаризирани системи на управление и слабовати икономики, ги правят значително по-малко модерни, по-малко благоденстващи и по-етнически-хомогенни от западната част на континента. Една модерна Европа – често погрешно наричана една „американизирана“ Европа – е със сигурност значително по-малко европейска. Определена част от опита на Япония от последното десетилетие ми показва, че „модерен“ не е еквивалентно на „американски“. (Да се приравнява модернизацията с американизацията – и обратно – може би е окончателният европоцентристки предразсъдък). Модерното има своя собствена логика, освобождаваща и в огромна степен разрушителна, чрез която Съединените щати, не по-малко от Япония и богатите европейски страни, биват трансформирани. А междувременно центърът се е изместил. (Но центърът винаги е бил разрушаван или модифициран от периферията). Лос Анджелис е станал източната столица на Азия, а когато наскоро един японски индустриалец описваше плановете си да построи фабрика в „североизтока“ на Съединените щати, той имаше предвид не Масачузетс, а Орегон.[32] Налице е една нова културна и политическа география, и тя ще бъде синкретична, и все по-разрушителна по отношение на миналото. Бъдещето на мейнстриймна Европа е Евроланд, развлекателни паркове с размерите на нации, Европа като моментален плейбек, който местните хора ще консумират също толкова жадно, колкото и туристите (в Европа това разграничение вече отдавна е старомодно – тук всеки е турист). Какво остава от Европа на високото изкуство и етическата сериозност, от ценностите на личното пространство и обръщането навътре, както и не-усиления, не-машинно-създаден разговор: Европа, която прави възможни филмите на Кшищоф Зануси и прозата на Томас Бернхард, поезията на Шеймъс Хийни или музиката на Арво Парт? Тази Европа все още съществува и ще продължава да съществува още известно време. Но тя ще заема по-малко територия. И все по-голям брой от жителите и привържениците ѝ ще възприемат себе си като емигранти, бежанци и чужденци.

Какво тогава ще се случи със собствените европейски корени, реалните и духовните? Не мога да си представя по-утешителен отговор на този въпрос от онзи, даден от една американска писателка-емигрантка, която някога е била запитана дали, след като е прекарала четиридесет години във Франция, не се безпокои от мисълта, че е изгубила американските си корени. Ето какво казва Гъртруд Стайн, в един може би много по-еврейски, отколкото американски отговор: „Но какво им е хубавото на корените, ако човек не може да ги вземе със себе си?“

[1988]

Сюзън Зонтаг (1933–2004) е американска литературна критичка, романистка, кинематографистка и политическа активистка.

Коментари (1)

- 15-02-2018|Златко

Сюзън Зонтаг с едно есе, което възприемам едновременно и като възхитително прозрително, и безумно ретроградно. Не познавам историческа епоха, в която романтизмът да не се е превръщал в услужливо средство за оправдаване на възможно най-назадничави политически идеи и идеали – и в това есе той не прави ни най-малко изключение. Питам се как ли би реагирала уважаемата Сюзън, ако би могла да узнае, че в наши дни онези части от Средна и източна Европа, в които тя търси упование и надежда срещу унифициращата и според нея културно-разрушаваща хегемония на Запада, са се превърнали именно в най-бесните защитници на „европейската цивилизация“ (в смислите на Наполеон и Хитлер, примерно), от които тя тъй много се страхува? И дали традиционно-“ниската“ Европа, онази на Вийон, Рабле и ако щете дори Сервантес, би ѝ била достъпна, ако тя би била родена като тяхна съввременничка, а не наследница? Силно се съмнявам в способността на голямата културтрегерка да различава високото вътре в низкото, великото вътре в нихилистичното, детското, пародийното. Боже, колко чужда ми е тази напомпана увереност в превъзходството на „високото“ над „низкото“, на епичното над Лъжлив Съби, на замръзналата „класика“ над свободните подскоци на вечно неукротимия детски дух. Да пази Господ!

Отвъд голямото разтуряне: сигурността най-после се завръща в Европа

Автор(и): Иван Кръстев

Парадоксът на 2017 беше, че, макар и да не беше решена нито една от кризите, които разкъсваха Европейския съюз в предишните години, тяхното взаимодействие все пак като по чудо създаде условията, които помогнаха на блока да оцелее. Съюзът е също толкова крехък, колкото е бил винаги, но шансовете му за оцеляване изглеждат много по-добре, отколкото преди година.

През 2016 немислимото – разпадането на ЕС – започна да изглежда неизбежно. Някаква комбинация от шок, отчаяние и фатализъм беше парализирала въображението на европейските политици. За първи път в историята на европейския проект една страна-членка беше гласувала за напускане. И страната, която се беше запътила към вратата, беше не някоя отдалечена източноевропейска провинция, бореща се за оцеляване в периферията, а Великобритания – най-старата европейска демокрация и защитничка на свободно-търговския либерализъм. „Водачите на ЕС бяха ужасени [от мисълта],“, писа коментаторът Марк Леонард, „че и други страни-членки биха могли да се поддадат на същата комбинация от икономическа несигурност, културни страхове и политическо отчуждение, които тласнаха Великобритания към напускането“. Изборът на Доналд Тръмп за президент на САЩ през ноември 2016 беше още една изненада откъм ада. Обединената, либерална Европа беше по същество американски проект – европейското движение дори беше финансирано от правителството на САЩ – а сега най-внезапно президентът Тръмп демонстрираше най-ясно, че светът, който Америка беше създала след падането на комунизма през 1989, вече не подхождаше на [интересите на] свръхсилата. Германската канцлерка Ангела Меркел обобщи положението когато каза, че „епохата, в която можехме изцяло да разчитаме на други, приключи до известна степен“.

И така, едва ли беше голяма изненада, че след 2016 – годината на Голямото разтурване – 2017 се оказа за Европа още една година-бъбречен-камък: тя донесе болки, но и облекчение. Болестта се оказа несмъртоносна. И макар че никой от многобройните проблеми, които бяха предизвикали дълбоки пукнатини в Съюза – кризата на Еврозоната, руско-украинският конфликт, тежкото положение на бежанците – не си е отишъл, то в хода на последната година европейските икономики растяха уверено, безработицата намаляваше, а социологическите допитвания по целия континент регистрираха възстановено доверие в бъдещето на Европа. Напълно неочаквано, през 2017 про-европейците бяха ония, които поеха инициативата. Cambridge Dictionary обяви „популизъм“ за дума на 2017-та година. През 2015 такава дума беше „остеритет“, а през 2016 – „параноичен“. Параноята, породена от остеритет, доведе до популизъм. И през 2018 популизмът едва ли ще изчезне. Резултатът от италианските избори през март би могъл отново да промени настроението в Европа. Но онова, което направи 2017 различна, беше появата на про-европейски популизъм: едно политическо движение, което комбинира идеята за Европа с настояванията за промяна.

***

През 19 век висшето европейско общество се влюбва в кадрила – един танц, при който участниците постоянно сменят партньорите и ролите си. Танцът е бил особено популярен във Виена, където смяната на партньорите и смекчаването на амбициите открай време е бил начинът, по който Хабсбургската империя е оцелявала в хода на вековете, въпреки западащата си военна мощ и не особено впечатляващата си икономика. Династическите женитби са били хабсбургската версия на днес тъй модерната идея за „мека власт“. Именно осъзнаването на собствената уязвимост е било нещото, допринесло най-много за успеха на Хабсбургите при удържането на империята, въпреки загубата на сила и влияние. Някои историци са склонни да вярват, че ако Централните сили биха спечелили Първата световна война, тази империя би оцеляла непокътната и може би дори би се разширила.

През последното десетилетие ЕС практикува един танц, който много напомня за кадрила от 19 век. Съюзът танцуваше с кризата на Еврозоната от 2009-10; той беше изваден от баланс когато Русия присъедини Крим; беше замаян от Брекзита и дълбоко дестабилизиран от кризата с бежанците. Всички те имаха силно влияние върху начина, по който европейците виждат бъдещето си. Всяка от тези кризи би могла да доведе до края на европейския проект. Но, противно на очакванията на евроскептиците, съюзът оцеля и шансовете му за продължаване се увеличиха.

Финансовата криза дойде първа и накара много западноевропейски политици да се страхуват, че децата им ще живеят по-зле от самите тях. ЕС вече не действаше като машина за трансформиране, която прави бедните страни по-богати и стеснява пропастта между най-богатите и най-бедните членове. След 20 години, дори и ако реформите в Гърция проработят, пропастта между доходите на германците и гърците ще бъде подобна на онази между западногерманците и гърците от 1981, когато Гърция се присъедини към ЕС. И, което е по-лошо, еврокризата не просто съсипа икономиките на страни като Гърция и Испания; тя раздели съюза на кредитори и длъжници – едно опасно разделение, което осуетява самата идея, че ЕС се състои от политически равни членове. Отношението между кредитор и длъжник едва ли се характеризира от неща като равенство.

Руско-украинският конфликт също имаше важни последици. Той постави под въпрос наивната вяра на европейските елити, че през 21 век войната е била захвърлена на бунището на историята – и че онова, което има реално значение днес е икономическата сила и способността да се привличат инвестиции. Политическата промяна във Вашингтон, която последва избора на Доналд Тръмп, показва ясно, че европейците не могат да разчитат на САЩ за сигурността си, както са го правили винаги след 1945.

***

Но имаше и още един проблем, по-конкретно, който разклати самите основи на европейския проект: кризата с бегълците. Преди две десетилетия унгарският философ и бивш дисидент Гаспар Миклош Тамаш направи наблюдението, че Просвещението – в което има корените си идеята за Европейския съюз – изисква вяра в универсалното гражданство, което означава, че хората трябва да имат едни и същи права, независимо от паспорта, който носят. Но универсалното гражданство изисква едно от следните две неща: или хората да имат абсолютна свобода на придвижване, за да търсят работни места и по-високи стандарти на живот където пожелаят, или огромните икономически и политически различия между страните трябва да изчезнат, което да позволи на хората да имат едни и същи права навсякъде.

Нито едно от тези неща няма да се случи скоро, ако изобщо някога. Ние живеем в свят, в който хората се придвижват по-лесно между различните страни, отколкото по което и да е предишно време. И вече е почти невъзможно да се направи разлика между емигранти и бежанци. В един свят, определян от увеличаващо се неравенство на богатството между страните и вътре в страните, в който социалните медии позволяват на хората да гледат начините, по които живеят дори и онези по най-отдалечени места, миграцията се превърна в новата революционна сила. Това не е революцията на масите от 20 век, а една насочена към напускане революция от 21 век, осъществявана от отделни хора и семейства. За да успее, тази революция не се нуждае от последователна идеология, политическо движение или дори ръководство. Простото пресичане на границата с ЕС е по-привлекателно от всякакви утопии. За повечето от днешните damnés de la terre[33], промяната означава преселване в друга страна, а не промяна на собственото правителство чрез оставане у дома.

През 1990-те ЕС обикновено гледаше на себе си като на уникална постмодерна империя, заобиколена от страни, готови на всичко, за да се присъединят към нея. Подобно на други империи преди нея, тя насърчаваше законност, мир и търговия. Нежеланието (или неспособността) да определя окончателните си граници беше ключова характеристика на европейския проект. Но кризата с бежанците не само принуди европейските елити да определят къде са границите на съюза, но и да коригират визията си за „отворени граници“ в съгласие с реалността на един свят, в който миграцията е новата революция. Ако преди едно десетилетие европейците бяха заети предимно с мисълта как да трансформират съседите си, то основната грижа днес е как да се противопоставят срещу трансформацията на ЕС, идеща от страни като Русия и Турция.

Кризата с бежанците сигнализира освен това и завръщането на източно-западното разделение в Европа. След прилива от семейства, бягащи от ужасите на конфликта в Сирия и следвоенния хаос в Ирак и Афганистан, посткомунистическите страни в източна Европа отказаха да приемат каквито и да е бежанци, а и обвиниха Брюксел и Германия, че се опитват да разрушат националните им идентичности. Защитата на християнска Европа на суверенните нации се превърна в кауза на централноевропейските правителства. По думите на унгарския премиер-министър Виктор Орбан, който през 1990 беше един от символите на либералната революция: „Преди двадесет и седем години тук в Централна Европа ние вярвахме, че Европа има бъдеще; днес живеем с чувството, че ние сме бъдещето на Европа“.

***

Но как ЕС все пак успя да възстанови привлекателността си, след като еднозначно не успя да реши нито една от кризите, които заплашваха да го разрушат? Кой е източникът на новото, по-оптимистично настроение в Европа?

Популярният кратък отговор е: Еманюел Макрон. Неговите решаващи победи във Франция – първо в президентските избори през май, а след това в парламентарните избори през юни – на базата на горда про-европейска платформа, накараха мнозина да повярват, че, вместо продължаващо разпадане, една по-нататъшна интеграция може и да се окаже възможна. Победата му беше израз не на някаква структурна промяна, а напомняне за важността на лидерството. Тя беше демонстрация на факта, че политическите резултати за повечето европейски лидери са най-често определяни от неща като талант, амбиция и късмет.

В края на краищата, изборите във Франция бяха спечелени не от някакво митично про-европейско мнозинство или абстрактен либерален центризъм. Не, това беше един 39-годишен мъж, който се осмели да скочи с главата надолу в политическата свада, и то когато шансовете му за успех изглеждаха нищожни, почти несъществуващи. Един мъж, който реши да мечтае когато другите бяха в настроение за оплакване, и който – противно на всеобщата мъдрост сред истеблишмънта – осъзна, че мнозинството от хората желаят промяна: не „не-Европа“, а една различна Европа. Вместо да се дистанцира от ЕС, Макрон я прегърна – макар и с тържествено обещание да промени Брюксел. Именно успехът му в привличането на анти-истеблишмънт-чувствата на обществеността – заедно с обещанието за един ЕС, който защитава – определя ядрото на ефекта Макрон. Прекалено рано е да се каже колко дълго ще продължи това, но със сигурност именно френските избори възродиха надеждата и самоувереността сред европейските елити. Победата на Макрон се дължи до голяма степен на страховете и фрустрациите, причинени от Америка на Тръмп и реалността на Брекзита.

Точно както го направиха през 20 век, САЩ и Великобритания са на път да спасят Европа. Победата на Тръмп и хаосът на президентството му може и да са изплашили много избиратели от средната класа, но той функционира като стимулатор за популистките водачи. Именно импулсивната реакция на крайнодесните водачи в Европа, които се опитаха да копират играта на Тръмп – всеки, който говори дори и за най-малка умереност, е враг на народа – е онова, което донякъде обяснява разочароващите им резултати не само във Франция, но и в Холандия. Победата на Тръмп окуражи крайнодесните партии да се придвижат още по-далеч от центъра, и то точно в момента, когато си бяха осигурили почти достатъчно много приемливост, за да бъдат избрани. Крайнодесните популисти в Австрия захвърлиха трудно извоювания си умерен образ и възприеха, за пореден път, по-гневен и по-апокалиптичен тон. Във Франция самоубийственото решение на Марин льо Пен да поиска референдум върху еврото запечата поражението ѝ. Както изглежда, пост-брекзитовската несигурност във Великобритания и плашещата непредсказуемост на Тръмп са допринесли доста за подновената симпатия на европейците към ЕС.

***

От началото на 2017 Великобритания беше променена по почти невъобразими начини. Тя е станала провинциална, дезориентирана и маловажна. Онова, което някога е било най-голямата империя в историята на човечеството, днес започва да прилича на разбунтувана колония. Иронията на преговорите върху Брекзита едва ли остава скрита за който и да е наблюдател с усет за история.

През по-голямата част от втората половина на 20 век Великобритания договаряше разтурването на империята си. Тя си имаше работа с млади нации, жадни да дадат властта в ръцете на собствените си граждани (елити), но заедно с това настояваха и на преходни периоди, когато ставаше дума за търговия. Великобритания внимателно договаряше правата на гражданите си, оставащи в новоосвободените страни. Като цяло това бяха много асиметрични преговори. Предимството на Лондон се определяше от по-високото качество на неговата бюрокрация и от опита му, когато ставаше дума за търговски въпроси. Освен това по правило позицията на Великобритания беше единна, докато нейните партньори в преговорите бяха вътрешно разделени и заслепени от пожелателното си мислене. В преговорите по Брекзита Лондон се оказа в позицията на бившите си колонии. Той нетърпеливо настоява да излезе от европейската империя, но трябва да плати висока икономическа цена за „освобождението“ си. Не разполага с достатъчно експерти, подготвени да водят успешни търговски преговори и в резултат на това Брюксел често е също толкова неприятен и унизителен в разговорите, колкото Лондон е бил със собствените си колонии.

По един парадоксален начин, кризата на Германия също допринася за новия ентусиазъм към ЕС. Напоследък стана ясно, че Германия не е нито толкова силна в Европа, колкото мнозина се страхуваха, нито толкова стабилна, колкото мнозина вярваха. В продължение на дълго време германците се наслаждаваха на дълга почивка от историята. Докато други европейски общества бяха разкъсвани от страхове и ярости, в Германия повечето граждани бяха доволни от икономическата си ситуация. Политиците и дори мейнстриймните медии се радваха на доверие и като резултат Германия винаги настояваше за запазване на статуквото, и оставаше глуха за проблемите на другите.

Германия се различаваше от европейските си партньори по начина, по който романтичната комедия се различава от филма на ужасите. Но парламентарните избори от ноември 2017 показаха, че почивката е приключила. Германия вече е част от новата европейска нормалност. Приливът на бежанците от 2015 – и културно-демографската паника, която го последва – сложиха край на германската стабилност. Източно-западното разделение се простира не просто между Германия и нейните посткомунистически съседи, но и през целия континент – и дори вътре в самата Германия.

В източните ландове на Германия, тоест частите от бившата комунистическа република, където има далеч по-малко бежанци в сравнение с други части от страната, крайнодясната Алтернатива за Германия постигна най-добрите си резултати. И ако на повърхността може и да изглежда, че източно-западното разделение касае най-вече въпроса за бежанците, всъщност кризата с тях направи видимо дълбоко вкорененото негодувание сред бившите източногерманци, по въпроса за наследството от падането на комунизма. Именно гласовете на източногерманците, повече от всичко друго, принудиха Берлин да разбере, че отчуждението на Изтока от европейския проект се корени не толкова в страха от чужденците, които искат да дойдат, колкото в травмата на германците, които са напуснали. Това е закъснялата реакция на милиони източноевропейци, емигрирали в Запада през последните 25 години.

В Източна Германия населението е намаляло с 15 процента между 1990 и 2015. Масовата емиграция от посткомунистическа Европа към Запада не само е ограничила тукашната икономическа конкурентоспособност и политическо развитие, но освен това е накарала и онези, които са останали у дома, да се чувстват като губещи. Хората с корени ненавиждат хората с крака. Именно хората от европейските региони с най-силно намаляло население гласуват най-ентусиазирано за популистите.

Възходът на Макрон във Франция увери някои от критиците на Германия в централна и южна Европа, че не всички решения ще се вземат в Берлин. А междувременно възходът на германската крайна десница постави под въпрос илюзията на гражданите ѝ, че те са изключение когато става въпрос за европейската криза. Но макар че моментът на Макрон беше нещото, което промени настроението в Европа, именно взаимодействието между различните кризи беше пък нещото, което създаде структурните предусловия за неочакваното завръщане на ЕС. Като допуснаха гъвкавост в правилата за бюджетните дефицити при страните, които харчат средства за бежанци (какво съставлява тези разходи е въпрос, който се договаря между Брюксел и държавите-членки), европейците намериха начин да въведат гъвкавост в еврозоната – най-вече в Гърция и Италия – без да се налага въвеждане на формални промени на правилата.

И докато кризата с бежанците обедини централноевропейците и тя е в най-голяма степен обяснението за нарастващата им опозиция против Брюксел, то пък руско-украинският конфликт раздели страни като Полша и Унгария. Това ограничи пространството за съвместни акции срещу Брюксел и в същото време направи невъзможно за Унгария да използва ветото си срещу санкциите върху Русия, от страх да не развали деликатния си съюз с Полша. Накратко, фактът, че ЕС е изправен не пред една, а пред множество кризи, съживи отново различни разделения и коалиции, с което отвори пространство за маневриране. Всичко това въведе критичната гъвкавост, необходима на съюза, за да може отново да се балансира.

Освен това кризите принудиха европейските общества да се заинтересуват по-силно едни от други. Германците станаха експерти по гръцка икономика; поляците и унгарците започнаха да се интересуват от бежанските политики на Берлин. А западноевропейците, за пръв път от 1989 насам, започнаха да осъзнават какво се случва реално в централна Европа. През 2016 беше модно да се представя бъдещето на ЕС чрез правене на исторически паралели с последните дни на Хабсбургската империя. Но от началото на 2018 разбирането на причините, поради които тя се е срутила през 1918 започват да изглеждат по-малко важни от осъзнаването на онези, поради които тя не се е разпаднала по-рано – през 1848, 1867 или някои други турбулентни години. Днешният ЕС не се намира в годината 1918, нито пък в 1930-те. Ако съюзът ще се разпада в някакво скорошно време, това няма да бъде резултат от някаква историческа необходимост, а по-скоро някакъв вид случайност. Поне засега европейците имат основания да се надяват, че „жилавост“ ще бъде обявена за дума на 2018 година.

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април 2004 г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Коментари (2)

- 28-02-2018|Valpet

Струва ми се, че като едно уместно допълнение към тази забележителна статия на Иван Кръстев, би могла да се разглежда не по-малко забележителната публикация на Даниел Смилов

kultura.bg/web/%D0%B5%D0%B2%D1%80%D0%BE%…E%D0%B9%D0%BD%D0%B0/

- 11-03-2018|Гост

„Станете, прокълнати на земята“, някога преведено на български като „На крак, о, парии презрени“, е първият ред от международния пролетарски химн „Интернационалът“ (1888 г.). Оттам несъмнено и заглавието на Фанон, а сигурно и още много други неща…

Силициевата долина и търсенето на вечния живот

Автор(и): Тад Френд

В една кадифена мартенска вечер в Мандевил каньон, високо над останалия Лос Анджелис, холът на Норман Лиър е препълнен със силни хора, жадни да научат тайните на дълголетието. Когато първият говорител на симпозиума задава въпроса колко души биха искали да живеят до двеста, ако биха могли да останат здрави, се вдигат почти всички ръце. Разбираемо е тогава, че мароканските бухтички с пилешко не вървят особено бързо. Венчър-капиталистите се поддържат слаби, за да подчертават внушителната си жизненост, учените го правят защото са чели – а в някои случаи и правили – изследвания върху ограничаването на калориите, а холивудските звезди се поддържат слаби… защото.

Когато Лиз Блакбърн, носителка на Нобелова награда за работата си в областта на генетиката, започва да отговаря на въпроси, [актрисата] Голди Хоун, кралски приседнала на удобен диван, измърква, „Имам въпрос по митохондриите. Разказаха ми за една молекула, наречена глутатион, която подпомага здравето на клетката.“ Глутатионът е мощен антиоксидант, който защитава клетките и техните митохондрии, които предоставят енергия; някои хора в Холивуд го наричат „Божествената молекула“. Но ако бъде приеман в големи количества, той може да притъпи определен брой телесни механизми за възстановяване, което води до проблеми с черния дроб и бъбреците или дори до бързо и потенциално фатално олющване на кожата. Блакбърн обяснява меко, че най-добре е да се поддържа разнообразна, здравословна диета и че никоя отделна молекула не е решение на загадката с остаряването.

И все пак предусловието на тази вечер е било, че намирането на отговори, а може би дори и на цялостно решение, е вече в непосредствена близост. Партито е началното събитие от организираната от Националната академия по медицина надпревара, под надслов „Голямото предизвикателство на здравословното дълголетие“, при която ще бъдат раздадени поне двадесет и пет милиона долара за решаващи пробиви в тази област. Виктор Дзау, президентът на Академията, става, за да представи няколко от учените, които присъстват в помещението. Той възхвалява работите им с ензими, които подпомагат регулирането на остаряването; с ключови гени, които контролират продължителността на живота при различни породи кучета; а също и с една нова техника, при която възрастна мишка бива хирургически свързана с млада мишка, споделяйки кръвта ѝ, в резултат на което се подмладява в хода на няколко седмици.

Джуун Ян – доктор, който ръководи инвеститорски хедж-фонд, специализиран в областта на здравеопазването, обявява, че той и жена му са дали първите два милиона долара за финансиране на предизвикателството. „Имам представата, че остаряването е нещо пластично, че то е кодирано“, казва той. „Ако нещо е кодирано, то кодът му може да се разбере.“ И под все по-силни аплодисменти продължава, „Ако можете да разберете кода, можете и да го модифицирате!“ Това е доста висока цел: повече от сто и петдесет хиляди души умират всеки ден, повечето поради болести, свързани с остаряването. И все пак Ян вярва, както сам ми казва, че ако модифицираме кода правилно, „от термодинамична гледна точка не би трябвало да има причина, поради която да не можем да победим ентропията. В края на краищата можем да стигнем до един вид вечно остаряване“.

Никол Шанахан, основателка на фирма за мениджмънт на патенти, обявява, че компанията ѝ ще направлява патентите по дълголетието, които Ян е подарил за каузата. „Тук съм заедно с моя любим, Сергей“, казва тя, говорейки за Сергей Брин, съ-основателя на Гугъл. „Той ми позвъни вчера и ми каза. ‚Чета тази книга, „Homo Deus“ и там на двадесет и осма страница се казва, че ще умра.‘ А аз му казвам ‚че ще умреш ти, лично?‘ И той казва, ‚Да!‘„(Авторът на книгата, Ювал Ноа Харари, обсъжда изследванията на Гугъл в областта на борбата срещу стареенето, и пише, че компанията „най-вероятно няма да реши проблема със смъртта достатъчно навреме, за да направи основателите на Гугъл Лари Пейдж и Сергей Брин безсмъртни“). Брин, който седи само на няколко метра от нея, кимва към тълпата бързо и неопределено: Да, бил съм избран за смъртта; не, всъщност не планирам да умирам.

След като чул, че [музикантът] Моби е инсталирал модул, който му помага да стане веган, Дзау се обадил на Мартина Ротблат, основателка на биотехнологическа фирма, която възнамерява да създава нови органи от ДНК-то на хората. „Разбира се, възможно е, с помощта на технологиите, да се направи смъртта опционална“, отговорила Ротблат. (Тя вече е поръчала бекъп-версия на съпругата си, Бина – един „умствен клон“ – робот на име Bina48.) От дълго време насам стареенето не притежава онзи вид „група за поддръжка“, която да повишава осведомеността както при СПИН и рака на гърдата; като вид ние не сме особено добри при мобилизацията срещу някакъв вид отложено колективно бедствие (виж: промяна на климата). Старите се примиряват и стават фаталисти, младите пък не вярват истински, че ще остареят. Но Ротблат предполага, че с тази вечер е била достигната един вид повратна точка. Обръщайки се към Дзау, тя обявява, „Изключително удовлетворително е, че самото въплъщение не истеблишмънта, главата на Националната академия по медицина, вече казва, ‚Ние също избираме да направим от смъртта нещо опционално!‘„Събраните тук хора искрят от убеждение, каквото само такива срещи могат да разпалят: увереността, че присъстващите в това помещение могат да определят съдбата на онези извън него.

Някъде отзад Анди Конрад взема един от микрофоните, за да насочи акцента към удължаването на максималната продължителност на живота, която в момента е някъде около сто и петнадесет години. Конрад е главен мениджър на Verily, фирма по науките за живота, която принадлежи на компанията-майка на Гугъл, Алфабет. Като повечето от учените в помещението той се стреми просто да помогне на хората да се наслаждават на малко повече „години, коригирани по качество“. „А дали безсмъртието не е нещо фалшиво [като цел]? Не става ли дума всъщност за „по-дълъг живот, по-добре“? Или за „продължителност на здравето“?“ Присъстващите биолози кимат с облекчение.

[Телевизионният автор и продуцент] Норман Лиър, все още много енергичен на деветдесет и четири, закрива вечерта с думите, „Преди седем години написах пилотен сценарий за телевизионно шоу на име „Познай кой умря?“, за хората от една пенсионна общност. Днес току-що узнах, че е на път да бъде поставено.“ Демографията на публиката кажи-речи го догонва: някъде към 2020 за пръв път на планетата ще има повече хора на възраст шестдесет и пет, отколкото под пет. Лиър продължава, „Така че, нещото, което искам да ви предложа, е: тук разполагаме със сцена, която може да поднесе нещата, които казвате, на цялата национална публика.“ Следват още повече аплодисменти: посланието ще се разпространява!

Но кое послание? Че смъртта е нещо опционално? Или че смъртта просто ще трябва да почака?

В продължение на десетилетия решението на проблема със стареенето е изглеждало кажи-речи на прага. През ранните деветдесет години изследвания, извършени върху C. elegans, мъничък кръгъл червей, който прилича на влакно от марля, показват, че една определена генна мутация удължава живота му, докато друга такава блокира това продължение. Представата, че възрастта може да бъде манипулирана чрез натискане на няколко контролни копчета разпалва изследователски бум и в скоро време, чрез различни клинични мъчения, продължителността на живота на червея е удължена десет пъти, а на лабораторните мишки – два пъти. През цялото това време научният консенсус продължава да се променя. Разбиранията за възрастта преминават през най-различни фази – от финална фаза (една корица на списание Time от 1958 гласи: „Да остаряваме полезно“), през социален въпрос (Time, 1970: „Да остаряваш в Америка: нежеланото поколение“), до нещо, което може да се избегне (1996: „Завинаги млади“) или поне отложи много дълго време (2015: „Това бебе би могло да доживее до 142 годишна възраст“). Смъртта вече не е метафизически, а просто технически проблем.

Но тържествуването се оказва преждевременно. Гордън Литгоу, един от водещите изследователи по C. elegans, ми разказва, „В началото мислехме, че всичко ще бъде много просто, че ще функционира като часовников механизъм, но сега вече открихме у червея около 550 различни гена, които модифицират възрастта му. А самият аз подозирам, че поне половината от двадесетте хиляди гена в генома на червея са замесени по някакъв начин.“ И това при червей със само деветстотин и петдесет и девет клетки. Кодовият набор е далеч по-сложен при животните, които предизвикват завист у нас: пчелната ларва, хранена изобилно с царско желе, която се превръща във вечно млада царица; гренландската акула, която живее петстотин години и никога не боледува от рак; дори и скромната кръгла мида, от вида, който се използва за готвене, която държи рекорда с петстотин и седем.

За нас остаряването е бавно настъпващата, а след това осакатяваща, дисфункция на всичко, изведнъж. Митохондриите ни се разрушават, ендокринната ни система се забавя, нашата ДНК се разчупва. Зрението и слухът ни отслабват, артериите ни се задръстват, мозъците ни се замъгляват, а самите ние се сбръчкваме, смаляваме и отпадаме. Всеки пробив в изследванията, всяко известие за откриване на ключ, с чиято помощ бихме могли да преобърнем всичко това, винаги е бил следван от неуспехи и обърквания. Преди няколко години имаше голямо оживление около теломерите, специалността на Лиз Блакбърн. Това са ДНК-буфери, които защитават краищата на хромозомите по същия начин, по който найлоновите накрайници защитават [от разнищване] връзките на обувките ни. С напредването на възрастта теломерите се скъсяват и, когато си отидат, клетките престават да се делят. Ако бихме могли да удължим теломерите, така изглеждаше идеята от онова време, то бихме могли да прекратим остаряването. Но по-късно се оказа, че животни с дълги теломери, като например лабораторни мишки, не получават по-необходимост и по-дълги животи – а също и че теломеразата, ензимът, който насърчава растежа на теломерите, е активиран в огромното болшинство ракови клетки. Колкото повече научаваме за тялото, толкова по-ясно осъзнаваме колко малко знаем.

И все пак изследователите продължават да дълбаят напред. Разбирането не е необходимо предусловие за намесата, подчертават те; във времената, когато сме започвали да имунизираме хората срещу дребна шарка, ние не сме разполагали с никакви задълбочени познания за вирусология или имунология.

В мрачината на научните изследвания всеки изследовател търси някаква основна метафора като ръководен принцип. Обри де Грей обича да сравнява тялото с кола: един механик може да поправи мотора ѝ без непременно да разбира физиката на вътрешното горене. А внимателно реставрираните стари коли вървят без никакви проблеми. Де Грей е главен научен мениджър на изследователската фондация SENS, базирана в Силициевата долина. Англичанин, който е започнал кариерата си с десет години изследвания на изкуствения интелект, той говори бързо и плавно, като често поглажда распутиновата си брада. Де Грей смята, че ако успеем да поправим седем вида физически увреждания, ние ще бъдем на път да живеем по над хиляда години (ако през това време не ни блъсне автобус или астероид).

Когато го срещнах в офиса на СЕНС, в [градчето] Маунтийн Вю, той ми каза, „Геронтолозите грешат дълбоко като се опитват да открият една-единствена причина за остаряването, докато всъщност причината е, че всичко започва да се разпада по едно и също време, тъй като системите ни са взаимно свързани. Така че онова, което трябва да правим е да разделяме и владеем“. Трябва просто да възстановим еластичността на тъканите, да заменим клетките, които са престанали да се делят и да премахнем ония, които са станали токсични, да предотврати последствията от мутациите на ДНК и да почистим страничните продукти от всичко, изброено по-горе. Ако успеем да обезоръжим тези убийци, смята де Грей, би трябвало да спечелим около тридесет [допълнителни] години нормален живот, а през това време ще направим достатъчно голям по-нататъшен прогрес, за да започнем да ставаме биологически по-млади. Тогава ще сме постигнали „втората космическа скорост на дълголетието“.

Но по-голямата част от изследователите на дълголетието вярват в здравословните начини на живот, а не в безсмъртието. Те искат да ни дадат по-здравословен живот, последван от „компресирана заболеваемост“, тоест бърза и безболезнена смърт. Тези учени се фокусират върху времевата линия: от 1900 г. насам човешкият живот се е удължил с тридесет години – а заедно с него, по дефиниция, са го направили и ракът, сърдечносъдовите заболявания, инсултите, диабетът и деменцията. Остаряването е основното предусловие за толкова много заболявания, че „остаряване“ и „болест“ са по същество метоними. Но дори ако успеем да се справим с всички основни заболявания, средната продължителност на живота ще достигне около деветдесет. За да живеем по-дълго трябва да забавим самото остаряване.

Когато срещнах Нед Дейвид, аз помислих, че е на около тридесет. Лицето му е лишено от каквато и да е подплата, косата му е гъста и кафява, той върви бързо, с ръце, пъхнати в джобовете на джинсите, и носи червени кецове Конвърс.

Дейвид е на четиридесет и девет. Той е биохимик и съосновател на стартъп-компания на име Unity Biotechnology. Юнити се занимава с изследване на т. нар. „изхабени клетки“ – клетки, които в процеса на остаряването започват да произвеждат безцветно, безмирисно и вредно желе, наречено SASP, което учените от фирмата наричат „зомби-токсин“, тъй като той води и другите клетки до изхабяване и разпространява из тялото хронични възпаления. При лабораторните мишки процедурите, разработени от Юнити, могат да забавят развитието на рак, да предотвратяват сърдечна хипертрофия и да увеличават средната продължителност на живота с тридесет и пет процента. „Ние смятаме, че нашите лекарства ще могат да премахнат една трета от заболяванията в развития свят“, казва Дейвид.

Самият той не взема нито едно от лекарствата на фирмата си, които и без това няма да бъдат на пазара в продължение на още поне седем години. Младежкият му външен вид идва от добре утвърдени терапии: той взема метформин – лекарство против диабет, което прави така, че възрастни диабетици живеят по-дълго от членовете на една здрава контролна група – плюс Ретин-А, за подобряване на кожата. Освен това плува много (престанал е да бяга поради проблеми с гръбначния стълб). „Често ме обвиняват, че подбирам изследователските области тук в зависимост от собствените си здравословни проблеми“, казва той. „Но заради нашите лекарства за прогнозирам, че ще бягам отново“.

Един систематичен подход към остаряването, който в идеалния случай ще води до ситуации, при които личният лекар ще ви предписва едно „божествено хапче“ е философски привлекателен, но финансово неосъществим. Фармацевтичните и биотехнологически компании печелят пари само ако лекуват определени болести, но тъй като остаряването засяга всичко, американската здравна система не го признава за „симптом“, подлежащ на лечение (или на обезщетение от страна на застрахователните компании). Така че Юнити се концентрира върху конкретни болести като глаукома, дегенерация на кожата и артрит. Това е сегашният основен подход към остаряването, който работи симптом по симптом: нека първо да възстановим очите, а след това може и да ви изпратим в болничната зала за присаждане на синтетичен бъбрек, направен с помощта на 3-D принтер.

Миналата есен Юнити е успял да събере инвеститорски капитал от сто и шестнадесет милиона долара, идещ предимно от частни инвеститори като Джеф Безос [шефът на Амазон и понастоящем най-богатият човек в света, бел. пр.] и Питър Тийл – милиардери, жадни за удължаване на собствените си животи. В една област, пълна с шарлатани, младежкият външен вид на Дейвид помага силно при намирането на инвестиции. „За един вид инвеститори, като например ония от [инвеститорския фонд] Фиделити, моят външен вид е източник на безпокойство“, казва самият той. „При други – видът от Силициевата долина, хора като Питър Тийл – всеки, който изглежда по-възрастен от четиридесет, е повод за безпокойство“.

По традиция изследванията на дълголетието обикновено са били финансирани от посивяващите богаташи от областта на технологиите. Днес вече остаряването интересува значително по-млади хора от технологическите сфери. Арам Сабети, тридесетгодишен основател на технологическа компания на име ZeroCater, ми казва: „Идеята, че бихме могли да живеем вечно, е очевидна. Тя не нарушава законите на физиката, така че ще я постигнем“. Сабети прекарва доста време в четене на изследвания около причините на смъртността и е инвеститор във фонда Дълголетие, основан наскоро от Лора Деминг. Деминг, която е на двадесет и две, нарича пазара на дълголетието „шанс за двеста милиарда долара“, но ми казва, че всъщност е невъзможно да се каже колко голям ще бъде той, тъй като, ако излекувате стареенето, вие променяте самото естество на медицината.

Едва ли е за учудване, че разбиранията за остаряването, разпространени днес в Долината, са били променени основно под влияние на Гугъл. Учудващото може би е това, че вътре в самия Гугъл тази нова тенденция е била подхваната от Бил Марис. Като основател и главен мениджър на Гугъл венчърс, инвеститорския фонд на фирмата, Марис е ръководил успешни инвестиции в компании като Нест и Убер; той е спокоен, почитан и финансово сигурен – тоест не точно видът човек, който може да се нарече съвременен алхимик. Но в личен разговор той ми признава: „Мислите ми могат да се отплеснат в много мрачни посоки когато съм сам“. Баща му е починал от мозъчен тумор през 2001, когато Марис е бил на двадесет и шест. „Завърших неврология, работех в болница, но преди баща ми да почине още не разбирах съвсем окончателността на това нещо ‚Край, свърши, няма да го видиш никога повече‘„, казва той.

Марис, който е на четиридесет и две, е дългогодишен вегетарианец, който работи на тренировъчна машина по един час всеки ден. Успокоява се с мисълта, че досегашните изследвания на мозъка му не предвещават никакви проблеми (в кабинета му, под прозрачни похлупаци, се намират пластмасови модели на два мозъка – неговия и онзи на жена му). Но подобни успокоения са нещо временно, разбира се. Как би могъл да се реши проблема перманентно, а и за всекиго?

И така той решил да основе компания, която да реши проблема със смъртта. Обсъдил проблема с Рей Курцвайл, известният футурист, който направи популярно понятието „сингуларност“ – идеята, че хората ще извършат симбиотично смесване с елементи на изкуствен интелект и ще надскочат биологическите си ограничения. Курцвайл реагирал с голям ентусиазъм.

През 2013 Гугъл стартира Калико (съкращение от „Калифорнийска компания за живот“), с фонд от един милиард долара. „Калико“ добави огромно количество сериозност към идеята за изследване на остаряването, казва Джордж Власюк, шеф на биотехнологически стартъп. „Те имат пари, мозъчна сила и време“. Но Калико е забулен в изключителна секретност. Всичко, което е известно за фирмата е, че тя изследва хиляди мишки от раждане до смърт, за да се опитва да установи кои са „биомаркерите“ на остаряването, тоест онези биохимични субстанции, чиито нива предвещават наближаващата смърт. Знае се също, че там има колония от плъхове, които живеят по тридесет години и са изключително грозни. Накрая, че фирмата е инвестирала в лекарства, които може би ще се окажат полезни при лечението на Алцхаймеровата болест. (Компанията отказва да коментира).

Определен брой изследователи на дълголетието признават, че са разочаровани от подхода на Калико. Нир Бараилаи, един от водещите генетици в областта, ми каза, „Истината е, че ние не знам какво точно правят те, но каквото и да е, то не изглежда да атакува самия проблем“. Друг учен, който е запознат с работата на Калико, казва, че те преследват мисията си много упорито, но фаталният проблем е, че компанията е стартирана в резултат на чиста суета. „Целият проект е също толкова самообслужващ се, колкото е някой параклис, построен от Медичите в ренесансова Италия – с добавката, че в него е хвърлен допълнителен нарцисизъм от Силициевата долина. Той се основава на фрустрацията на множество успешни и богати хора, които смятат, че животът е прекалено кратък: ‚Имаме всичките тия пари, но въпреки това трябва да живеем само един нормално дълъг живот‘„.

Марис, който междувременно се е оттеглил от Гугъл венчърс, е силно несъгласен с това гледище. „Тук не става дума за милиардери от Силициевата долина, които искат да живеят вечно от кръвта на млади хора“, казва той. „Става дума за едно бъдеще от вида на Стар Трек, в което никой не умира от предотвратими болести и където животът е справедлив“.

Ако милиардерите от Силициевата долина все пак някога поискат да бъдат поддържани от млада кръв, те просто ще задоволят един прастар копнеж. През 1615 един германски доктор е писал, че „горещата и силна кръв на младия мъж ще се прелее в онази на стария, сякаш идва от извора на младостта“. През 1924 руският лекар и болшевик Александър Богданов е започнал експерименти с преливане на кръв от млади хора и един от колегите му революционери е писал, че той „изглежда подмладен с поне седем, не – десет години“. А след това Богданов си инжектирал кръв от човек, заразен и с малария, и с туберкулоза – и умрял. Парабиозата, както се нарича хирургическото свързване на две кръвоносни системи, има най-вече мрачна история при хората – когато е била изпитана за пръв път, през 1951, като отчаяна мярка при пациенти с рак в терминална фаза, през 1951 – едно двегодишно дете изгубило част от крачето си в резултат на гангрена. Едно изследване от 1956 предупреждава, „Ако два плъха не са приспособени един към друг, единият от тях ще гризе главата на другия, докато го унищожи“.

Но опитите продължават. През 2005 в една лаборатория в Станфорд, ръководена от молекулярния биолог и невролог Том Рандо, са обявени резултатите от т. нар. „хетерохронна парабиоза“, тоест обмяна на кръв между стари и млади мишки, при която черните дробове и мускулите на старите мишки са се подмладили. Вампирите по целия свят сигурно са се чувствали много доказани. Миналата година в своето телевизионно шоу Стивън Колбер предупреди американските тийнейджъри, че президентът Тръмп иска да замени Обамакеър със задължителна парабиоза: „Той ще забучи във вас сламка, все едно сте пакетче с портокалов сок“.

Предприемачите и инвеститорите също държат сламките си готови. Рандо казва, „Имал съм множество срещи с млади милиардери от Силициевата долина, и всички те, в различни степени, искат да знаят кога тайните ще бъдат разкрити – първо, защото искат да бъдат част от следващото голямо нещо и, второ, за да се възползват от него лично. Аз им казвам, ‚Това не е компютърна програма. Ако идвате от областта на технологиите сигурно ще бъдете разочаровани, защото темпото е много по-бавно‘„.

През последните години областта на парабиозата става все по-спорна. Кой е ключът към подмладяването: присъствието на протеини от млада кръв или липсата на нещо такова като SASP? През 2014 харвардската изследователка Ейми Уйегърс стигна до заключението, че факторите, свързани с младата кръв, особено един протеин, наречен GDF11, са обновили мозъците на старите мишки. Повечето от колегите ѝ оспорват тези резултати, а фармацевтичната компания Novartis бързо извърши серия от изследвания, които стигат до точно обратното заключение: трябва да се блокира GDF11. Самата Уейгърс ми казва, „Различните групи смятат, че количеството на GDF11 се покачва, спада или остава едно и също в хода на остаряването“. След което добавя, с мрачен смях, „Очевидно е, че поне една от тях има право“.

Общоразпространеното гледище сред изследователите на дълголетието е, че остаряването е продукт не на еволюционна цел, а по-скоро на еволюционна недостатъчност: ние сме направени така, че да живеем достатъчно дълго, за да можем да предадем гените си, а какво става след това не е от особено значение. Както пише геронтологът Ричард А. Милър, „Мишките, които посвещават енергията си на ядене и размножаване, ще се представят [еволюционно] по-добре от ония, които харчат ценен капитал за поправяне на очите си или наблюдаване на ракови развития“. Ние съзряваме по-бавно от мишките и живеем много по-дълго, тъй като, подобно на китовете и голите подземни плъхове, се намираме в много по-малка опасност да бъдем изядени през първата година от живота си. Но след 30- или 40-годишна възраст, когато вече сме предали гените си, ние живеем време, което еволюцията смята за безсмислено. Ерик Вердин, главният мениджър на Института за изследване на остаряването Бък, водещата некомерсиална фирма в тази област, отбелязва, че „ако бихме остарявали със скоростта, с която го правим на възраст между двадесет и тридесет, бихме живели по хиляда години. На тридесет обаче всичко започва да се променя“. От този момент рискът за смъртност се удвоява на всеки седем години. Ние сме също като сьомгата, само че умираме в забавен кадър.

Битката между привържениците на здравословното дълголетие (здравословници) и онези на безсмъртието (безсмъртници) е по същество състезание между силата на еволюцията, каквато тя е предписана от природата, и силата на еволюцията, направлявана от човека. Здравословниците виждат нещата като подлежащи на линеарен прогрес: изследванията на животни отнемат толкова време, колкото отнемат; науките за живота се движат със скоростта на живота. Отбелязвайки, че средната продължителност на живота се е увеличавала в развития свят с по около две и половина години на десетилетие, Вердин ми казва, „Ако успеем да поддържаме това темпо в хода на следващите двеста години и увеличим средната продължителност на живота с четиридесет години, това би било невероятно“.

Безсмъртниците имат по-различно разбиране както за собствената ни история, така и за потенциала ни. Те смятат, че цели векове на диво теоретизиране (например че остаряването може да бъде забавено чрез затопляне на тялото или чрез дишане на същия въздух, какъвто дишат млади девственици), могат да бъдат бързо заместени от компютърно-създадени лекарства и генни терапии. Бил Марис казва, „Технологиите на здравеопазването, които в продължение на хилядолетия са били симптоматични и епизодични – „Ето ви тук малко пиявици!“ – се превръщат в информационни технологии, при които ние можем да четем и редактираме собствените си геноми“.

Мнозина безсмъртници гледат на остаряването не като на биологичен, а като на физически процес: ентропия, която разрушава машина. И, ако това наистина е машина, не може ли тя да бъде като компютър? Напредъкът в областта на компютрите, или поне в онази на полупроводниците, подлежи на закона на Мор, според който капацитетът им се удвоява на всеки две години. При линеарния прогрес, след тридесет повторения вие сте напреднали с тридесет крачки; при експоненциалния, съответната цифра е 1,07 милиарда крачки. Напредъкът ни в областта на картографирането на човешкия геном изглеждаше линеарен – но по-късно, след като удвояванията станаха достатъчно значителна част от него, се разкри като експоненциален.

Немалък брой фирми-стартъпи се опитват да впрегнат в работа експоненциалния прогрес. BioAge използва машинно учене и изследване на геномични данни за търсене на био-маркери, които предсказват смъртта. Кристен Форни, тридесет и четири годишната главна мениджърка на компанията, ми казва, че са започнали да тестват компютърно създадени лекарства, за да открият някаква неочаквана субстанция, която би била в състояние мощно да засегне тези маркери. В момента тя е в поредния рунд на търсене на инвеститорски капитал и е много оптимистична: „Биотехнологиите са нещо, което множество рискови инвеститори не разбират, но машинното учене и големите данни [big data] са неща, които те разбират“.

Остаряването изглежда е не толкова програма, колкото набор от правила за това как се разпадаме. Но убеждението, че то трябва да е програма, е трудно за отстраняване от алгоритмично настроените мозъци в Долината. И ако наистина е нещо такова, то преобръщането му би трябвало да бъде просто въпрос на коригиране а някакъв програмен код. В края на краищата, учени от Колумбийския университет обявиха през март, че са съхранили цяла компютърна операционна система (както и ваучър от 50 долара за покупка в Амазон) върху един низ от ДНК. И ако ДНК се оказва просто някакъв вид голяма Dropbox [място за съхраняване на информация в Интернет, бел. пр.] за документацията на живота, то къде е проблемът в това тя да бъде модифицирана и коригирана?

През юли един шестдесетгодишен микробиолог на име Брайън Хенли, който живее в Дейвис, Калифорния, е започнал да си инжектира субстанция, която е аналогична на гена за включване на растежа [growth-hormone-releasing hormone, or GHRH] в лявото си бедро. GHRH обикновено се произвежда в мозъка, но онова, което Хенли върши е, че по същество той превръща част от бедрото си в жлеза, произвеждаща молекула, която пък от своя страна стимулира сърцето, бъбреците и тимуса [ендокринна жлеза, разположена зад трахеята, бел. пр.]. И той вярва, че процедурата функционира. Нивата на тестостерона и на добрия му холестерол са се повишили, пулсът и лошият му холестерол са се понижили, зрението му се е подобрило. А освен това е налице и много специфичен страничен ефект: еуфория. По време на колоездаческа обиколка, когато колелото му се подхлъзнало и започнало да пада на една страна, той просто се оставил да падне, заливайки се в смях, вместо да се бори за запазване на равновесие.

Но когато аз се срещнах с него, той обикаляше предпазливо около масата във всекидневната си, неспособен да седи дълго време. Оказа се, че няколко дни преди това си е докарал дископатия, опитвайки се да повдигне хладилник. Това била четвъртата му сериозна травма след започването на терапията, но той ме уверява, че това било нещо обичайно за хората, които се впускат в курс от регенеративна медицина: те се чувстват толкова добре, че се опитват да правят прекалено трудни неща. Когато Джордж Чърч, генетик от Харвард, чиято лаборатория работи заедно с Хенли, чу за нараняванията му, той ми каза, „Звучи ми така, сякаш тази терапия засяга по-скоро мозъка, отколкото мускулите му“.

Хенли признава, че изследователският му подход е натоварен с някои базисни проблеми като модел за промяна на дълголетието. Първо, пробната база от един индивид; второ, терапевтичен метод, чиито резултати могат да се окажат краткотрайни; трето, става дума за ген, чиито ефекти са по-скоро регенеративни, отколкото трансформативни. За да бъдем в състояние да се препрограмираме значително, ние би трябвало да инжектираме коригиращи гени във вирус, който да ги разпространи из цялото тяло, но това пък може да алармира имунната ни система.

* * *

Появата на CRISPR, един инструмент за коригиране на гени, придаде на изследователите нова увереност, че се намираме на границата на епоха на генни терапии. Джордж Чърч и неговите аспиранти в Харвард са подбрали четиридесет и пет многообещаващи генни варианти, не само от „супер-столетници“ – хора, които са доживели сто и десет години – но също от мая, червеи, мухи и животни с голямо дълголетие. Но Чърч отбелязва, че дори само идентификацията на гените, свързани с дълголетието, е невероятно трудна: „Проблемът е, че гренландският кит или маймуната-капуцин, или голият подземен плъх, тоест видовете, които живеят значително по-дълго от най-близките си роднини, изобщо не са близки до тези роднини от генетична гледна точка – разделя ги разстояние от десетки милиони генетични базисни двойки“. Молекулярният генетик Джан Вийг казва, „Не може просто да се копира някакъв единичен генен механизъм на костенурката“ (която стига до възраст почти двеста години). „За целта би трябвало да превърнем генома си в онзи на костенурката – след което бихме били костенурки“.

Превръщането ни отчасти в костенурки не е нещо, което непременно тревожи Брайън Хенли. Ако само бихме могли да намерим правилните гени и да направим вирусното им пренасяне сигурно, казва той, „то бихме могли да направим възможни човешки трансформации, които ще съперничат на комиксите на Марвъл. Супер-мускулатура, изключителна издръжливост, свръх-издръжливост срещу радиация. Бихме могли да създадем хора, които да живеят на спътниците на Юпитер и да черпят енергия директно от гама-излъчването, на което са изложени“.

Макар че Нед Дейвид е запазил момчешкия си външен вид чрез борба срещу остаряването на различни фронтове, чак до избора на кецове, той не може да се освободи от представата, че основният ни враг е по същество един. Дейвид сравнява изследванията на дълголетието с огромно дърво и смята, че повечето настоящи опити, включително и терапиите, които предлага неговата компания, са само клони на едно и също дърво. „Никой не работи по стъблото“, казва той тъжно. Но през декември най-после е започнал да се надява, че „стъбловостта“, както сам нарича този вид изследвания, най-после се задава на хоризонта.

Вече отдавана той предполага, че ключът към разбирането на дълголетието се съдържа в епигенома.[34] Ако геномът е нашият молекулярен хардуер, то епигеномът е неговият софтуер: това е кодировката, която активира ДНК и нарежда на дадена клетка да се промени – да се превърне в макрофаг или неврон – а след това да запомни идентичността си. Самият епигеном се контролира от агенти, които събират или изваждат химически групи, известни като маркери, към/от протеините си. Биолозите предполагат, че когато в хода на времето епигеномът насъбере прекалено много маркери, сигналите, които той изпраща към клетките, се променят драматично – и тези нови сигнали водят до ефектите на остаряването. Този процес може да обясни защо например кожата на някой възрастен човек може да се обновява с нови клетки всеки месец, и въпреки това да изглежда стара.

През 2012 Том Рандо и станфордският му колега Хауърд Чанг са публикували статия, в която се отбелязва, че една оплодена човешка яйцеклетка съдържа протеини на вечната младост: спермата и яйцеклетката може да остаряват, но всеки ембрион започва отброяването на времето отново. Чанг, дерматолог и изследовател на генома, е открил, че епигеномът в застаряващата кожа, щом веднъж е насъбрал достатъчно много маркери, включва генома с помощта на протеин, наречен NF-kB – по начини, които възпаляват кожата и я правят да остарява. Когато потиснал разпространението на NF-kB при генетично модифицирани мишки, кожата им се подмладила. Работата на Рандо в областта на парабиозата изглежда зависи от някакъв подобен процес: тук щамовите клетки се завръщат към по-младежка фаза. Учените смятат, че „идеално би било да се занули часовника на остаряването, но да се остави недокосната програмата за диференциация“ – тоест да се ангажират щамовите клетки и да се накарат те да подновяват тъканите и органите, но без да се завръщат към едно пред-диференцирано състояние, което води до появата на вид тумори, наречени тератома. Целта е да се създаде някаква младежка версия на Брад Пит в ролята на Бенджамин Бътън.

След тази статия Рандо се завърнал обратно към парабиозата, а Чанг започнал да работи върху създаването на крем, който прави кожата да изглежда с десетилетия по-млада. „Това е, което хората искат“, обяснява той. Но освен това добавя, че общността на хората, интересуващи се от дълголетие, се е оказала прекалено разпокъсана“ Това е най-трудната област, в която някога съм работил и не бих искал научният ми живот да бъде определян от всички тези битки“.

Голяма част от статиите, занимаващи се с въпросите на дълголетието, завършват с мистериозни ръкомахания по посока на някакви неизвестни „системни фактори“. Решаването на загадката с остаряването е не просто въпрос на „кой го прави“, а на „как го прави“ и „къде го прави“, както и „защо, о защо го прави“. Според Том Рандо „това не е точно [причинно-следствена верига от рода на] А причинява B, което причинява C, което причинява D, което причинява остаряване. Това е мрежова диаграма от възли и връзки – всички те подчинени на информационни цикли, при които следствията стават причини – и които постепенно стават все по- и по-нестабилни“. Ако [бихме сравнили] тялото с някакъв набор от коледни лампички – каквото то не е – то всеки път, когато го включваме в някакъв нов контакт, някои от тях светват, а други угасват. Стабилизирането на една част от мрежата дестабилизира някоя друга. Онова, което ни укрепва, също и ни разгражда, а процесът на живеене изглежда неразривно свързан с онзи на умирането.

Поне засега най-мощните интервенции, които човек може да предприеме, за да удължи живота си, са онзи вид нискотехнологически неща, които докторът и без това ви повтаря непрекъснато. Спрете пушенето (добавя десет години), закопчавайте предпазния колан (две повече). Ако вече сте направили тия неща, спортувайте редовно и внимавайте с храната. Преди известно време Панкадж Капаи, изследовател към института Бък, ми показа две прозрачни кутии, пълни с плодови мушици в стъклени шишенца, с два различни вида храна на дъното: едната оранжева, другата жълта. „Това са мушиците, които са на диета от бургери, другите са на спартанска диета“, обясни той. „Можете да прецените здравето им по това колко бързо политат нагоре, ако разклатите шишенцето“. След което здраво ги разклаща. Мушиците, хранени с бургери, едва-едва се вдигат от храната, докато другите политат моментално. „Някои от тези режими могат да удвоят продължителността на живота им“, казва той.

Както ограничаването на калориите, така и редовните телесни упражнения изглежда забавят т. нар. mTOR – един вид сигнална система, която регулира клетъчния метаболизъм. Когато се намира под напрежение, тялото разбира, че сега е лош момент за възпроизвеждане и добър момент за поправка на клетките и увеличаване на съпротивата срещу стрес. Учените вярват, че това е начинът, по който природата реагира срещу глада: стягай се и изчаквай по-добри времена за възпроизвеждане. Изглежда освен това, че има връзка между избягването на секс и удължаването на живота, тъй като онова, което французите наричат „малката смърт“ очевидно ускорява голямата. Имунопотискащият агент рапамицин кара мишките да живеят по-дълго, но заедно с това изсушава тестисите им. По същия начин, най-доказаният начин за един мъж да живее четиринадесет години по-дълго от средното е да стане евнух. Добри новини/лоши новини.

Но гладуването, разбира се, има собствени неудобства. Ако бихте искали ограничаването на калориите да получи шанс за въздействие, то трябва да приемате поне тридесет процента по-малко калории, а най-полезният начин да се върши това, редовното гладуване, е колкото неприятно за понасяне, толкова и невъзможно за патентиране. Така че целта е да се разработят мощни лекарства, които потискат mTOR, без да ни карат да изпитваме чувството, че умираме от глад. А междувременно уебсайтът на обществото за ограничаване на калориите предупреждава срещу необмислени действия: „Внезапните и резки намалявания на калориите съкращават продължителността на живота на мишките“.

* * *

Всички по-важни безсмъртници идват от технологическите сфери, и всички са имали бащи, които или са умрели рано (бащата на Рей Курцвайл е починал когато той е бил на двадесет и две), или са ги напуснали в детството. Те споделят ранната загуба на невинността и дълбоката вяра в способността на човешкия ум да подобри тялото. Лари Елисън, съ-основателят на [софтуерния концерн] Оракл, е изгубил майката, която го е осиновила, когато е бил студент – и по-късно е дарил триста и седемдесет милиона долара за изследвания на остаряването.

Безсмъртниците се делят на два лагера. Едните, които могат да бъдат наречени „Месни кукли“ (водени от Обри де Грей), смятат, че можем да подобрим биологията си и да останем в собствените си тела. Другите, които ще наричам „Робо-Копс“, водени от Курцвайл, вярват, че в някакъв момент ние ще се „преселим“ в (отчасти) механични тела и/или в Мрежата. Курцвайл е дългогодишен изобретател и вярва в онова, което сам нарича „законът за ускоряващата се възвръщаемост“ в областта на технологиите – и който тепърва ще започне да оказва влияние върху сферата на човешкото дълголетие.

Срещнах се с Курцвайл в сградата на Гугъл, където той е директор по технологиите, но той подчерта, че говори единствено от свое име и като футурист. Макар и на шестдесет и девет години, той изглежда много по-млад. След като в тридесетте си години открил, че има диабет от тип 2, той радикално променил живота си и започнал редовно приемане на хранителни добавки. Всеки ден гълта около деветдесет хапчета, сред които: метформин; Basis; един коензим, наричан Q10, за увеличаванена мускулната сила; фосфатидхлорин, за поддържане гъвкавостта на кожата. „Как ви изглежда?“, пита ме той, като пощипва кожата на ръката си. „Мека“, отговарям аз.

Курцвайл нарича този вид поддръжка на здравето (тоест опити за забавяне на остаряването чрез използване на сегашни технологии) „Мост едно“ към безкрайния живот. Освен това той счита човешкото тяло за вид компютър, направен от заменими части. Ето защо, според него, ние скоро ще се окажем насред биотехнологическа революция, която ще предлага индивидуални имунни терапии срещу рак, както и изкуствени органи, изградени въз основа на собствената ни ДНК. Това е фазата „Мост две“, която според него ще достигнем след около петнадесет години. „Мост три“, който той очаква да достигнем някъде към 2030-те, е свързан с наноботовете – приспособления с големината на кръвни клетки, които ще се движат свободно в тялото и мозъка, и ще почистват всички увреждания, които де Грей иска да премахва с помощта на медицински интервенции.

Когато достигнем фазата „Мост четири“, същите тези наноботове ще свържат мозъците ни директно с мрежата и умствените ни способности бързо ще се увеличат милиарди пъти. Щом само се получи тази трансформация, някъде около 2045, ще се достигне онова, което той нарича „сингуларност“ и ние ще станем нещо като богове. „За известно време все още ще бъдем някакъв хибрид от биологично и небиологично мислене, но с удвояването на капацитетите на Облака [Мрежата], небиологичният интелект ще започне да доминира“, казва Курцвайл. „И тогава ще бъде просто анахронизъм да се притежава тяло“.

В борбата си срещу остаряването „Месните кукли“ трябва да се съобразяват с еволюционните случайности. Ян Вийг, който е съавтор на една скорошна статия, в която се твърди, че по същество горната граница на човешкия живот е сто и петнадесет години, ми казва, „Да, нашите тела са системи за преработване на информация. Но за да се ремонтира тялото-като-компютър е необходимо дълбинно разбиране на нещата, които се случват в клетките ни на молекулярно равнище. А засега не знаем дори колко точно вида клетки има! Да се създаде човешко същество не е толкова лесно като създаването на изкуствен интелект, тъй като ние сме направени толкова объркващо и неинтелигентно, според случайните промени, на които реагира естественият подбор“.

„Робо-коповете“ пък трябва да се примирят с ограниченията на човешкия терен. Осман Кибар, главният мениджър на биотехнологическата компания Samumed, казва, „Ние хората сме страшно изобретателни. Когато стигнем до някоя биологическа граница, ние започваме да прилагаме трикове – като например Курцвайл, който казва, ‚Нека да променим определението за това що е човек‘. В процеса на замяна или качване в мрежата на нашите функции, в един момент всичко това престава да се нарича човек и се превръща в изкуствен интелект“. Вече разполагаме с технологии, които работят вътре в тялото, като например уреди за регулиране на сърцебиенето или вградени в ухото слухови апарати. Наскоро един изцяло парализиран човек е успял да пише по осем думи в минута с помощта на компютърен интерфейс, вграден директно в мозъка му. Колко време ще измине, докато напредъкът в миниатюризацията и прецизните производства ни позволят да използваме технологии, приложими към цялото тяло?

Проблемният момент изглежда е какво да правим с главите, и по-точно с мозъците си. Футуристът Хуан Енрикес ми казва, „След пет години ще бъдем в състояние да трансплантираме глави на мишки. И тогава вече нещата стават истински интересни – ще може ли Мики все още да си спомня за Мини?“ Но поне до момента още никой не е измислил начин за подновяване на мозъчната биология на Мики, независимо от това към кое тяло е прикачена главата му. Невроните не се възстановяват, нито пък ни се появяват нови, освен в хипокампуса. Щамовите клетки, внедрени в мозъка, не помагат с нищо; те просто си стоят там докато умрат.

Бенджамин Рапопорт, неврохирург в Центъра за изследване на мозъка към Корнелския университет, който работи по собствен проект за осъществяване на директна връзка между мозък и изкуствен интелект, казва, „Въпросът е кое точно е онова фундаментално нещо, което прави Аза? Повечето хора смятат, че това е умът. Но може ли умът ви да съществува единствено в една биологическа опаковка, която тежи около 1,5 килограма, е изключително влажна и плува във вода като медуза? Или може би той може да съществува и някъде другаде?“ Например в един компютър. Един двустранен интерфейс за директна връзка с мозъка може би ще бъде постигнат през следващото десетилетие, а учените вече правят опити за съставяне на карта на стоте милиарда неврони и над стоте билиона връзки между тях – нещото, което на научен жаргон се нарича „конектом“. Понастоящем е възможно да се моделира нечий мозък на синапсово ниво единствено чрез разрязването му на микроскопично тънки резенчета, след като човекът е умрял. Но вече изглежда, че ще бъде възможно да се постигне „емулация на цялостен мозък“ при живи хора. И тогава вече ще има перманентни копия на мозъците ни, които – така поне се надяваме – ще имат собствени съзнания.

Но ще бъде ли всичко това ние? Дори ако се остави настрана въпроса каква точно част от човешкостта е телесна – тоест каква част от нашата идентичност произлиза от сензорните и емоционални последици от факта, че живеем в обвивка от плът, а не в редицата D на някоя сървърна ферма – то все пак не можем да се отървем от проблема за паметта. За разлика от паметта на компютъра, човешките спомени възникват в резултат на електрохимически импулси, които карат мозъка да създаде някакъв вид изходна информация. Няма физическо място, където се съхранява паметта за първата ни целувка. Споменът се променя заедно със стимула, който го пуска в ход, в зависимост от това дали си припомняме целувката на следващия ден, четем за нея в писмо или срещаме онази стара любов двадесет години по-късно. Така че ако проектът за конектома проработи и ние бъдем прехвърлени в силиций, то може би наистина ще бъдем неуязвими за физическа деградация и ще разполагаме с невероятни нови способности, но няма да имаме спомена за миризмата на минзухари под пролетен дъжд. Но пък може би няма да имаме и памет за това, че би трябвало да ни пука.

Миналата година генетикът Нир Барзилаи беше домакин на прожекция на документален филм за дълголетието, след която задал на аудиторията си от триста души следния въпрос: „Представете си, че имате два различни избора. Избор едно – вие сте безсмъртни, но на земята вече няма човешко възпроизводство, няма бременност, няма първи рожден ден, нито първа любов – и така нататък. Избор две – живеете до осемдесет и пет, без да сте болни нито ден, а след това една сутрин просто е се пробуждате“. След което ми казва, „Изборът беше еднозначен. За първия вариант вдигнаха ръце десет или петнадесет души. Всички останали избраха вариант две“.

Това желание да запазим живота такъв, какъвто го познаваме, е дълбоко човешко. Ние сме кодирани с вярата, че смъртта е майка на красотата. Както и с противоречивата решителност да си останем точно каквито сме, завинаги – или поне малко по-дълго, преди да си отидем.

Тад Френд е американски журналисти дългогодишен сътрудник на списание The New Yorker, където води рубриката „Писма от Калифорния“.

Коментари (9)

- 27-02-2018|Тихо

Злати, защо не слагаш в началото на статията броя на думите? (или приблизителното средно време за четене) Ще улесниш ориентирането…

- 28-02-2018|Златко

Интересна идея. Трябва да помисля. По принцип няма технически проблем, просто трябва да свикна да го правя…

- 28-02-2018|Valpet

Интересна, завладяваща въображението статия! Благодарности към Златко!

По такава тема, всекиму се иска да си каже своето. Та и аз да си кажа моето:

Чудесно е, че практическата наука бележи реални постижения в търсенето на „вечния живот“. При това, имайки предвид материалния, телесен живот на човека. Но и теоретичната наука не остава по-назад, макар и придвижвайки се по съвсем друг път. Отказвайки се от търсенето на телесно безсмъртие, теорията на така нареченото квантово съзнание, създадена от Пенроуз (британски физик) и Хомерхоф (американски неврофизиолог), открива вечния живот на човешката душа (разум или съзнание – въпрос на терминология). Много други физици и биолози са съгласни с тази теория, и дори я развиват, както това се вижда от следния сайт

www.dailygalaxy.com/my_weblog/2017/08/li…mic-level-that-.html

Теорията е впечатляваща, но на мен лично ми направи още по-силно впечатление следния клиничен факт: Човек без 90% от своята мозъчна маса, живее напълно нормален живот!

qz.com/722614/a-civil-servant-missing-mo…es-of-consciousness/

Сякаш са прави квантовите физици и неврофизиолозите, че съзнанието съществува независимо от времето и пространството, т.е. че е вечно?!

С най-добри пожелания!

Valpet

- 12-03-2018|Кемал Дрснгос

Здравейте, далеч съм от мисълта да се заяждам. Но бих искал да попитам кое е по-ва жно – броят на думите в един материал или неговото съдържание. На мен ми е обидно, когато към една статия евентуално се подходи по броя на думите. В „Името на розата“ думите никак не са малко. В крайна сметка думите не са палачинки. Златко, продължавай да даваш живот на естетическото, доброто…

- 13-03-2018|Златко

Кемал, целта на това е да се помогне при ориентацията във времето, тоест колко време ще е необходимо да се прочете даден текст, тъй като много хора четат в паузи между други, понякога наложителни занимания. Това е нещо обичайно в доста много електронни издания и самият аз го приветствам, но постоянно забравям.

П.П. На електронния четец Киндъл има специална опция, която по всяко време ви показва колко време остава до края на прочита на текста…

- 14-03-2018|Кемал Дрангос

Злати, отговорът ти ме удовлетворява. Допълвам: Светът на Либерален преглед е свеобразен – хуманистичен, добър и красив.

- 14-03-2018|Златко

Добре, Мюмюн, но следващия път давай по-смело, под собствено име…:)

- 14-03-2018|monpress@abv.bg

Ok!

- 15-03-2018|Картал

Развесели ме тази публикация;)Да, малко е по-дълга от очакваното.За компенсация-фактите са: метформин, вит Е, растежен хормон.Правилно ги ползва заедно-FDA преди 2 год препоръча едновременната им употреба за по-добра резорбция на метформина.Нито FDA, нито SDS са публикували подобни мечтани „странични“ ефекти.Колкото до чудодейното действие на <гроу>хормона представете си Слави или зеления великан от сем.Адамс.По описаните симптоми-еуфория, избистряне на зрението, прилив на сили…то в Калифорния е разрешена продажбата на „билки“ за глаукома.Прав е човекът, че терапията действа на мозъка, а не на мускулите.И още нещо; за акулите и липсата на ракови находки, може би трябва още статистика, защото едва ли хилядите умиращи по една или друга причина в океана не просто си потъват или консумират от себеподобните, а“героично“ изчакват аутопсията на учените.От известно време чета по нещичко от написаното тук и искренно

се радвам, че все още има умни и трезви личности като Ибрахим Чънар, Златко и може би още други.Поклон! Бих искал да кажа като един велик амерканец: Имам една мечта…

Тайната вечеря

Автор(и): Евдокия Борисова

Необикновено скрежна е ранната миланска утрин на 18 януари. Минавам предългото разстояние от хотела, в близост до Централната гара, през Ла Скала, където се бавя поне два часа, по Виа Данте и Двореца на Сфорците, миланските Медичи, през пиацале Кадорна – та до Манастира Санта Мария деле Грацие. Вече е 12 без нещо на обяд, слънцето припича, зиморничаво вдигам яка и се смесвам с няколко гълъба на малкото площадче пред входа на манастира.

Зъзнем и се припичаме, аз, гълъбите и една избухнала магнолия в страничния двор. Ослепително зелена полянка, да, със сигурност зеленото щади очите, но тези, които са попадали някога на живо в Ирландия например твърдят, че може и да ослепееш от зеленото. Тук, в Италия, то е такова през зимата. Портокали са вързали плод по улиците на Милано, напъпили са камелиите, а маслините са презрели – малко пó на север от нашия балкански паралел сме, но световното море на моретата е близко и си казва думата. Пролет е. Почти повярвала в това, размразявайки костите си, наблюдавам колко сме дългокраки, аз и гълъбите. Сенките продължават да са дълги, а е вече обед. Обедно време за тайна вечеря.

Пускат ни почти под строй в преддверието на манастира. Не повече от трийсет щастливи посетители, съобразили два месеца по-рано да направят резервации за влизане в обителта на Санта Мария деле Грацие, където се помещава Ил Дженаколо. Тайната вечеря, пред която светът тръпне, чиито загадки не един учен или художник, майстор или писател с развинтена фантазия, се е опитвал да разгадае. Влизам, също като вас, натежала от предзнания и предочаквания вповече. Вълнувам се повече от допустимото. Очаквам да попадна в мрак и неприветност, в недомълвени мистики на присъствия и отсъствия всякакви. Кой или коя стои отдясно на Христос, защо са именно в този ред групирани апостолите по трима, кой кой е на трапезата и към кого е привел глава, кого е загърбил и какво казва, ръкомахайки: „Кой, аз ли, Учителю, ще се отрека от Теб?“ Чия е Ничията ръка, кротко полегнала на рамото на Йоан? Дали ще видя ясно фигурите M и V, които свързват телата на Иисус и Апостола Йоан (или, може би, Мария Магдалина) вляво? М означавало именно Мария, но коя? Магдалина? Или Богородица? V е победата, виктория, или утробата Божествена, бокалът, откъдето произхождаме въплътени впрочем. Понякога прекаляваме с Дан Браун, мисля, в търсене на знаци, фигури и смисли във формите. А, може би, не е далеч от истината допускането, че толкова гениално творение може да принадлежи само на Божията ръка? Или нечия сродна, защото историята мълви, че Леонардо бил член на Тайния орден на Сион и произхождал направо от Иисусовото коляно.

След малко ще видя с очите си най-известната картина в света, която е имала привилегията или, може би, нещастието никога да не бъде частно притежание. Просто защото е стенопис. А него няма как да купиш, да продадеш, да изнесеш. Можеш само да… унищожиш. Доста усилия полагат хората и времето за това. Манастирът на Благодатната Дева е бил притежание на Доминиканския орден и семейна гробница на фамилията Сфорца. Завършен в 70-те години на ХV век от Гуинифорте Солари, а самият Лоренцо Сфорца поверява на Леонардо изписването на фронталната стена на трапезарията през 1495 година. За две години художникът завършва своето дело, но поради ред причини технически то се оказва неособено трайно. Дали защото Леонардо не обичал твърде маслените бои и използвал водна или суха основа за полагането на цветовете, дали поради ред злощастни климатични и интериорни особености на мястото, но още през ХVІІІ век творението му вече се нуждаело от реставрация. Петима художници-реставратори (Микеланджело Белоти, Джузепе Маза, Стефано Барези, Луиджи Савенаджи и Мауро Пеличиоли) във вековете се опитвали да възкресят вечерята, упражнявали се в Леонардовата техника, замазвали, изстъргвали; единият отричал какво е направил предния и започвал тотално наново, това допълнително повреждало творбата… А влагата и плесента обаче упорито настъпвали.

Два века и половина по-късно Наполеоновите войски влезли в Ломбардия, настанили се в Милано и превърнали трапезарията на манастира в… конюшня. Влагата, потта и човешките дихания, конските изпарения и нечистотии, постоянно отворените двери, движението и глъчката, мухълът, съсипвали тайното стенописание. После някому хрумва безумната идея да избие врата, чийто свод минава през самата свята маса, направо през коленете на Христос. После се усещат каква глупост са сторили и… просто зазиждат вратата. Кощунството днес обаче предава послания: ако развихрим въображението си, ще съзрем тялото на Божия син като порта към отвъдното. С раменете си крепи небето, обгърнал е портата – отворена от него за нас. Ръцете му като че с отмерен диригентски жест сочат мярата на тази врата, през която да влязат, макар че мнозина са звани, а малцина избрани. Тази врата, при това така зазидана, задава и допълнителна дълбочина на божествената Леонардова перспектива тук, на тази картина.

Още по-късно историческите безумия ескалират. По време на съюзническите бомбардировки, в нощта на 15 август 1943 година, рухва покривът на помещението. За щастие, стената с Вечерята остава непокътната, скрита предвидливо зад чували с пясък. Чудо я е спасило, самата тя е чудото. После идва на ход отново Времето. Влага и температурни амплитуди, няколко неуспешни реставрации и тълпи от туристи. Милиони. Не сме ли и ние сега такива – конквистадори на сетивата, разрушители на миналата красота, агресори срещу светостта? Не знам за вас, но аз често съм си задавала въпроса – а не е ли някак кощунствено картина на такава тематика да бъде изрисувана в обикновена трапезария, та била тя и манастирска? Не е ли твърде буквален прочитът – Тайната вечеря на място, където се вечеря? Някакво доста светско въвеждане в светите сюжети, профанация някаква? Не знам. Но днес внимаваме много и сме част от железните правила на реда. И колкото по-малко предварителни въпроси си задавам, толкова по-добре. Снима се (огромно бе учудването ми, че въобще дават да се внасят фотоапарати), но без светкавици, стои се в приглушена светлина, на пейки, мълчаливо, а времето е точно отброено – 25 минути.

Това ще разбера впоследствие, още сме спрени в първата камера на коридора на манастира. Щателни проверки, отварят се и се затварят автоматично големи стъклени врати. Във времето на изчакване успявам да разгледам любимото ми за всеки манастир пространство – вътрешния двор. Достъпът до там е забранен, вървиш в канален ред с групата и не мърдаш, а така изкусителна е идеята поне за малко да докоснеш зелената морава, да помилваш палмите и сиенско-жълтите теракотени саксии, огрени от обедното слънце.

Третата врата щраква и, подобно на професор Лангдън, имам късмета да вляза отвъд портата в друго измерение на света, за който съм мечтала. Попадам обаче не там, за където си въобразявах, че съм тръгнала. Очаквах огромна продълговата мрачна зала, а влизам в сравнително малко, уютно помещение с идеално шпакловани стени, топло и обляно в приглушена светлина. Подготвена съм да гадая фигури върху мрачно-тържествената фреска, положена върху гигантска стена, очаквам тъмна фигурална композиция, внушаваща трепет и страх божий, вдъхваща угризения на съвестта, че нали това е нощта преди предателството, а нелепа и жалка е човешката природа, късопаметни сме всинца, недостойни за името Божие. Но не. Нито помен от полуразпадаща се мазилка, зелена плесен, мрак и трепет.

Дългите години опити за частична или цялостна реставрация (дори са планирали да пренесат изображението) на оцветяване, лакиране, излющване, дорисуване, запечатване… са си казали думата. Имало е благодарение на това във вековете много Тайни вечери. Но сега изумена разтварям очи, за да проумея, че множеството тиражирани предварително образи няма нищо общо с истината. И пред мен е най-истинската, най-Леонардовата, човекоцентрична картина на света. Тържество на хуманизма, разказващо една… човешка история. Ахвам. Пред мен стои и се усмихва светло, меко и радостно-оптимистично Тя. Не ми вярвате?

Пастелно-искрящите класически тонове на иконографската догма – червено и синьо-аквамарин пречупват светлината и искрят, разпръскват искри в душата ти, зрителю. Лицата са живи, едновременно плътно-безплътни, озарени. Снимам картината с повече светлина в обектива и, чудо, вратата в масата грейва в бяло. Портите към отвъдното, огрени от светлина, мигом се разтварят. Намалявам светлината и веднага тъмни сенки полазват зад гърбовете на апостолите, вратата помръква и магически се преобразява във вход към тъмата. Така няколко пъти успявам да „отворя“ със светлина и „затворя“ тази врата. Същевременно обаче дрехите на Иисус и фигурата вляво (поседнала до дясното му коляно, предполагаемия Йоан) искрят. Някъде от и зад телата им буквално извира светлина. Как се чувстваш, взирайки се в Тайната вечеря, зрителю? Вярващ или не съвсем? Християнин католик, православен, протестант или друговерец? Оптимистично, радостно и топло, със сигурност. Смиряващо, притихнало и бездиханно. Крадешком наблюдавам две японки, които се опитват да сдържат емоциите си, японки са все пак, и жадно се взират в магическата стена. Когато срещнеш погледа им, веднага забиват нос във фотоапаратите и си придават много ангажиран вид. Наблюдавам реакциите на хората. Изглеждат някак укротени. Взирам се в картината, след неколкократни оттегляния и доближавания до преградата на няколко метра от самата стена. Не ме свърта да поседна на пейка, но се притеснявам, че преча на другите участници в тайнството. Отдръпвам се встрани.

Уж времето е спряло, така се усещам за тези 25 минути, в които цари пълно мълчание, и никой не ни подканва да пазим тишина. На сцената – това е стената пред нас – е някак оживено. Седнали, като че наблюдаваме божествен театрален спектакъл. Тринайсетте фигури около трапезата като че ли се движат, мърдат, кипи живот, ръкомахат и жестикулират помежду си и към нас, дават си – дават ни знаци. „Истина ви казвам. Един от вас ще ме предаде.“ Дванайсетте апостоли реагират бурно – един застива в неразбиращ ужас, друг започва да спори, трети задава аргументи, едва ли не иска сметка „как може така да говориш, Учителю“, четвърти полага ръка на рамо, пети ръкостиска… Дванайсетте апостоли са групирани в четири фигурални композиции по трима. Всяка от тях е сюжет, всяка разказва история, разиграва своята колективна драма. Колективните драми обикновено са фалшиви. Опитваме се да проумеем личната драма на всеки от тях, който, преди да е станал безсмъртен, е бил човек. Уредниците на музея са се погрижили за всичко, съзирам грижливо щрихирана схема на фигуралното изображение, указващо кой кой е отдясно наляво.

Ето кои са апостолите. Симон Зeлот, Тадео и Матей – са в отдалечения край на масата, до тях току-що са достигнали думите на Учителя. Невярващо Симон протяга ръце, „каквоо, какво каза Той“; Тадео се мъчи сам себе си да убеди, че е чул добре, а Матей предава чутото. Като че пренася, изтегля с ръце словата и все едно тегли мрежата с чудния улов риба, за да донесе чутото до братята си. Нему ще бъде съдено да разкаже после. И той ще се справи повече от добре, неговото Евангелие е най-подробното, най-словоохотливото. Най-повествователното. Признавам, че ми е любимото. То звучи като симфония, като музикална поема, а разказва тъй простичко за Страстите Христови. Матеус пасион се ражда неслучайно на тази основа, и други мислят като мен. Матей ще разкаже историята за Иисус като същинска приказка за хората. Ако си представим четирите групи апостоли като стволове и корони на дървета, а дървото е проект на мирозданието, то тук, пред очите ни израства кедър – мъдър и спокоен, изправено-наклонен, той общува със земята.

Филип, Джакомо Маджоре (Йоаким) и Тома (Неверния) – са следващата композиция, застанала близко до Христос. Тези тримата добре са чули думите му и веднага реагират. Бурно. Що думаш, Учителю? Аз, Филип, не бих го сторил никога, не ми ли вярваш? Аз, Джакомо, не знам, слаба е човешката природа, смутен съм, нека помисля, хм, едва ли. Джакомо се съмнява в себе си, затворен в себе си. Тома Невярващият полемизира, размахал пръст. С него ще бръкне сетне в раната на Разпнатия, за да се увери с очите си. Невярващият първо казва „не може да бъде“, но сетне той най-силно вярва и кълне другите във вярата си. Той е човек на емоцията и… собственото си лековерие. Да, скептикът е обикновено лековерен. И, противно на очакванията, емоционален. Не съм си представяла така Тома. По-скоро като интроверт, самотник някакъв, защото „това не може да бъде“ е неприемането на другия, обособяването в себе си. Критичният, просветеният разум. Тук обаче е експанзивен. Фигуралната композиция на тяхното световно дърво е пиния. Крехка, но грациозно извита към Христа. Наведена с надежда. Безверието трескаво търси да пие от водата на надеждата.

Иисус е смирен, но изглежда твърд, категоричен. Той, естествено, е в идеалния център, той е тринайсетата, фаталната фигура в картината. Привел глава в очакване на жребия си. Но и разтворил приемащо ръце. Аз съм ваш. И все пак, аз ви обичам. Знаем, че следва още едно „но“. Но дали не може да ме размине горчивата чаша, Господи? И после още едно: Господи, защо ме изостави? Червената му роба със синя наметка огледално се отразяват в синята роба с червена наметка на следващата най-тайнствена фигура. Той, отделеният от всички, се оказва сраснат с нея.

Йоан, Петър и Юда (Искариота) следват. Йоан ли е, Той или Тя? Йоан, евангелистът, любимият ученик на Спасителя, избраният да стои от дясната му страна. Най-младият. Най-женственият. Непорочният, единствено на когото ще бъде дадено да види Откровението. Да проникне в тайните на бъдното. Да заговори за Апокалипсиса и Възкресението. Или Тя, Мария Магдалина, вдигната от калта и праха на човешката низост, на презрението, приетата наравно с апостолите? Най-вярната жена (е блудницата). Впечатлява, че фигурата е наведена не към Учителя, а към останалите сподвижници, към Петър и Юда. Формите на телата им с Иисус, обаче наистина сключват фигурално М. Ръцете не, но ръкавите на одеждите им се допират. Раздалечените им рамене образуват V – каквото и да означава. Утробата, бокалът, победата? Над тази буква капризите на времето и светлината избледняват в една крива черта, която с плавния си рисунък алюзия напомня пара или свод светлина над тайнствената врата, поставена гърбом на Иисус. Свод светлина, врата във вратата, вход във входа? Става много по-сложно, отколкото го е мислел Леонардо, вероятно. Фигурите на Иисус и Йоан (или Тя) образуват стените на извезано от бяла светлина сърце. Петър шепне нещо на ухото на Йоан. Юда е извърнат в идеален профил. Черен профил, тъмнокафяво-жълтеникава кожа, лице, потъмняло от горкия жребий. Ниско чело, извита щръкнала козя брада на сатир. Не е отблъскващ. По-скоро нещастен. Него застига най-печалната участ. Казват, за трийсет сребърника… Тяхната композиция напомня на болезнено извита, усукана, стара маслина. Изкривена от времето. Изкривена от бремето. Това са най-силните фигури на преданието. Предателят (Юда), Камъкът на църквата (Петър) и… Словото (Йоан). Което е в началото и края. Поетът и разказвачът. Идеологът. Или пък … Тя?

Андрей, Джакомо Миноре (Йоаким малкия) и Бартоломей са най-загадъчната група. Равноотдалечени от срещуположната композиция, те звучат тук безкрайно далечни на всичко и всички, изглеждат дори малко индиферентни. Алиенирани. Като че ли бързат да станат и да си тръгнат от святата трапеза. Андрей, наречен сетне Първозвани, като че ли отсега се е предал, вдигайки безпомощно ръце. Какво да се направи, щом такава е божията воля. Каквото било до тук, било. Безсилни сме да се противим. Но точно той ще е първият, призван да загине заради думите на Божия син. Първият, който умира доброволно заради истината. Заради казаното. Джакомо търси подкрепа в Петър. Петър вече си е авторитет сред апостолите. Недей да шепнеш, обади и на нас, каквото си чул и мислиш. Бартоломей пази ледено спокойствие. Тяхното дърво е дъб, те са здравото и сигурно ядро, те са самият размисъл, мъдрост и тишина. Но са тъй далечни… Бартоломей ще има горчив жребий – ще бъде изпратен да проповядва словото Иисусово в Мала Азия и Армения, ще бъде разпънат на кръст с главата надолу от езичниците. Неговата мисия е избрана в деня Петдесетница, когато огнени езици се спуснали от небесата. Четем в Деянията, че именно Филип го води за ученик при Иисус. Защо тогава не седят двамата заедно тук, около тази маса, в тази най-съдбовна нощ? А са диаметрално раздалечени помежду си? Какво е това – предварителен заговор? Замисъл някакъв?

Тайната вечеря… Познавачите на творчеството на Да Винчи твърдят, че всяка негова картина следва структурната композиция на някаква негова машина, техническо изобретение или сложна механична конструкция. Не знам дали е някакъв инструмент, машина, летателен уред или фантастичен апарат това, което е изобразено тук. Трудно ми е да съзра лостове, предавки, въртеливи устройства, зъбчати и други колела, крила и прочие във фигурите и тези тъй човешки лица. (С изключение на две – останалите единадесет са човеци). Напомнят ми повече на градина с дървеса, Божията райска градина в момента на падението. Дървета, поломени от буря, в затишие пред буря. И още: вълните на развълнувано море, ако се движим по логиката на въображението. Масата е водната повърхност. Нозете на апостолите, главите, телата, ръцете? Странните платна на стените зад тях представляват картини или гоблени, тайни входове (и те зазидани) към други пространства и светове? Но тази вечер те са тук, това е мисията им. Прозорците с мистичния пейзаж, задал невероятната глъбина на този Леонардов свят, са нова тема за почуда. Мистичните лунни пейзажи на Леонардо впрочем винаги, във всичките му картини, напомнят съновидения. Но човек трябва да пропътува Тоскана (както аз направих предишния ден), за да се убеди с очите си, че те реално съществуват. Видял ги е и Леонардо и рисува опита от своя живян свят. Реални са грациозните пинии, заоблените хълмисти ливади, остроносите хвойни и кипариси, бързоплаващите в небето къдрави облаци, които се виждат и тук от прозорците, и в пейзажите – фонове на Джокондата и другите мадони. Видях ги с очите си, в Тосканската прелест на зимата, истина ви казвам.

Неволно погледът отново ме връща и заковава върху двете централни фигури. Иисус и Йоан. Или Тя. Ако се върнем към репродукцията отпреди реставрацията, ще видим, че особено втората фигура носи твърде малко информация.

В последните десетилетия на ХХ век обаче една жена, професор Пинин Брамбилла Барчилон, посвещава 16 години упорит труд, съчетан с предварителни проучвания и компютърна диагностика, за да стигне през пластовете на времето, помагачите, злосторниците и реставраторите, най-накрая до деликатните оригинални следи на Леонардовата геометрия и рисунък. Казват, че за да стигне до истината, е преодоляла 6 допълнителни пласта боя. И в крайна сметка образът отляво (всъщност отдясно на Иисус) изплува и долита до нас в този вид. Защо винаги, когато заговорим за Леонардо да Винчи се появява жена, женски образ, женски разум и мъдрост? И защо всичко, свързано с жената, у Леонардо е толкова безплътно и необяснимо?

По един особен начин всички Леонардови мадони и светици са отнесено усмихнати и непроницаемо вглъбени в себе си. Същевременно открито обърнати към света, те общуват персонално със зрителя. Леко наведена наляво към рамото, с гълъбово окръглени очи, изящно тънки, почти липсващи вежди, кадифено сфумато по заоблените скули, тънка, деликатно разгърната, вглъбена усмивка в себе си: така изглеждат лицата и на Мадона Лита, и на Джокондата, и на Дамата с хермелина, и на Света Ана, и на Мадоната при скалите. Така изглежда и ако „придърпаш“ към себе си видението чрез вариообектива на фотоапарата, вгледан в лицето на Божия син, та така се усмихва и самият Иисус тук! Обърнат надясно. Като Джокондата. В огледално противоположна посока, така се усмихва и Тя или Той. Фигурата, седяща отляво на Спасителя. Йоан? Магдалина, жената Иисусова? По абсолютно същия начин се усмихва и онзи, неприличащ по нищо на послушните декоративни ангели от иконописта на ХV век, Ангел в Лувърската „Богородица в пещерата“. Той или Тя, Ангелът, знае някаква тайна и затова се усмихва ласкаво, съвсем човешки, с някак съучастнически израз. Иска да ни каже, че е винаги на наша страна, на страната на човеците. Кенет Кларк твърди, че Леонардо, подобно на Уйлям Блейк, създава чрез картините си особена представа за ангелите, недогматична – те не са хранители, а посредници между човеците и божествената светлина. Те затова и имат достъп до нас, на земята, за да ни напомнят за ограничеността на собствения ни разум, за слабостите ни земни, но и да стоят зад рамото ни и да ни подкрепят. С ръцете си ни насърчават. Затова ангелите имат и ръце освен крила. Показателно е, това пък го забелязва старият мъдрец Умберто Еко, колко несъразмерно дълги и големи, неестествено големи, същевременно нежни и грациозни, са женските ръце, рисувани от Леонардо. Във всичките му картини. Ами вероятно защото са крила. И трябва да напомнят плясък на ангелски крила – обвили в топла прегръдка Младенеца, или носят цветя и плодове, или просто са умиротворено скръстени. Андрогинните женски лица на Леонардо. Съзерцателните нежни ръце. Те ни задават неразрешими загадки. Леонардо цял живот рисува едно женско лице, на неговия Ангел (за който му позират десетки земни жени). Който се усмихва от любов. А не поради тържеството си, че знае тайната, която ние не знаем.

По този начин се е усмихвала и Брамбилла, предполагам. След пет поредни мъжки реставрации е време за нежна женска ръка. За плясък на крило. Какво ли е да посветиш цели 16 години от кариерата си на една картина. „Цели“ или „само“ 16 години на една картина, но затова пък каква? Да проживееш между стените на това свято място, слънчево, ведро, сред слоновокостни стени и утеха, толкова време? Завиждам ѝ на Брамбилла и се улавям, че се усмихвам и аз. Ведра, сияйна наслада, утеха и оптимизъм ми вдъхва тази Вечеря. Ил Дженаколо. Л`Ултима Сена. Разказва драматична история, предвкусваме трагизма на ескалиращите библейски събития оттук насетне. Трябва да бъде тревожно, а е ведро и спокойно. Което е писано, то ще се сбъдне. Последната вечер на апостолите в мир и сговор. В доверие и любов. Усмивката на Иисус, обърната надясно, и Нейната, обърната наляво, озаряват с надежда света към изток и запад.

The last supper, the holy supper. Последната вечеря. Святата вечеря. Тайната вечеря, за която знае целият свят.

Излизаме навън така вкупом, както сме влезли, с любезни, усмихнати подканяния от страна на домакините на манастира: финито, сеньори, прего, грацие… Изскачам на двора при напористата магнолия, в съседство се чува глъчка от съседната сграда, очевидно училище. Какво ли е да учиш или работиш на десетина метра от Тайната вечеря? Да преподаваш всеки ден уроци? Да звъни звънец за междучасие? Ами сигурно каквото и да се храниш по монашески в трапезарията при картината? Да я везеш на гоблен? Да се снимаш във филм за Страстите Христови, да играеш самия Него? Профанацията на свещеното вероятно е актът на истинското му утвърждаване. Японките замижават от ярката дневна светлина, групата най-сетне заговаря, като че събудена от сънно вцепенение. И всички се усмихваме…

Евдокия Борисова е родена през 1968 г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, 2009), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

Коментари (3)

- 05-02-2018|Гост

Много ми допадна статията за Тайната вечеря и мечето Падингтън! Написано с финес, чувство, финес!

- 11-02-2018|Boris

Хубава статия, но с много неточности и фантазии, което по принцип не е лошо, но далеч от истината. Примерно Йоан ученикът на Исус и Апостол, не е този Йоан, който е писал Откровението от Библията. Това са различни личности. Мария Магдалена до Иисус не е била блудница. Блудницата е друга личност с име Мария според евангелист Лука. Идеята за Ордена на Сион и кръвната връзка на Леонрадо с Иисус идват от фентъзи книга на Дан Браун „Шифърът на Леонрадо“ и няма връзка с дейтвителността. Ако искаме да разберем Леонрадо трябва много добре да познаваме Светите текстове на Библията, които той много добре познава и да се придъжаме към фактите. В противен случай оставаме слепи, към това, което иска да ни каже, чрез своето изкуство.

- 24-02-2018|Гост

Не бих го нарекъл „статия“. Написаното приемам като силна литература, с елегантен и вълнуващ изказ, може би – малко пораснало есе? Поздравления за авторката.

Втора хирургия

Автор(и): Красимир Дамянов

Да срещнеш стар познат преди Нова година, с пари в джоба и цял следобед пред теб, какво по-приятно от това за човек, тръгнал да се поразходи. Такъв слънчев и безгрижен трийсет и първи декември беше, че Емил Коев не можа да не се зарадва на охлузената и, общо взето, нелепа фигура, която се появи на вратата. Джас бе скочил едновременно с двата крака и хвана трамвая в последния миг.

– Ало, артиста! – помаха му от седалката Емил и се засмя до уши на стария си съученик. Беше весел още от обяд, когато го изгониха от къщи под благовидния предлог да напазарува. По този случай се беше почерпил на тръгване от запасите за вечерта, но както се казва, само за блясък в очите. И ето ти сега Джас!

– Здрасти! – вяло откликна човекът, към когото се обърна тъй свойски. Беше загърнат в преправен шинел, на който липсваха най-малко две копчета. На врата му се открояваше с необикновената си дължина мръснозелен, на два пъти засукан шал. Преди двайсет години двамата с Джас свиреха в училищния оркестър. Емo – втора флигорна; другарят му – на чинела. Оттам и прякора: Бум-та-та! Бум-та-та! Джасссс!… Джас преболедува от нещо в главата, закъса в пубертета и в крайна сметка напусна училище в седми клас. С това си и остана – със спомена за чинела.

– Я да отскочим до „Камъните“, аз черпя! – смуши го радостно Емил. – Тъкмо ще ми разкажеш как я караш в театъра. Взе ли си актьорско майсторство втора част? – засмя се той.

– А бе… не съм вече там – смотолеви Джас и направи несигурен опит да се измъкне.

– Защо?

След като напусна училище, Джас работи главно като общ работник, товарач в Бирената, веднъж дори като помощник-шофьор, което си беше все същото, хамалин. Където и да отидеше обаче, настоятелно лъжеше, че учи вечерно. Някакъв специален техникум. Например – ядрена химия. Бедният Джас! Мъчно му беше, че не е като другите, които щяха да станат истински физици и истински химици, светила на науката, политици. А когато съучениците му завършиха гимназия и се разгоря кандидатстудентската треска, тогава и Джас, по индукция, бе обхванат от нея. Един приятел на Емил, психиатър, обичаше да казва, че в лудите изкристализирали идеите на века. Възможно, но въпреки че го признаха за нормален и служи трудовак, и в Джас изкристализира идеята на нашата епоха: висше образование на всяка цена, с всички средства!

Външна търговия. Архитектура. Електроника. Изкуствата. Джас не остана чужд на обаянието им: „Какво следваш, Джас? Взе ли си изпитите?“. „Остана ми само Въ-въ-въ-въведение в архитектурата“ или: „Актьорско майсторство, втора част…“.

И как само галеше ухото това „втора част“! Откъде беше научил, как се беше добрал до такива тънкости? Нещастният бияч на чинели се увлече дотам, че казваха, били го срещали и по лекции. Някои преподаватели успяваха да го разобличат почти веднага, но при други, по-разсеяни, изкарвал до Нова година. Ето защо Емил го попита за театъра, дружелюбно, той уважаваше стария ученолюбив другар, надяваше се най-сетне да си е взел изпитите успешно. Не беше ли това един чудесен повод да го полеят? В този момент забеляза под палтото на Джас да се подава краят на бяла престилка.

– Какво е това – с престорена уплаха вдигна очи Емил. – Зарязал си театъра?

Той се наведе напред и се вгледа строго в сбраните очи на бившия артист.

– Да не си станал доктор?! – прошепна зловещо Емил.

Събеседникът му неспокойно се завъртя на седалката.

– Амии…

Емил нямаше нищо против медицината, но не беше виждал Джас повече от десетилете, за да си позволи да пропусне такъв спектакъл.

– Станал си хирург?! – възкликна потресен той, като разтвори малко шинела му и видя капка кръв по ръба на белия халат под него. – Господи! Военен хирург! Дай да те прегърна!

Старият приятел крадешком го погледна. Джас още не вярваше в успеха си. Струваше му се подозрително лесна победа, но Емил бързо приспа бдителността му.

– Медицината – махна с ръка той. – Ехехехее!… Слизай по този повод да се почерпим!

– Не мога – поклати глава някогашният бияч на чинели. – По празниците пада най-много работа…

– Тежък случай ли? – заинтересува се Емил – Някой полковник? Генерал?! – Вече цвилеше отвътре, едва се сдържаше да не се разсмее…

– Старшина – въздъхна скромно Джас.

– Е, не ги разпределяш ти. И какво му е?

– Заклали го с нож.

И двамата замълчаха с прискърбие. Трамваят пресече „Петте кьошета“ и към подлеза на НДК спря.

– Трябва да слизам тука! – надигна се неочаквано Джас. И по същия начин, както бе влязъл, се озова на тротоара – с двата крака. За да не го хване ток, сети се Емил.

– Къде да те потърся, ако ми падне случай? – извика след него той.

– Втора хирургия!

– И ако не се видим в близките сто години, ЧНГ, доктор Джас!

– Доктор Иванооо…! – долетя откъм улицата, но трамваят отряза думите като крак.

Бедният Джас! Не се беше променил много.

Емил прекара остатъка от следобеда си приятно: ходи при „мамма“, занесе ѝ подарък, пийнаха по чашка с тъста, подремна докъм три и половина и към четири си тръгна пеша. Зяпаше витрините, добре облечените жени, беше му радостно, топло и леко на душата. Нова година – нов живот! Сети се за Джас – ще има какво да разправя довечера на Албенчето. Макар че, като си помислиш, какво смешно има? Джас е нещастник и Емил благородно постъпи, като се направи, че му вярва. Бедният Джас! Навярно наистина работеше в болница, я като санитар, я като товарач в кухнята. Как ли живее, къде спи? Ако не беше онази болест, от Джас сигурно щеше да излезе нещо. Сто на сто. Е, едва ли щеше да завърши консерватория като Емо. С чинел? Но поне не му липсваше желание да учи. И фантазия, каза си с тъга той. Фантазия. Неговото беше истинско нещастие!

На връщане през града му хрумна, че не е лошо да се запаси с месо за след празниците. На „Парчевич“ и „Витоша“ опашката му се стори приемлива и той влезе в гастронома. Тъкмо се беше замислил за това колко е относително всичко – нà, вчера бяха деца, днеска мъже, едни изостанаха, други преуспяха, – когато неочаквано от вратата на мразилника в месарска престилка, опръскана в кръв, и с половин прасе на рамо, излезе Джас!

В първия момент старият лъжец не го забеляза с късогледите си, леко сбрани очи. Емил се опита да се прикрие зад гърбовете на чакащите, но опашката го изтика и той попадна в полезрението му. Блуждаещата зеница на хирурга го откри и се сви на топлийка, застина. Известно време стояха и се гледаха напълно сериозни; Джас – за малко да изтърве прасето, което хвърли с шум върху масивната накълцана дъбова маса в дъното. С гръб към публиката на тази малка, неразгадаема за непросветения зрител сцена, наведен над операционната маса с огромен „скалпел“ в ръка, съсредоточен, той пъргаво започна да действа…

Емил се извини и си проби път към вратата.

„Каква свиня излезе тоя старшина, а? – горчиво си помисли на излизане той. – Каква свиня!“.

Из сборника „Къщата на обесения“ от същия автор

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www.arthostal.com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

За Родината! За Сталин!

Автор(и): Валерия Новодворская

Тук аз не цитирам популярния сред щатните пропагандисти лозунг, с който, според мнението им, всички наши войници и офицери са се хвърляли в атака по време на Втората световна война. Много фронтоваци отричат това (например двамата ми дядовци, баща ми, поетът Юрий Левитански, а писателят Васил Биков казва, че викът „За Родината!“ се е чувал, но „За Сталин!“ – не). Но ние сега не се хвърляме в атака, ние сме в глуха отбрана, нас ни атакуват, атакуват нашата „Родина“, а по-вярно – олицетворяващата я държава.

Точно така, както това звучи в заглавието, ще почнат да обясняват заради какво седят в затвора, те, бъдещите политзатворници на Русия, ако Държавната дума приеме допълнението към Наказателния кодекс[35], което зловещо, като призрака на тоталитаризма, броди по нейните кабинети и кулоари. И тогава Денят на Русия, който пищно отбелязаха (отдавана без нас и извън нас) на 12 юни, ще стане ден на човешките жертви и на аутодафе, а думата „Русия“ в умовете и в устите на интелигенцията ще придобие този горчиво сладък привкус на кръв, който имаше и думата „СССР“.

Пак се налага да се връщаме към „проклетия“ въпрос: а какво именно отбеляза страната, защо 12 юни и защо тя не отбелязваше тази дата до Елцин, до 1990 г.? Доколкото през 2002 г., в началото на славните путниски дела, празникът промени названието и смисъла си и се превърна от „Ден на независимостта на Русия“ в „Ден на Русия“, ние явно сме свидетели на фалшификация на историята. Няма да чакаме комисия по фалшификациите (през май с указ на президента Медведев бе създадена специална комисия, която да се „противопоставя на фалшификациите на историята на Русия“, бел. прев.), ще се оправим с въпроса и сами. През 1990 г., на 12 юни, Конгресът на народните депутати прие Декларация за независимостта на Русия. Независимост от кого и от какво?

Ето, например Америка (САЩ) отбелязва своя Ден на независимостта на 4 юли и те от никого не скриват, че това е в памет на еманципацията от метрополията Великобритания, че е възпоминание за войната за независимост, за прословутото бостънско пиене на чай. Националният празник на Франция е 14 юли. Също и там никой не скрива, че това е денят на превземане на Бастилията, един затвор за политически затворници, макар и празен, който са разрушили до основи и след това написали „тук се танцува“. Но нашата метрополия се наричаше по друг начин: СССР. И затворите „Лубянка“ и „Лефортово“ си седят на местата, а тъй като персоналът на „Лубянка“ (по време на съществуването на СССР на Лубянския площад в Москва се намираше главната квартира на политическата полиция КГБ, бел. прев.) се пресели в Кремъл и в Белия дом (това е резиденцията на руския парламент, Държавната дума, бел. прев.) и е в ход мощна вълна на реабилитация на съветското минало, при това както от страна на властта, така и от страна на народа, то вече дори не е прието да се говори за независимост.

В началото на деветдесетте години Русия с отчаяни усилия се измъкваше от гробницата с название „СССР“, опитвайки се да придобие своя история – история без колонии на империята, без съветска власт, без „единната историческа общност на съветския народ“. „Руски национализъм“ беше негласното обвинение, не фигуриращо в Наказателния кодекс. Думата „руски“ се четеше като антитеза на думата „съветски“ и много дисиденти седяха по затворите именно заради това (макар и не това да беше вписано в обвинителните им актове). Например Владимир Осипов и Леонид Бородин. Това, което особено силно дразнеше представителите на съветската власт в Народно трудовия съюз (руска емигрантска антиболшевишка организация, бел. прев.) и в Солженицин бе онова, което те наричаха „руски национализъм“. Това бе част от Русия.

Сега всичко е наопаки. Русия наново я ловят и я затварят в клетката на съветската история, вече завинаги, а Сталин и цар Иван Грозни стоят на стража на вратата на тази клетка. Борбата с „фалшификациите на руската история“ взима образа на особено видима апологетика на съветската история. В Думата предлагат да се направи поправка в Наказателния кодекс и да се въведат състави, наказващи отрицанието на първенстващата роля на СССР в антихитлеристката коалиция (забравили ли сме, че през 1949 г. Сталин въведе в експлоатация формулите „ВАТ“ и „ВАД“, което означава „възхвала на американската техника“ и „възхвала на американската демокрация“) и също така съмнението в освободителната роля на съветската армия в Източна Европа. А си казал нещо за окупацията на прибалтийските страни, Полша, Чехия от съветските войски и вече ще могат да ти лепнат затворническа присъда. Те ще ни научат да обичаме „Родината“. Това ще бъдат в същност затворнически присъди за недооценка на положителната роля на сталинизма, защото нито Путин, нито Медведев могат да бъдат обвинени за нещата, ставали през 40-те години на миналия век.

А най-страшното тук е статистиката. 77% от населението е „за“ такава наказателна отговорност, а рязко „против“ са само 11%. Това е реванш, отлив, откат. Реванш на оскърбеното съветско съзнание, и Русия, от която правят инструмент на палача, ще стане първата негова жертва.

Превод: Емил Коен

Първоначална публикация в бюлетина „Правата на човека във фокус“

(Издание на БХК, Брой 10, 2009 година)

Валерия Новодворская е руска политическа активистка, дисидентка, правозащитничка, независима журналистка, основателка на либералната партия „Демократически съюз“.

Отварянето на севернокорейската мисъл

Автор(и): Жиюн Баек

Пхенян срещу дигиталната съпротива

В една студена и ясна нощ през септември 2014, един мъж, когото ще наричам Аан, върви по брега на река Тюмен, от китайската страна на строго охраняваната граница между Китай и Северна Корея. По най-тесните места Тюмен е широка едва около 50 метра и от мястото, на което се намира, Аан лесно различава севернокорейската страна. В две чанти той носи сто USB диска, пълни с филми, телевизионни сериали, музика и електронни книги от цял свят.

Почти на всяко друго място такива материали биха се считали за напълно безобидни. На тази граница обаче те представляват силно незаконна, опасна контрабанда. В тоталитарната държава Северна Корея на гражданите е позволено да гледат и слушат само онези медийни продукти, които са създадени и санкционирани от правителството. Пхенян счита външната информация от какъвто и да е вид за заплаха и полага големи усилия да я държи навън. Основният страх на режима е, че показването на думи, образи и звуци от външния свят би могло да накара севернокорейците да се разочароват от състоянието на нещата в собствената им страна, което пък би могло да ги накара да желаят – или дори изискват – промени.

Аан е беглец, който е напуснал Северна Корея през 2004 и днес живее в столицата на Южна Корея, Сеул, където ръководи неправителствена организация, която изпраща информации в Северна Корея. Той е един от десетките бегълци от Северна Корея, които съм интервюирала през последните десет години. Свидетелствата на бегълците са не винаги надеждни, нито пък достатъчни, за да се създаде точна картина на живота вътре в тази непрозрачна и обвита в секретност страна. Но когато бъдат комбинирани с други информации, разказите на бегълците предлагат някои доста безценни прозрения.

На брега на реката в онази нощ, Аан знае точно какво да прави; той е вършил този вид разходка до границата много пъти преди това. Силно нащрек, той оглежда района за граничари. Щом се е уверил, че не е наблюдаван, той слага USB дисковете в пластмасова кутия, която увива в дебел найлонов плик. След това завързва пакета със здраво въже, хваща единия му край и го хвърля колкото може по-далеч през реката. Пакетът пада във водата, близо до корейския бряг. Там един корейски мъж, когото ще наричам Ку, се промъква крадешком във водата и грабва пратката.

От двамата мъже Ку е онзи, който има далеч по-опасната задача: да пренесе стоката в Северна Корея. Организацията на Аан му плаща за това еквивалента на около 100 долара – значителна за тамошните условия сума, която ще му позволи да издържа семейството си за около месец или два. Но Ку поема огромен риск: ако севернокорейските граничари го хванат, той сигурно ще бъде пребит, изпратен в затворнически лагер или може би дори екзекутиран. Ку излиза от водата и веднага сменя издайнически мокрите си дрехи, след което се отправя към града, в който живее. (Не посочвам мястото по искане на организацията на Аан). Там Ку ще продаде на черния пазар всеки от дисковете на свои съграждани, жадни да хвърлят поглед върху живота навън, за по около един долар парчето.

Макар че Северна Корея често бива наричана „отшелническото царство“, в хода на последните две десетилетия се появиха множество пукнатини в стената, която тази страна е издигнала около народа си. Груби операции за контрабандиране на медийни източници като тази на Аан помагат на севернокорейците да научават нещо повече за собствената си страна и външния свят, често с голяма опасност за самите себе си.

Въпреки опасността от наказание от бруталните севернокорейски служби за сигурност, разпространяването на чужда информация се е превърнало в доходен бизнес. Това се дължи отчасти и на начините, по които затворената икономика на страната се промени през последните 20 години. От 1994 до 1998 в Северна Корея върлуваше изключителен глад, от който загинаха стотици хиляди, може би милиони хора. Като реакция срещу неспособността да изхранва населението си, правителството позволи създаването на малки пазари, известни под названието янгмаданг, така че хората да могат да извършват елементарни търговски операции или директен обмен на стоки едни с други.

Янгмаданаг представлява елементарна форма на капитализъм, в дълбоко противоречие с твърдолинейния комунизъм и държавния контрол над икономиката, които правителството налага от десетилетия насам. Но когато гладът най-после намаля, режимът реши да продължи да толерира повечето янгмаданг, може би защото вече се осъзнава, че държавата сама по себе си не може да изхранва мнозинството от населението си. Оттогава насам малките, неформални пазари са се превърнали в сложни, комплексни операции, някои от които съдържат стотици сергии, предлагащи голямо разнообразие от стоки. Според най-надеждните оценки броят на големите пазари в страната е някъде между 380 и 730. Има и още по-голям брой по-малки пазари. Отново според най-надеждните оценки, около три четвърти от севернокорейското население зависи отчасти или изцяло от работа, свързана с частните пазари, за да може да оцелява.

В допълнение към тези т. нар. „сиви пазари“, които правят по-лесно разпространението на забранени технологии или медии, по-старият черен пазар също подпомага проникването на информация отвън. Понастоящем Северна Корея създава голяма част от Брутния си вътрешен продукт чрез производство и трафик на наркотици, фалшифициране на валута и пране на пари. Нелегалните мрежи, които поддържат подобни дейности, създават също и възможности за разпространение на чужди медии. Днес пъстри екипи от външни неправителствени организации, бегълци, контрабандисти, посредници, бизнесмени и подкупни севернокорейски войници и чиновници, са създали удивително стабилна мрежа, която свързва обикновените граждани с външния свят чрез контрабандни мобилни телефони, лаптопи, таблети и различни видове дискове.

Тези дигитални стоки вече играят важна (макар и често невидима) роля в севернокорейското общество. Благодарение на контрабандните медии днес повече корейци от когато и да било преди осъзнават огромната пропаст между розовата картина за страната, която режимът рисува пред очите им, и далеч по-мрачната реалност. Освен това мнозина вече започват да разбират, че външният свят едва ли представлява онази пустиня от лишения, неморалност и престъпност, която описва официалната пропаганда.

Това тепърва появяващо се съзнание представлява само малка опасност за режима на Ким Чен Ун, който си остава силно способен да потиска населението. Но в едно тоталитарно общество, където легитимността и силата на властите зависят до голяма степен от способността им да заблуждават хората, в дългосрочен план една все по-увеличаваща се дигитална съпротива може да се окаже екзистенциална заплаха.

С увеличаващия се ядрен арсенал и склонността си към провокации, Северна Корея със сигурност ще си остава потенциален източник на регионална (и дори глобална) нестабилност за още дълго време, независимо от това какво вършат външните сили. Но правителствата, организациите и индивидите, търсещи начини да направят от Северна Корея едно по-малко репресивно място, както и по-малко опасно международно действащо лице, трябва да вземат предвид мощта на информацията като сила, която може да промени страната отвътре.

Борбата срещу Чучхе

На 11 юни 2012 севернокорейският „Бляскав окръг“, в провинцията Южен Хамджонг [South Hamgyong], беше пометен от голямо наводнение. Едно 14-годишно момиче на Име Хан Хьон Джонг се опитвало отчаяно да спаси портретите на основателя на страната Ким Ир Сен и неговия наследник Ким Чен Ир, в резултат на което се удавило.

Заради тези усилия правителството посмъртно ѝ връчва наградата Ким Чен Ир. Родителите, учителите и ръководителите на нейната младежка организация също получили награди, за това, че са подпомагали развитието на нейния патриотизъм. Училището на Хан било наречено на нейно име, а официалният вестник на страната, Родонг Синмун, възхвалявал системата, която „възпитава такива деца“.

Този вид крайна преданост към режима отразява силата на чучхе, официалната идеология на Северна Корея, която подчертава самодостатъчността на страната и благоговее пред династията Ким като един вид божества, чийто разум и мъдрост никога не могат да бъдат подлагани на съмнение. През 1974 Ким Чен Ир систематизира чучхе като издава „Десет принципа за утвърждаването на системата на единна идеология“. Повечето от принципите изискват безусловното признаване на абсолютния авторитет на върховния лидер и тотално подчинение към държавата. Ким изисква всички севернокорейски граждани да запомнят принципите наизуст и да се придържат към тях в ежедневието си. Заповедта се налага чрез ежеседмични събрания за „самокритика“ и взаимно наблюдение. Тази практика продължава и до днес. По време на ежеседмичните събрания в класни стаи, офиси и фабрики, гражданите рецитират десетте принципа и се призовават към самокритика и взаимна критика, заради евентуалните неуспехи в опитите да се живее в перфектно съгласие с чучхе. Севернокорейците започват да участват в подобни събрания от първи клас нататък.

След като е индоктринирала чучхе в съзнанията на гражданите си от много ранна възраст, държавата прави всичко възможно да не допуска до тях някакви противоречиви информации в хода на по-нататъшния им живот. Едно от най-сериозните престъпления, които могат да бъдат извършени от севернокорейците, е да се ползват забранени медии. Според организацията Freedom House „слушането на забранени чужди радиостанции и притежаването на дисидентски публикации се считат за ‚престъпления срещу държавата‘„и „водят до сериозни наказания, включително принудителен труд, затворнически присъди и смъртно наказание“. Само за един ден през 2013, според JoongAng Ilbo, един от водещите южнокорейски вестници, правителството е екзекутирало 80 души в седем различни града, именно за нарушаване на такива закони.

Във всяко севернокорейско домакинство има по едно санкционирано от държавата радио, което по цял ден излъчва официалната пропаганда. Силата на звука може да бъде променяна, но те не могат да бъдат изключени напълно. Тунерът, тоест изборът на станция, е блокиран. Всички новинарски предавания преминават през няколко фази на вътрешна цензура преди да бъдат излъчени. Книгата на Ким Чен Ир „Упътване за журналистите“ инструктира репортерите и редакторите „да издават материали, в които те безусловно възхваляват президента, възхищават му се и го посочват като великия революционен лидер“ – инструкции, които те следват вярно.

С изключение на няколкостотин или може би няколко хиляди елитни кадри, севернокорейците нямат достъп до Интернет. Училищата, обществените библиотеки и учрежденията се обслужват от една затворена компютърна система, известна под името Квангмьонг. На отделни служители се възлага задачата да претърсват Интернет за материали, които те считат достатъчно сигурни, за да бъдат добавяни към системата, като отделни научни статии или информация по здравни теми.

Домакинствата трябва да регистрират при местните власти всички електронни устройства за ползване на медии, с които разполагат. От време на време те са посещавани от специални инспектори, които преглеждат медийните им устройства, за да видят какво се намира по тях. Ако открият нелегално съдържание, те правят арести и изземат контрабандата, която изпращат до шефовете си в Пхенян. Преди широкото разпространение на USB дискове, забранените филми и телевизионни програми често се пренасяха в страната на DVD-дискове. За да попречат на хората да изваждат и крият дисковете, преди започването на поредната проверка инспекторите спират тока на цялата сграда, така че дисковете остават вътре в устройствата и могат да бъдат открити. Следващата крачка е всички DVD-устройства да бъдат конфискувани, електричеството да се включи отново и да се провери какво се е намирало вътре в тях.

Подобни мерки само показват ясно колко тревоги дигиталните технологии създават на режима. Но те са нож с две остриета, тъй като освен това дават на правителството и ново средство за по-добро наблюдение над населението и по-добро разпространяване на пропаганда. Да вземем за пример мобилните телефони. Северна Корея, с население от около 25 милиона, има днес около един милион потребители на мобилни телефони. Почти всички от тях са ограничени да ползване на държавно-контролираната мрежа Кориолинк и могат да извършват само вътрешни обаждания, които подлежат на постоянно подслушване. Днес обаче някои хора вече разполагат с незаконни телефони, пренесени контрабандно в Северна Корея за ползване близо до границата, където могат да се свързват с китайски телефонни мрежи. Службите за сигурност разполагат с устройства, които могат да засичат нелегални обаждания с продължителност повече от пет минути, така че, за да избегне засичане, човек трябва да прекъсва разговорите си на всеки пет минути и да ги продължава след това.

Мобилните телефони могат да носят съдържания, които властите не искат да допускат, но те са и по-лесни за проследяване от други форми на пренасяне на нелегална информация. Трансферите на данни се наблюдават много строго и могат да насочат властите към всеки човек, който може би се опитва да стигне до забранени материали. Полицаите често спират хората, ползващи мобилни телефони на улицата, за да проверяват устройствата им за наличие на нелегални съдържания; понякога те ги конфискуват и налагат наказания на място. Кориолинк постепенно добавя определени функции към услугите си, като например камери към телефоните, които предлага, а също и услуги като СМС или видео-разговори. Потребителите сега са в състояние да се свързват с официални сайтове в севернокорейската мрежа, като например сайта на Родонг Синмун; те могат да получават и текстови съобщения директно от управляващата Корейска работническа партия.

По-проблематични от гледна точка на режима са преносимите медийни устройства, тъй като те са по-трудни за проследяване от мобилните телефони. Множество корейци днес вече могат да си купуват на черния пазар плейъри за MP4 файлове, които възпроизвеждат филми, записани на контрабандни дискови носители. Тези плейъри са малки и батериите им издържат по около два часа, така че за използването им няма нужда от външно електричество – критично важна особеност, тъй като повечето домакинства тук нямат непрекъснат достъп до електричество.

Разбира се, властите не са единственото нещо, от което севернокорейците трябва да се пазят: съседите също могат да ги наклеветят за подозрителни действия. Ето защо хората там са разработили различни протоколи за сигурност във връзка с гледането на забранени медии. Вратите се блокират, прозорците се затварят, пердетата се дърпат. Някои хора гледат, завити през глава под одеялото. Семействата гледат, събрани накуп, понякога споделяйки едни и същи слушалки – които, ако се държат под определен ъгъл, позволяват на няколко души да чуват звук, който обаче не е достатъчно силен, за да се чуе през стената.

Поколението янгмаданг

Севернокорейците, които са най-директно засегнати от наплива на дигитална информация, са младите хора. В сравнение с всички предишни поколения те имат исторически безпрецедентен достъп до чужда информация – което, според много бегълци, подкопава традиционната хватка на чучхе върху умовете на младите севернокорейци.

Само по себе си запознанството с чужди култури вероятно не би означавало чак толкова много. Но определен брой други фактори също увеличават податливостта на по-младите поколения към подобен род съдържания. Първо, хората, по-млади от 35 – около една четвърт от населението – са известни под названието „поколение янгмаданг“, защото купуват храна и други стоки предимно на онези малки, полулегални пазари. Те само рядко, ако изобщо, са чакали на дълги опашки, за да събират държавни купони, както са го правили родителите им в продължение на десетилетия. В резултат на това те са по-капиталистически и индивидуалистично настроени, а и много по-склонни да поемат рискове. Черните и сиви пазари подлагат младите хора на един много специфичен вид възпитание и участието в тях води до определен вид опит: в едно общество, обсебено от необходимостта да се спазват правила, младите севернокорейци са се научили да избягват някои от тях.

Второ, по-младите хора виждат себе си като повече разчитащи на собствените си сили в сравнение с родителите си, тъй като нямат усещането, че получават от правителството нещо особено ценно. Отчасти по тези причини някои експерти по Северна Корея гледат на това младо поколение като на далеч по-малко лоялно към държавата и нейното ръководство. „Тези хора са, в сравнение с родителите си, много по-прагматични; те са цинични, индивидуалистични; те не вярват в официалната идеология“, отбелязва Андрей Ланков, водещ експерт по Северна Корея, в интервю от 2015 за южнокорейската програма Arirang News. „Те не вярват на правителството и се страхуват от него по-малко в сравнение с родителите си“. И макар че младите севернокорейци продължават да се подчиняват на законите и публично оказват респект на режима, според младите бегълци приятелите им у дома често се надсмиват на правителството зад затворени врати.

Контрабандирането на истината

За да може обаче в страната да се получи някакъв вид политическа промяна са необходими колективни действия – едно огромно предизвикателство, като се имат предвид безмилостните забрани за каквито и да било групови дейности, които не са изрично санкционирани от властите. Режимът забранява формирането на неофициални студентски групи или спортни отбори. Без специално разрешение не са позволени каквито и да е социални събирания късно вечерта или преспиването в чужд град, в дома на друг човек. Освен това за севернокорейците е изключително трудно да се доверяват едни на други, тъй като режимът е създал масивна мрежа от доносници и шпиони на съседско ниво, предлагайки награди за всякакъв вид информации относно хората, които биха си позволили да критикуват правителството. Накрая, всякакви дигитални комуникации се следят много стриктно, което прави извънредно трудно изпращането на поверителни съобщения, да не говорим пък за каквито и да е организации.

Ако Северна Корея ще се промени, то тази промяна трябва да дойде отвътре. Увеличаването на потока от външна информация и културни продукти може би ще се окаже единственият най-реалистичен и разумно скъп начин за окуражаване на всичко това. Правителствата, филантропичните групи и отделните дарители, заинтересувани от бъдещето на Северна Корея, би трябвало да помислят за финансиране на неправителствени организации в Южна Корея, Съединените щати и по други места, които работят с цел вкарване на дигитални технологии и чуждестранни медии в страната.

Критиците на подобни усилия твърдят, че севернокорейските власти едва ли ще имат трудности с потискането им, ако стигнат до извода, че е пресечена някаква граница и че в страната се промъква прекалено много информация отвън. Но тази позиция не взема на сериозно огромната жажда за чужди медии, която се демонстрира от хората там. Трудно е да се види по какъв начин режимът би могъл да потисне това: ако досегашните сурови мерки не са успели да възпрат хората да консумират забранени медии, то не е ясно какво точно може. Севернокорейците вече са опитали забранения плод и са показали ясно, че искат още, рискувайки сериозни наказания, само за да могат да хвърлят по някой и друг поглед към външния свят, криейки се в затъмнени и заключени помещения, с надеждата, че никой няма да ги открие.

Жиюн Баек е авторка на Скритата революция на Северна Корея: Как информационната съпротива трансформира едно затворено общество (Yale University Press, 2016), от която този текст е част. От 2014 до 2016 тя е била стипендиантка на Belfer Center for Science and International Affairs към Харвардския университет.

Коментари (2)

- 11-02-2018|Пенка Ангелова

Да, истинските промени са възможни единствено „отвътре“, но не благодарение на „гениални“ водачи, а благодарение на докосването до друга информация и осмислянето на несъвместимостта на двата свята. Горното описание ми напомня за слушането на радиопредаватели на ВВС или Свободна Европа и др. през шестдесетте години на миналия век в България. И за митовете на контрапропагандата в Източна Европа. Нещата не са чак толкова различни, както на пръв поглед може да изглежда заради сложните и непознати думички на севернокорейските митове.

- 13-02-2018|Павел Павлов

До г-жа Ангелова,

напротив, ако някой „гениален“,(про-демократичен), водач не успее да овладее властта в Северна Корея, Ким-3 виждайки, че с комунизмът е свършено, най-вероятно ще създаде „опозиция“, която всъщност ще бъде насочвана и управлявана от негови скрити агенти така, че дори и да дойде на власт, тази „опозиция“ ще работи в негова полза. Такъв политически трик направиха комунистите в България малко преди и след 1989г., когато инфилтрираха и превзеха отвътре СДС, вкарвайки агенти на ДС в него.

Историята винаги се прави от личности, а не от народа. Или казано другояче, успехите на народа винаги са малки успехи.

Полша копае дупка в паметта си

Автор(и): Марси Шор

„Животът, какъвто ни е даден, е прекалено тежък за нас“, пише Зигмунд Фройд. „За да го понасяме, ние не можем да минем без облекчаващи мерки“.

Откак дойде на власт в Полша през 2015, Право и справедливост (ПИС), националистическата популистка партия, водена от Ярослав Качински, предприе поредица от облекчаващи мерки. Най-скорошната от тях е един проектозакон, който прави незаконни обвиненията в полско участие при Холокоста и други престъпления, извършени по време на германската окупация на Полша. През последните дни проектозаконът беше одобрен и от двете законодателни камари – Сеймът и Сенатът. Полският президент Анджей Дуда получи срок от 21 дни, за да реши дали също ще го подпише.

Този законопроект е част от програма, въведена през последните две години, наречена от правителството на ПИС „добра промяна“. Промяната включва опити за узаконяване на правителствения контрол над медиите и въвеждане на драконовски закони против абортите. Освен това ПИС въведе един вид принизяващ публичен език, чрез употреба на фрази, които напомнят за езика от времената на комунизма. Либералите например станаха „прасета, лишени от достъп до копанята“.

„Volksdeutsch“ [„от немска националност“] някога се е използвало като обозначение за онези поляци, които по време на нацистката окупация са предавали Полша, регистрирайки се като етнически германци, за да си осигурят благосклонността на окупаторите. Днес „да станеш ‚Volksdeutsch‘„е израз, който се използва за описание на полските граждани, които искат от Европейския съюз да разследва конституционните нарушения, извършвани от правителството – например, отричането на законовата сила на решенията, издавани от Конституционния трибунал и прокарване на закони, които премахват независимостта на съдебните органи.

Някога комунистите говореха за „врагове на народа“. Днес господин Качински нарича хората, които критикуват правителството „най-лошия вид поляци“. Те са онези, които отхвърлят „радостното настроение“ на истинските поляци, инак наричани привърженици на Право и справедливост. „Най-лошият вид“ са се заели да излизат по улиците и да протестират в най-големия брой, който Полша е виждала от времената на „Солидарност“ насам.

За г-н Качински тези демонстранти „погазиха всичко най-свято в нашата култура“, особено неговата визия за неопетнен полски героизъм и мъченичество.

Правителството прочисти от критични гласове културните институции. В продължение на десетилетия един австрийски автор и преводач на полска литература, Мартин Полак, е бил незаменим за източно-западния диалог. През 2011 той получи Лайпцигската награда на книгата, за особен принос при европейското разбирателство. Но след като публикува есе в австрийския вестник Der Standard, в което се критикува ПИС, той беше поставен в черния списък на Полския културен институт. Поредицата от литературни четения с полски автори, която господин Полак беше организирал във Виена, беше прекратена.

През 2016 министърът на културата в правителството на ПИС, Пьотр Глински, обяви намерението си да ликвидира по същество Музея на Втората световна война в Гданск. По онова време проектът, на стойност 120 милиона долара, се намираше в осмата година от реализацията си; откриването му се проведе през 2017. Музеят е от международен мащаб. Главното изложение започва с колапса на либералния ред, за установяването на който е направен опит след Първата световна война. Тук са представени италианския фашизъм, германския нацизъм, полския авторитаризъм, съветския сталинизъм, японския империализъм.

Полската историчка Анна Мюлер, която преподава в Университета на Мичиган-Диърборн, е помагала оформлението на изложенията. Тя се е срещнала с един полски свещеник, Миколай Склодовски, който е роден през 1945 в концентрационния лагер Равенсбрюк. Той ѝ е показал медальон на Св. Никола, който майка му е крила в парче сапун, докато е била в Равенсбрюк. Склодовски го е дарил на музея.

През 1938, тогава 24-годишният равин Якуб Пиекарз е напуснал малкото градче Йедвабне, в източна Полша, за да замине за Съединените щати. Три години по-късно, малко след като Червената армия се оттеглила и Вермахтът навлязъл в градчето, евреите от Йедвабне, включително и родителите на г-н Пиекарз, са избити от полските си съседи. През 2000 г. историкът Ян Томаш Грос публикува книга за клането; онова, което последва, беше най-важният дебат за Холокоста, който някога се е случвал в посткомунистическа Европа. Г-н Пиекарз (тогава вече равин Бейкър) почина през 2006. През 2013 госпожа Мюлер е посетила дъщеря му в Ню Йорк; тя е дала на госпожа Мюлер писмата на баща си, а също и архив от снимки, както и паспорта, с който той е напуснал Полша през 1938.

Днес музеят разполага с над 13,000 дарени музейни обекти като медальона на отец Склодовски и паспорта на равин Бейкър. Правителството обаче вярва, че музеят отразява в недостатъчна степен „полската гледна точка“. Първоначалният директор на музея, Павел Мачевич, беше уволнен.

Засега оригиналното главно изложение си остава непокътнато, но петминутният филм, с който то приключва, беше отстранен. Цензурираният документален филм се придвижва в хронологичен ред от процесите в Нюрнберг през Корейската война, Ку Клукс Клан, смъртта на Сталин, речта на Мартин Лутър Кинг „Аз имам мечта“, убийството на Джон Ф. Кенеди, тестовете с атомни бомби, полската „антиционистка“ кампания от 1968, Нелсън Мандела, „Солидарност“, срещата на Роналд Рейгън с Михаил Горбачов, 11 септември, Иракската война, скорошният ад в Алепо и бегълците, давещи се в Средиземно море. Музиката, която съпровожда всичко това е „Къщата на изгряващото слънце“.

Това не е нещо анти-полско. То е космополитно – и особено съкрушително, тъй като ни принуждава да се питаме кое е специфично [местно] и кое универсално, кои ужаси сме оставили зад себе си и кои все още си остават с нас.

Отхвърлянето на универсалното – [в случая] настояването върху полската изключителност – е нещото, което се намира в ядрото на полската „историческа политика“, която се стреми да контролира разказа за 20 век по такъв начин, че той да възхвалява и оневинява поляците. Подлежащите принципи са прости: образност на християнско-подобно мъченичество; манихейско [черно-бяло] разделение между невинност и вина, както и настояване, че всичко лошо е дошло отвън.

Именно публикацията на „Съседи“ от Ян Грос беше нещото, което мотивира първите опити, през 2006 г., по време на тогавашното първо правителство на ПИС, да се създаде такъв вид историческа политика. Идеята тогава, [както и днес], беше да се криминализира отхвърлянето на твърденията, че поляците нямат вина за каквито и да е нацистки или комунистически престъпления. По онова време полският историк Дариуш Стола протестираше срещу отхвърлянето на отговорността така: „Ако нито някакви групи, нито пък отделни полски граждани, не са имали нищо общо с тези престъпления, тогава защо е целият шум около беззаконията на комунистическия режим?“, попита той. „В края на краищата, всичко лошо е било извършено от някакви извънземни същества, най-вероятно марсианци“.

Преди няколко години полските съдилища обявиха първоначалния закон за неконституционен, по технически причини. Но на 26 януари Сеймът поднови този проект, като обяви един параграф, в който се постановява наказание от до три години затвор за онези, които „публично и противно на фактите приписват на полския народ или полската държава отговорност или съ-отговорност за нацистки престъпления, извършени от германския Третия райх“ или за „други престъпления срещу мира, човечеството или военни престъпления“.

Полският център за изследвания на Холокоста отговори така: „Ние считаме приетия закон за инструмент, чието предназначение е да улесни идеологическата манипулация и налагането на историческа политика върху полската държава“.

В този контекст (може да се твърди, че той не е много различен от онзи в Съединените щати), ксенофобията – независимо дали насочена против евреи, украинци, мюсюлмани, роми, L.G.B.T. хора или други групи – се демонстрира с все по-голяма безнаказаност. Между 2015 и 2017 регистрираните престъпления на омразата са се увеличили с 40 процента. През април 2016 Министерският съвет ликвидира Съвета против расова дискриминация, ксенофобия и други подобни видове нетолерантност, създаден през 2013.

През 2016 полският драматург Павел Демирски беше пребит брутално за това, че е защитавал пакистанец, нападнат от футболни запалянковци. През септември историкът Йежи Кохановски пътувал в трамвай във Варшава заедно с германски колега, който бил на посещение. Към Кохановски се приближил мъж, който му казал да престане да говори немски. Кохановски обяснил, че приятелят му не говори полски. Тогава мъжът започнал да го бие. Ватманът отказал да повика полицията; в края на краищата професор Кохановски се оказал в болница, с пет шева.

На 11 ноември 2017, полския Ден на независимостта, хиляди националисти маршируваха под лозунги „Искаме Бог“ и „Полша само за поляците“. По-късно полският историк Марек Чодакиевич, който беше сред най-острите критици на Ян Грос, и който сега преподава полски изследвания в Института за световна политика във Вашингтон, писа, че така нареченият Марш на независимостта „се появи в резултат на необходимостта да се демонстрира нашата гордост от факта, че сме част от една историческа приемственост, която е достойна за защита срещу заплахите, идещи от либерализма и левичарството, включително марксизма-лесбианизма и мултикултурализма“. Полската преса съобщи, че президентът Тръмп се е консултирал с г-н Чодакиевич при подготовката на речта си, произнесена миналия юли във Варшава.

В книгата си „Усърдните палачи на Хитлер“, американският политолог Даниел Голдхаген твърди, че в хода на много поколения германците са били заразени с яростен антисемитизъм. Това са били зли хора, които са се наслаждавали на убийствата на евреи“. Най-големият опонент на г-н Голдхаген (откъм гроба) е Хана Арент. „Вече в продължение на много години“, пише тя към края на войната, „ние се срещахме с германци, които заявяват, че се срамуват да бъдат германци. Често се чувствах изкушена да отговоря, че самата аз се срамувам да бъда човек“.

Обяснявайки апела на Голдхаген, чешкият политически теоретик Павел Барса писа, „ако Голдхаген е прав, то всички можем да спим спокойно“.

За съжаление, тъй като Арент и Фройд имат право, а Голдхаген греши, ние никога повече не можем да спим спокойно. Едно от неприятните послания на Фройд е следното: онова, което ни заплашва, никога не е със сигурност извън самите нас. Историческата политика – също като национализма, в по-широк план (независимо дали в Полша или другаде) – служи като средство за избягване на отговорността, като опит за психическа консолидация чрез експлоатация на вината, като желание за намиране на сигурно място в света.

Марси Шор преподава културна и интелектуална история в Йейлския университет. Тя е авторка на Caviar and Ashes: A Warsaw Generation’s Life and Death in Marxism, 1918-1968 (Yale University Press, 2006) и преводачка на мемоара на Михал Гловински за Холокоста, The Black Seasons (Northwestern University Press, 2005).

Политиката се намира в центъра на корейската Олимпиада

Автор(и): Е. Тами Ким

През 1986, две години преди Сеул, столицата на Южна Корея, да стане домакин на лятната Олимпиада, кинематографът Ким Донг Вон започва да живее и снима документален филм в Сангие-Донг – бедно селище, което се е оказало на пътя, прокарван за тържественото пренасяне на Олимпийския огън. По онова време игрите са безумно амбициозно начинание за толкова бедна страна и онова, което обикновено се е случвало, е било някаква комбинация от супер-скоростно строителство и просто разкрасяване. В Сангие-донг десетки домакинства са просто принудени да напускат домовете си; правителството изпраща хора, които да ги изхвърлят. Краткият филм на Ким, „Олимпиадата на Сангие-донг“, описва бремето на онова, което историкът Сол Лий по-късно нарича „така наречения ‚международен дебют‘ на страната“.

Игрите от 1988 се случват във време на големи социални и политически катаклизми в Южна Корея. Масовите протести, особено в студентските градчета, наскоро са принудили военния диктатор, Чун Ду Хуан, да признае, че полицията прилага мъчения над политически затворници, както и да се съгласи да допусне директни избори на президент. Корейските демократически активисти, които инак считат финансовото бреме на Олимпиадата за неприемливо, я приемат с нежелание, поради промените, които тя налага на режима. Както се обяснява в една уводна статия на Times от онова време, „Господин Чун вече има повод да бъде по-разумен. Той отчаяно търси успех за Олимпиадата в страната си през следващата година, както и легитимността, която игрите носят със себе си“.

През този месец Южна Корея отново ще бъде домакин на Олимпийски игри. Днес нацията е много по-различна от онова, което е била преди тридесет години, но някои истории си остават същите. По време на подготовката на тези игри – които ще се проведат в Пхенчхан, на около сто километра източно от Сеул – цяла една планина, Гариванг, известна с дивия си жен-шен, както и с вековните си дървета, е била окастрена и фризирана, за да се направи място за нови ски-шанци. Когато през 2014 тук пристига цяла флотилия от Хюндай-булдозери, за да се започне работа, множество защитници на околната среда, заедно с местни жители, повечето от тях много бедни, провеждат демонстрации срещу правителството на тогавашната президентка, Пак Чон Хюе (дъщеря на някогашния диктатор Пак Чон Хи, бел. пр.). „Изгубих дома си буквално за броени часове, и получих само девет хиляди долара компенсация“, разказва по онова време на репортерите Ко Чун Ранг, седемдесет и седем годишен жител на региона. Две години по-късно Пак е свалена от поста си, след разкрития за широкомащабна корупция в администрацията ѝ, която поражда в страната огромни протести. Мун Чже-Ин, чел на либералната Демократическа партия и адвокат, работещ в областта на човешките права, е избран на поста вместо нея. Междувременно Доналд Тръмп е избран за президент на Съединените щати и започва мандата си точно във време, в което Северна Корея значително ускорява своята програма за далекобойни ракети с атомен заряд. Южнокорейската Олимпиада отново се оказва наситена с политическо значение.

По време на церемонията по откриването през тази седмица, атлетите от Северна и Южна Корея ще вървят под Флага на обединението – светлосин силует на полуострова, на бял фон – а фолклорната мелодия „Ариранг“ ще бъде изпълнявана вместо химните на двете страни. И макар че двете Кореи все още се намират, технически погледнато, в състояние на война, те ще представят обединен отбор в женския хокей на лед. Тези символични жестове са резултат от внимателни преговори между Севера и Юга – Олимпиадата е връхната точка в процеса на възстановяване на двустранните преговори и подновяването на телефонната линия между тях, след две години на прекъсване. През последните две седмици представители на страните започнаха да преговарят по различни теми, като например събиране на семейства, разделени от тридесет и осмия паралел [където преминава границата между двете страни] и потенциалното възстановяване на южнокорейски туризъм в Севера. САЩ, междувременно, се съгласиха да отложат съвместните военни учения с Южна Корея до завършването на Олимпиадата и Паралимпиадата, а Северна Корея изглежда е престанала с по-нататъшни ракетни опити.

Дори още преди последните олимпийски разговори, Мун възнамеряваше да провежда „слънчева“ политика с Пхенян – по вътрешни и междугранични причини. Севернокорейската заплаха е служила открай време като голямото плашило в южнокорейската политика, с чиято помощ консервативните тукашни лидери са демонизирали опонентите си като „про-комунистически“. Като умерен либерал Мун се надява както да премахне тази асоциация, така и да успокои онзи вид избиратели, които горят портрети на Ким Чен Ун в Пхенчхан. По този начин, докато защитава една прогресивна вътрешна политика – повишаване на минималните заплати, увеличаване на детските помощи и наблюдаване на разследванията срещу бивши политици и бизнес-лидери, а заедно с това се държи меко в директната комуникация със Севера, Мун продължава да се придържа към някои аспекти на американската стратегия, подчертаваща важността на военните мерки на първо място.

Но използването на Олимпиадата за съживяване на комуникацията със Севера се оказа нещо изненадващо противоречиво и спорно. В последните социологически допитвания в Южна Корея, 42 процента от респондентите са възразили срещу комбинирането на женските отбори по хокей на лед, а популярността на Мун е спаднала сред по-младите избиратели. Всичко това изглежда е заварило Мун неподготвен. „Обединявайки двата отбора, аз се надявах да подобря южно-северните отношения и да насърча една ‚Олимпиада на мира‘„, е казал той пред репортери. „Но преди това пропуснах да се допитам до мнението на самите атлети“. Ги-вук Шин, изследовател на корейския национализъм, който работи в Станфорд, ми каза, че преди двадесет години повечето корейци биха приветствали един обединен отбор. Но днес, казва той, „много хора вече не хранят никакви илюзии по отношение на Северна Корея. Те смятат, че всичко това е само шоу и че Северна Корея никога няма да се промени – и че Южна Корея може би плаща прекалено висока цена, като се отказва от националния флаг и химн“. Шин отбелязва, че множество висши членове на правителството на Мун са точно онези активисти на младата демокрация, които са се опитвали да се възползват от игрите от 1988. „Те мислят от перспективата на 1987“, смята той.

В американското медийно представяне на „Севернокорейската атомна криза“ интересите на Сеул, ако изобщо се появят, са второстепенни. Дали спортистите, представяни в Пхенчхан, служат само за подобряване на образа на Северна Корея? През 1970-те тогавашният авторитарен лидер, Пак Чжон Хи, гледаше на спорта като на национално-изграждаща стратегия. Според социоложката Еуна Ко, „международните спортни събития играеха важна роля при интеграцията на корейския народ и рекламирането на легитимацията на режима пред света“. През 1986 Чун Ду Хуан председателстваше Азиатските игри в Сеул – един вид генерална репетиция за Олимпиадата, но също и магнит за силно необходимия глобален капитал. Днес Южна Корея вече не е развиваща се страна, но всяка година тя продължава да влага стотици милиони долари в елитни спортове – далеч повече от преобладаващото мнозинство други азиатски и европейски страни, без да се смятат тринадесетте милиарда долара, похарчени за сегашната Олимпиада. „Организирането на спортни събития е един начин за даване на по-голяма видимост на страната“, казва Верле де Бошер, професорка по спортни политики в университета Врийе, Брюксел. „Те обръщат голямо внимание на неща като международен престиж и национална гордост“.

Това е вярно и за Северна Корея, която изпрати около двадесет атлети и стотици официални фенове в Пхенчхан. През 1989, една година след като бойкотира Сеулската Олимпиада и две години след като се опита да саботира игрите чрез терористична атака срещу полет на Korean Air, Пхенян обяви провеждането на свое собствено международно спортно събитие: Световния фестивал на младежта и студентите. Двадесет и две хиляди млади ляво настроени идеалисти от почти двеста страни пристигнаха тук за събитието. Сред тя беше и Лим Су-кюнг, млада студентска активистка от Сеул, която беше нарушила забраната за пътувания до Севера. В бяла тениска и джинси, тя вървеше сама в процесията по представянето на нациите, махайки на тълпата от стотици хиляди в пхенянския стадион „Първи май“ Режимът на Ким – ръководен по онова време от неговия дядо, Ким Ир Сен, я нарече „символ на свободата, цвете на обединението“.

Е. Тами Ким е американско-корейска журналистка и сътрудничка на списание The New Yorker.

Какво са правата на човека?

Автор(и): Морис Кранстън

Това което понастоящем се нарича „човешки права“ или „правата на човека“ преди това се наричаше „естествени права“ и разбирането на хората за тях бе свързано със схващането им за естествения закон. Разбира се, би трябвало да бъде казано, че точно както позитивните права на човека произтичат от позитивния закон, по същия начин естествените права на човека произтичат от естествения закон. Това е достатъчно приемливо твърдение, но то в някои отношения е смущаващо и се нуждае от известно обяснение.

Характерно за позитивните права е, че в действителност ги има всеки. Позитивните права са тези, които са дадени (или потвърдени) и се прилагат чрез системата на вътрешното право (municipal law), което преобладава във всяка страна. Ако човек не е сигурен дали има някакво позитивно право, той може да се консултира с правни документи или с юрист; ако двама души спорят относно някое позитивно право, съд ще определи кой има право и кой не. По този начин въпросите относно позитивните права могат да бъдат сведени до въпроси за позитивния закон, които са в същност въпроси за факт. Въпросите за справедливостта (fairness) са спомагателни. Например, позитивния закон на Обединеното кралство дава на гражданите на Ирландската република право да гласуват на изборите във Великобритания независимо от това плащат ли те данъци в тази страна или не и лишава от това право гражданите от Британската общност на нациите, дори ако те плащат данъци на Англия.[36] Някои хора чувстват, че този закон не е справедлив и те могат със силни доводи да аргументират твърдението си, но подобни морални съображения нямат нищо общо с валидността на позитивното право на гражданите на република Ирландия да гласуват в Обединеното кралство. Позитивните права са факти. Те са това, което хората действително имат. Съвсем друг въпрос е какво хората би трябвало да имат.

Правата на човека, или естествените права, недвусмислено принадлежат към логическа категория, различна от тази, към която спадат позитивните права. Вторият параграф от член 13 на Всеобщата декларация за правата на човека, провъзгласена от ООН през 1948 г. заявява, че „всеки човек има право да напусне всяка страна, включително и своята, и да се връща в страната си“. Това изглежда съвсем правилно. Това е друг начин да се каже това, което древните гърци казваха, когато говореха за свободата като право „да отида там, където искам и да тръгна от където поискам“ Но ясно е, че това не е заявление за факт. През 1948 г. на милиони хора в света не беше позволено от управниците им да напускат страните си и да се връщат и все още това е така пак за милиони хора. Това право е далеч от положението да бъде прието и прилагано от всички законодателни системи в съвременния свят, има редица национални законодателства, които отричат правото, посочено в чл. 13 на Всеобщата декларация за правата на човека.

В какъв смисъл тогава, имаме право да провъзгласим за всеобщо правото да напускаш страната си и да се връщаш в нея? Някои философи биха отговорили: в никакъв. Джереми Бентам, например, казва: „Правата са деца на закон; от действителните закони идват действителните права, но от въображаемите закони, от „законите на природата“ идват въображаеми права … Естественият закон (естественото право) е просто нелепост…“[37] Едмънд Бърк в голяма степен бе на същото мнение, веднъж той протестира, че може да разбере какво означава израза „права на англичаните“, но не и смисъла на друго положение: „права на човека“. Забележката на Бентам е шокираща, и човек се надява тя да не е вярна, но си заслужава да бъде направена, защото тя задължава тези от нас, които вярват, че разговорът за естествените права не е нелепост, да изяснят какъв именно смисъл влагат в този израз. За Бентам, както и за Бърк проверката за това дали нещо е право или не, е въпросът „Наистина ли се ползва?“ или „То действително ли се прилага?“, или казано с други думи „Това позитивно право ли е?“ От тази гледна точка, която идва от това, което е познато като правен позитивизъм, само тези права, които са позитивни, е допустимо изобщо да бъдат наречени права. Бърк разглежда правата на човека просто като „абстракции“, докато правата на англичаните са реалности – „позитивно записано традиционно название за всичко това, което може да е скъпо за човека и за гражданина“[38].

Както Бърк, така и Бентам имаха политически и философски интерес към този въпрос. И двамата смятаха разговорите за правата на човека за вредни и лишени от смисъл. Консерваторът Бърк възразяваше срещу такъв разговор, защото той стимулира революционните чувства на обикновените хора и внушава „на хората, предопределени да пътешестват по тъмния път на живота, изпълнен с труд, фалшиви идеи и празни очаквания“ (Edmund Burke, Works, London, 1832, vol. V, pp. 180-181). Радикалът Бентам не искаше да участва в обсъждане за правата на човека, защото то произвежда манифести, които нямат действително значение в позитивния закон, декларации, които заемат мястото на истинското законодателство. Бърк не обичаше реториката, която води до публичен смут, а Бентам я смяташе за нещо, което позволява на политиците да пробутват на публиката приказки вместо дела. Бидейки по такъв начин атакувана и от ляво, и от дясно, не е изненадващо, че идеята за естествени права не беше на мода през деветнадесетия век.

Последните четиридесет години[39] свидетелстват за забележително възраждане на идеята за естествени, или човешки права. Една от причините за това е възможно да бъде намерена в огромните злини на двадесетия век – нацизма, фашизма и другите тоталитарни идеологии, режими и войни, които представляваха ожесточена заплаха за правата на човека. Вероятно друга причина може да бъде намерена в нарастващото искане за равенство между хората. Една от главните задачи, които имаше Организацията на обединените нации след Втората световна война бе да осигури това, което Уинстън Чърчил нарече „възкачване на правата човека на престола“, а след войната Съветът на Европа направи забележителни усилия да съдейства за постигането на това „възкачване“.

Това, което изразът на Чърчил „възкачване на правата на човека на престола“ имаше пред вид, бе превръщането на правата на човека в позитивни права. Понеже едно позитивно право, по определение, се нуждае от система за тълкуване на позитивния закон, както и от влизане в сила на позитивен закон, за да стане действителност, едно общоевропейско или световно ползване на правата на човека като позитивни права зависи от установяването на общоевропейски или световни институции, снабдени с необходимите властови пълномощия. Някои такива институции вече бяха проектирани и пуснати в действие, макар и в ограничен мащаб. Но за грамадна част от човечеството все още няма наднационална институция, която може да поддържа и осъществява спазването на правата на човека за всеки от тези хора, които живеят в страни, където правата на човека не са признати от националните им законодателства.

Можем ли тогава да се съгласим с Бентам и да кажем, че за много милиони хора от целия свят сега, правата, назовани във Всеобщата декларация за правата на човека, са една безсмислица? Човек, комуто е отказано разрешение да напусне страната си напълно може да е първият, който би се съгласил с Бентам, че е безсмислено да твърди (както прави чл. 13 от Всеобщата декларация за правата на човека) че „всеки човек има право да напусне всяка страна, включително и своята“. Но при по-нататъшно размишление той може да почне да приема, че въпреки всичко има известен смисъл в горното твърдение. Защото когато говорим за едно право, ние не просто се изказваме за факти, отнасящи се сферата на действие на една позитивна правна система и бихме извратили юридическия език, ако твърдим, че правим това. Думата „право“ по определение означава не само „законно или законосъобразно предоставяне на право да имаш или да направиш нещо“, то също така означава „справедливо предоставяне на право да имаш или да извършиш нещо“. Всички ние говорим за нашите морални права, както и за законовите или позитивните права. Разбира се, най-разпространената употреба на думата „право“ е както да предявиш иск, така и да твърдиш, при правенето на този иск, че човекът, който го предявява, има моралното право да постъпва така. Например, да кажеш „Аз имам право на прилична заплата“ не е същото както да кажеш „Факт е, че аз получавам прилична заплата“. Напротив, човекът, който казва, че има право на прилична заплата най-вероятно е човекът, който не получава такава. Кант веднъж казва, че ние осъзнаваме в най-голяма степен природата на нашия дълг, когато той влиза в конфликт с нашата склонност към нещо; по подобен начин ние имаме склонност да осъзнаваме в най-голяма степен правата си, когато те не биват признавани.

Точно както позитивното право принадлежи, по определение, към областта на факта, на това което е, така моралното право спада, пак по определение, към категорията това, което би трябвало да бъде. Ако афоризма на Бентам бъде приет, на нас никога ни би следвало да ни бъде позволявано да употребяваме думата „право“ в този втори смисъл на справедливо предоставяне на право да имаш или да направиш нещо. И защо ние би следвало да позволяваме на Бентам да ни отнема едно много важно понятие, да отхвърля неяснотата на думата и да разрешава само нейните традиционни и възприети употреби? Несъмнено искането на Бентам е нетърпимо своеволно и неприемливо.

При положение, че разликата между логическите категории на позитивните права, от една страна, и моралните права, от друга е вече приета, ние се сблъскваме с друг проблем. Как да обясним и да се застъпваме за „справедливото предоставяне на право да имаш или да направиш нещо“, което конституира едно морално право? Ние виждаме, че валидността на едно позитивно право може да бъде потвърдена чрез отнасяне към институциите на позитивното право. Но как да установим валидността на моралните права?

Видът морално право, който е най-лесен за разбиране, е правото на само една личност. Например, аз, претендирам за серия от морални права и ако бъда призован да оправдая тези претенции, мога да изложа един от следните аргументи:

(1) Аз мога да кажа, че съм заслужил това право. Ако съм съчинил песен, аз претендирам за моралното право да налагам условия за нейната публикация. Аз придобивам това право чрез творчески труд за композиране: аз съм го заслужил.

(2) Аз мога да кажа, че съм купил това право. Ако съм издател и съм придобил, чрез честна сделка пълномощия от вас да публикувам песента ви, тогава аз имам моралното право да я обнародвам, спазвайки условията, предвидени в сделката. Купуването, разбира се, е занимание, което зависи от наличието на пари. Но дори в общество, където парите не са познати, би било възможно да бъдат придобити морални права чрез бартерна размяна или чрез друга форма на договор, аналогична на този за покупка. Обещанията, или договорите, създават морални права едновременно с учредяването на задължения.

(3) Аз мога да кажа, че съм наследил правото. Това е форма на право, която зависи от съществуването на вид общество, където наследяването е обичайна институция. Но във всички общества, в които се очаква бащите да се тези, които изхранват семейството, вдовицата и малките деца биха могли основателно да претендират за справедливо законосъобразно предоставяне на правото да наследяват известна част от имуществото на починалия мъж, на основата на това, че чрез брака един мъж е придобил договорното задължение по отношение на жена си да изхранва нея и децата и това дава на съпругата правото да очаква, заедно с децата си, да бъде изхранвана от имуществото си, ако той умре преди нея.

Накратко, ние оправдаваме моралното право на един индивид, доказвайки, че тези права са били или заслужени, или придобити чрез обвързваща договорна гаранция.

Освен за моралните права на отделното лице, ние също така говорим за моралните права на даден клас от лица, такива като родители, лекари, учители и свещеници. Много от специалните права на тези класове от лица са изложени в позитивния закон и следователно са позитивни права, но тук аз се занимавам с техните морални права (които могат да са, но могат и да не са позитивни права) и с оправдаването на тези морални права. Понякога това е изразено в езика на ролите. Ако човек изпълнява определена роля, той придобива известни права. Например, ако някой стане Кентърберийски архиепископ, той придобива известни морални права, които произтичат от тази роля. Той може да претендира, например за моралното право да съветва Краля на Великобритания относно брачните приготовления на кралското семейство. Нито едно друго лице, с изключение на това, което изпълнява ролята на Премиер, няма същото морално право. Така че ние тук имаме три лица с морални права и с морални задължения, които произтичат от ролите, които изпълняват. Изпълняването на ролята на Крал на Великобритания задължава – или установява задължението – този, който я изпълнява, да говори с Кентърберийския архиепископ и с Премиера на кралството за своите брачни планове; по същия начин изпълнението на ролята на Кентърберийски архиепископ или на Премиер дава на двамата, които изпълняват тези роли, моралното право да се интересуват за намеренията на Краля.

Съвършено правилно е забелязано, че изпълнението на една роля е предмет предимно на изграждане на мрежа от задължения, и че един човек придобива морални права най-вече в степента, в която изпълнява задълженията, които ролята налага. Спокойно бихме могли да посъветваме един небрежен и мързелив Кентърберийски архиепископ да се откаже от някои от (макар че едва ли от всички) неговите морални права. По този начин може да изглежда, че правата, които произтичат от роли са преимуществено права, които са заслужени, или са аналогични със заслужените права, бидейки изключителни права, или права, които не всеки има.

Една огромна трудност в оправдаването на естествените или човешките права е че, докато те ясно принадлежат към категорията на моралните права, те не могат да бъдат оправдани чрез вида доводи, които ние обикновено ползваме, за да оправдаем моралните права от вида, който до сега разглеждахме. Едно човешко право е нещо, което принадлежи на всички хора във всички времена. Следователно, то не може да бъде оправдано по начина, по който ние оправдаваме правата, които са заслужени или са придобити чрез изпълняването на особени роли; правата на човека не са купени, нито пък са създадени чрез някаква друга особена договорна гаранция. Те не са изключителни, те не „вървят заедно с работата“, която се изпълнява. Те принадлежат на човека просто защото той е човек. Или както го е казал Жак Мартен: „Човешкото лице притежава права поради самия факт, че е лице, че е една цялост, господар на себе си и на действията си, което лице следователно не е средство за постигане на една цел, но е цел, която трябва да бъде разглеждана сама по себе си.“ (цитирано е съчинението на Jacques Maritain The Rights of Man, London, 1944, p. 37)

Това отново ни връща към думата „природа“. В говоренето за права на човека, ние претендираме, че има нещо в природата на човека, което му дава право на особено уважение. Естествените права могат да бъдат разгледани в техния произход като претенции, които всеки естествено предявява. Никой не иска да умре от насилствена смърт, никой не иска да бъде наранен или принуждаван против волята си. Тези нагласи са толкова всеобщо споделяни, че ние говорим за тях като за естествени. Освен това, човекът е същество, което e извънредно крехко. За разлика от раците и от бодливите прасета, homo sapiens няма върху тялото си броня. Най-силният мъж на земята може, ако е заспал, лесно да бъде убит, ранен или пленен. Тази уязвимост дава особена настойчивост на желанието на човека да избегне такава съдба.

Освен това понякога се внушава, че тази уязвимост е това, прави от човека социално животно. Заради собственото си запазване, човек трябва да живее в мир със съседите си и това означава, че той трябва да живее съобразно някаква форма на правила. Човек няма инстинктите, които карат мравките и пчелите да изпълнява известна социална роля. Човекът има независими импулси и критически мисли, така че независимо от това, че трябва да живее в общество, той може да го прави само ако има правила. „Естествения закон“ е опит да се обяснят основни принципи, а именно, че всички общества би трябвало да съблюдават правилата си, ако системата на позитивното право е в съгласие с естествените нужди и разумните претенции на човека.

Русо веднъж казва, че моралността започва с човешкото общество. Във всеки случай, човешкото разбиране на морала е нещо, което човекът дължи на опита си от живеене в общество. В обществото, човек може не само да предяви претенция, той трябва да я оправдае: той може да говори за това, че е морално упълномощен; той трябва да ползва езика на моралните права. Той може не само да каже, че не иска да бъде наранен, но и че в общество, което извира от желанието и готовността на човека да живее и да бъде оставен да живее, всеки има дотолкова правото да не бъде нараняван, доколкото той не наранява никой друг. Обществото създава едновременно както дълга да не нараняваш съседа си, така и моралното право да не бъдеш нараняван от някой от съседите си.

Но, от друга страна, исторически факт е, че не всички установени в света граждански институции следват тези принципи. Системите на позитивното право често са установявани чрез сила или завоевание, и макар че те изобщо поддържат мира и реда, законите им понякога повече се занимават с удовлетворяването на някоя амбиция, отколкото със защитата на моралните права на индивидите. Дори някой би бил изкушен да каже, макар и парадоксално, че законова система, която нарушава естествените права на хората, не заслужава името закон, защото законът или правото, по определение, е „система на справедливостта“ и наложителната необходимост от справедливост само по терминологията си се различава от изискванията на естествения закон. Да се нарушава естествения закон означава да се изостави това, което се нарича „власт на закона“ и да премине към произволен деспотизъм. Едно от нещата, които се подразбират, когато кажем, че човек има естествено право на свобода, е това, че желанието да бъдеш свободен е естествено, всеобщо и основателно и следователно, това което трябва да бъде оправдавано, е не толкова желанието на човека за свобода, колкото, грубо казано, всеки опит за възпрепятстване удовлетворението на това желание.

Има много стара западна традиция на вяра както в действителността на естествения закон, един закон, който е по-висш от декретите на принцовете, така и във всеобщите права, с които този естествен закон удостоява всички разумни, съзнателни човешки същества. Гърците, стоическите философи, древните римляни, средновековните християни и модерните рационалисти поддържат общо взето една и съща концепция за основните морални права, които всяко човешко същество притежава просто по силата на това, че е човек. Това не са права, с които са удостоени изключително и само членовете на едно отделно общество. Те са всеобщи. И те, така да се каже, се наследяват, вървят заедно с природата на човека. Обаче именно голямата им общност ги прави изобщо трудни за ясно разпознаване.

От това следват различните опити, правени досега, за съставяне на списъци с права на човека. Джон Лок, философът, цитиран най-често като авторитет по този въпрос, писа за правото на живот, на свобода и на собственост. Хартата за правата, провъзгласена от английския парламент след „Славната революция“ през 1689 г., споменава също правото на съд със съдебни заседатели и предписва както да няма прекалено високи гаранции, които трябва да плащат заподозрените в престъпление, за да бъдат освободени от арест, така и прекалено високи глоби в качеството на наказание, а освен това постави извън закона жестоките и необичайни наказания. Разсъжденията на Лок, както и примерът на английската „Харта на правата“ имаха голямо влияние по целия свят. Когато американските колонии на Англия завоюваха независимостта си, няколко издадени декларации за правата добавиха към английската „Харта…“ също и правото на щастие (или, както е казано по по-куртоазен начин в документите, правото на преследване на щастието).

Конституцията на САЩ от 1789 г. заедно с приетите малко по-късно изменения, познати като „Декларация за правата“ („Bill of Rights“), определя малко по-подробно тези права, и това е разбираемо, защото целта на документа е била да преведе моралните права в позитивни права, правейки ги изпълними в американското позитивно право. Знаменитата френска „Декларация за правата на човека и гражданина“, която бе обнародвана в същия исторически момент, споменава повече или по-малко същите граждански и политически права, формулирани на език, който бе в по-голяма степен вдъхновен от английската и от американската теория, отколкото от нещо, което принадлежи на френския опит. Това бе един вълнуващ документ, но той имаше един голям дефект. Той бе абстрактен, идеалистичен и нямаше тази реална сила в позитивното право, каквато имаха английската „Харта на правата“ и Конституцията на САЩ.

„Всеобщата декларация за правата на човека“ на ООН от 1948 г. прилича на френската „Декларация за правата на човека и гражданина“ в това, че не предвижда какъвто и да механизъм за преминаване от абстрактно към конкретно упражняване на споменатите в нея права на човека. В защита на ООН следва да се каже, че тя най-малкото направи преход от „Всеобщата декларация…“ от 1948 г. към установяване на договори и институции, които да осигурят влизането в сила на правата на човека. И даже не един, а два пакта за правата на човека бяха одобрени от Общото събрание на ООН през 1966 г. Остава да видим дали тези пактове ще докажат ефективността си.

Съветът на Европа постигна повече. „Европейската конвенция за правата на човека“, съставена в Рим през 1950 г., бе последвана от разположените в Страсбург институции – Комисия и Съд по правата на човека. Всеки жалбоподател, ако вярва, че правата му, както са изложени в „Европейската конвенция…“, са нарушени, може да се обърне към тях.[40] Има може би нещо иронично в това, че достъпа до страсбургските институции е възможен само за хора, които живеят в страни, където политическите и гражданските права на човека (които, както ги схваща западната традиция са човешките права) са вече общо взето, по един добър начин съблюдавани от съответните правителства.

Но дори ако западното разбиране на правата на човека е в известна степен културно обвързано, правата, изложени в „Европейската конвенция…“ не са мислени като права само на европейците, но като права на всички хора. В този смисъл „Европейската конвенция…“ е точно толкова всеобщ документ, колкото са и „Всеобщата декларация за правата на човека“ и пактовете на ООН. „Европейската конвенция…“ дава известни позитивни права на жителите на страните, участнички в този договор. Но тя изисква също така морални права за всеки и, разбира се, тя не би имала смисъл като изявление за права на човека, ако не изискваше всеобща приложимост. Естествено, голяма част от оправданието на една претенция за позитивно право трябва да е това, че тя е неудържима, защото е всеобща. За да установиш, че едно нещо е право, трябва да можеш да го различиш от една привилегия. Например, ако кажем, че всички хора имат право на свобода на придвижването, трябва да оспорим справедливостта на всяко правителство, което отказва да позволи на хората да се придвижват свободно. И това означава не да направим нещо толкова неясно и утопично като изявление за аспирации и идеали; напротив, от гледната точка на справедливостта и морала трябва да обвиним всички правителства, които възпрепятстват свободата на хората.

Неизбежно е правата на един индивид да не се сблъскват от време на време с правата на друг и понякога е възможно да има конфликт между правата на индивида и сигурността на нацията. Но изобщо сигурността не е нещо, което е скарано с правата на човека, защото тя е сама по себе си човешко право, тя е част от правото на живот. Сигурността на индивида е обвързана със сигурността на общността, частното упражняване на правото зависи от упражняването на същото право от общността. Изискването за свобода и сигурност не е изискване на две неща, които само с големи трудности могат да бъдат уравновесени или примирени. Напротив, то е изискване за две неща, които естествено си принадлежат взаимно. Част от западното разбиране на правата на човека е вярата, че свободната страна е по-сигурна, отколкото несвободната. Историята ни дава добро основание да продължим да мислим, че това е вярно.

Текстът е компилация от откъси от известна книга на Морис Кранстън

„What are Human Rights“, публикувана през 1973 г.

Тази компилация ние вземаме от изданието „The Human Rights Reader“,

съставено от Walter Laqueur и Barry Rubin,

изд. „Meridian Book“, второ преработено издание, 1990 г., стр. 17 – 25.

Първоначална публикация в бюлетина „Правата на човека във фокус“

(Издание на БХК, Брой 7, 2009 г.)

Превод: Емил Коен

Морис Кранстън (1920 – 1993) е изтъкнат политически теоретик. Той е бил професор по политически науки в London School of Economics и е известен с многото си теоретични съчинения, но също и с многократно издавани фундаментални биографии на Лок и Русо. Той е един от водещите автори, които поддържат, идеята, че единствените права на човека, които си заслужава да бъдат наричани така, са онези, завещани от класическата либерална традиция на Лок и произтичащи от многовековната традиция на естественото право или естествения закон.

Коментари (2)

- 13-02-2018|Цончо

Чудесен избор на редактора! Това ми мнение не допринася нищо към текста, но няма значение… Впрочем, признавам си, че съм изненадан да видя статия в ЛП, в защита на естественото право.

Чел съм целият сборник--много интересно издание, с отлични текстове, типични по стил за периода на Студената война. Според мен, най-доброто попадение на Кранстън са наблюденията му върху Бърк (консерватор) и Бентам (либерален утилитариянист и позитивист)… Ако някой си направи труда да коментира Истамбулската конвенция и целият тоя дебат, който се развихри у нас, чрез Бърк Бентам, чрез концепции като „позитивизъм“ и „естествено право“, предполагам ще излезе много (поне за the nerds) интересно четиво…

- 15-02-2018|Цончо

Една важна добавка към текста: Критиката на Бентам и Бърк е конкретно срещу „декларативния,“ (очевидно от названието й) характер на Декларацията за Правата на Човека и Гражданина от 1789, срещу вярата на френските революционери, че естественият, „органичен“ харатер на обществото може да бъде преодолян и модилиран чрез политическа програма, воля, и действия.

За Бърк, бръснар, или пожарникар, да речем, не може и не трябва да управлява държава, независимо дали е избран демократично; бръснарят или пожарникарят имат авторитет и права, в салона или в пожарната команда, там те са полезни за обществото. В Reflections on the Revolution in France, Бърк е изумен от прокламацията на френските революционери и правителство, че хора от всички професии са достойни за парламента (ще отбележа, че вероято тази му критика не е съвсем вярна, в декларацията е отбелязано, че всички са свободни и равни, като социалните разлики могат да бъдат основани само на нивото на общополезност). Бърк казва, че всички са равни, но не и в професията, че достойнството е универсално, но не и социалните функции; с либерализацията, така да се каже, на политическият пазар, революционният режим разрушава естественият ред и естествената социална йерархия. Държавата не трябва да репресира бръснарите, или пожарникарите, но бръснарите, или пожарникарите, стават репресивни и вредни да обществото, когато станат политици, парламентаристи, премиери, и прочие… Бърк още твърди, че революционната борба срещу предразсъдъците е всъщност война срещу „природата“ и че всеки дебат, който почва от настояване на лични права, или човешки права, дегенерира в нетолерантност към различността в менията и позициите, не остава място за компромис, и в крайна сметка се превръща в лицемерен софизъм, който служи за прикритие на долни страсти, като деспотизъм и воля за власт и надмощие. Злоупотребата с идеята за правата на човека, и това е важно да се запомни, според Бърк води до разрушаване на реалните права, които са способността и свободата на човека да действа до толкова доколкото не нарушава правото и свободата на своя ближен… и тн и тн…

Бентам пък има една много интересна книжка, Anarchical Fallacies, в която казва, че Френската Декларация за Правата на Човека и Гражданина е „фалшива,“ че е една радикална грешка, която позволява правителство съставено от неравни по талант, чувства, и предпочитания членове. Тая декларация, и тоя парламент, вместо да води към мир, твърди Бентам, води до една постоянна битка, конфронтация и война. Политика основана на декларации и празни думи е политика основана на абстракции, според него, и колкото по-големи са абстракциите, толкова по-грешна, по-безсмислена и по-вредна е политическата среда, която създават. За Бентам, конституцията трябва да бъде кратка, ясна, и конкретна. И освен това, според него, хората не са родени свободни (както твърди Русо и революционерите), напротив--няма нито един реално свободен човек--както не е вярно и че всички хора някъде и някога ще се ползват с равни права, това за Бентам е или утопия или спекулация с цел заграбване на властта. Естествените права за него са безсмислица, правата са менят според тяхната полезност или вредност, правото не трябва да бъде нещо абстракно, записано и обяснено, и декларирано, а реално полезно и реално съществащо; ако не е полезно, трябва да бъде отменено; ако не може да бъде постигнато реално и разбрано конкретно, трябва въобще да не бъде споменавано, декларирано, записвано и най-малко насилствено налагано. И накрая, Бентам казва че правата идват от реални закони, само правно санкционираното право е реално право, всичко останало, като теории на естественото право, всеобщи права, свобода по рождение…е поезия… С една дума, Бентам е позитивист и практик. Не случайно е смятан да модерния баща на идеологията на полезността и удоволствието.

Освен тези три разбирания на „правата на човека“--това на френските революционери и Русо, на Бърк, и Бентам--има вероятно още един, четвърти, който се появи ясно след между двете войни и донакъде бе приложен в политиката (с различен успех, но в никакъв случай с абсолютен успех). Тоя подход е едновременно най-конкретен и най-абстрактен: този на цитирания в статията Жак Маритан, на Тома Аквински, Бердяев, Мартин Бубер, Муние, Йоан Павел Втори, Уолтърсторф, Кант, и куп още автори, предимно християни, персоналисти, комунитаристи (като Чарлз Тейлър от МакГил), екзистенциалисти, и прочие, които мислят правата не през призмата на политиката или ползата, а през призмата на човешкото достойнство, т.е. призмата на класическата традиция на естественото право…

Кой е убил повече хора: Хитлер, Сталин или Мао?

Автор(и): Иън Джонсън

На същите тези страници, преди около седем години, Тимъти Снайдър зададе провокативния въпрос: Кой е убил повече хора, Хитлер или Сталин? Колкото и полезно да беше това упражнение в морална строгост, някои читатели все пак може и да смятат, че въпросът е бил малко неточен. В него трябваше да бъде включен и един трети тиранин от двадесети век, председателят Мао. И не само това – Мао би трябвало да бъде излъчен като еднозначен победител, със списък от жертви, който с лекота надхвърля онези на европейските диктатори.

И макар че подобни теми лесно могат да доведат до някакъв вид нездрава педантичност, те повдигат морални въпроси, които заслужават свеж поглед, особено сега, в навечерието на шестдесетата годишнина от началото на най-злощастно известния от всички социално-инженерни експерименти на Мао – „Големият скок напред“. Именно тази кампания е причинила смъртта на десетки милиони хора и е катапултирала Мао във висшата лига на убийците от двадесети век.

Но грешките на Мао са нещо повече от шанс за подновен размисъл върху миналото. Освен това днес те вече са и част от централния дебат в Китай на Ши Джинпинг, където комунистическата партия подновява дългогодишната битка за защита на наследството си чрез ограничаване на дискусиите върху Мао.

Непосредственият катализатор за появата на Големия скок напред е посещението на Мао в Москва през 1957, за големите чествания на четиридесетата годишнина от Октомврийската революция (още един интересен контраст с онова, което се случва през последните месеци, като се има предвид, че дискусиите около стотната годишнина бяха до голяма степен задушени в Москва и игнорирани в Пекин).

Съветският лидер от онова време, Никита Хрушчов, вече е подразнил Мао чрез критиката към Сталин, когото Мао счита за една от великите фигури в историята на комунизма. Но щом дори Сталин е можел да бъде „прочистен“, то значи Мао също би могъл да бъде подложен на предизвикателства. В допълнение към това Съветският съюз току-що е изпратил в орбита първия сателит, Спутник, което Мао посреща като нещо, засенчващо собствените му успехи. Той се връща в Пекин изпълнен с амбицията да утвърди позицията на Китай като водещата в света комунистическа нация. Това, заедно с общата му нетърпеливост, води по поредица от все по-безразсъдни решения, които пък довеждат до най-големия глад в историята на човечеството.

Първите признаци за намеренията на Мао се появяват на 1 януари 1958, когато рупорът на комунистическата партия, Женмин жибао, публикува статия, призоваваща към „напрягане с все сили“ и „по-висок прицел“ – кодови фрази за отказ от търпеливото икономическо развитие в ползва на радикални политики, целящи постигане на бърз растеж.

Мао развива последователно плановете си по време на поредица от заседания през следващите месеци – включително и ключовото сред тях, проведено между 11 и 20 януари в южния китайски град Нанинг – които променят политическата култура на комунистическата партия. До този момент той е бил пръв сред равни, но умерените често са могли да го обуздават. Но след това, в няколко извънредни случая, той започва да обвинява всеки лидер, който се противопоставя на „бързото развитие“, в контрареволюция. Както постепенно започва да се очертава като основна черта на управлението му, никой не може да му се противопостави успешно.

След като е заглушил партийната опозиция, Мао започва да настоява за създаване на общини – което по същество означава национализация на собствеността на земеделските производители. Според него хората трябва да се хранят в столови и да споделят земеделските сечива, добитък и производство, при което храната ще се разпределя от държавата. На местните партийни лидери е наредено да се подчиняват на изисквания за фантастични методи на селскостопанско производство, като например сеене на зърнените култури много по-нагъсто. Идеята е да се създаде собствена китайска версия на „Спутник“ – под формата на зърнени добиви, астрономично по-големи от всичко, някога постигано в човешката история.

Всичко това би могло да завърши без кой знае каква вреда, освен поредната фалшификация на статистиките, за да се посрещнат плановите задачи, но в случая държавата използва тези цифри като основа за изчисляване на данъците, изплащани от селскостопанските производители. За да плащат данъците си, те са принудени да предават всяко произведено зрънце, все едно са постигнали безумно високите реколти, предписани от партийното ръководство. И, което е още по-зловещо, чиновниците конфискуват също и зърното за посев, така че, докато силозите пращят от препълване, селяните нямат нищо за ядене и нищо, с което да засеят нивите си на следващата пролет.

Кризата се подсилва още повече от безумните планове за рязко увеличаване на стоманодобива чрез създаване на „пещи в собствените дворове“ – малки домашни пещи, поддържани с въглища или дърва, от които се очаква по някакъв начин да произвеждат стомана от желязна руда. След като това, разбира се, се оказва невъзможно, местните партийни лидери започват да принуждават хората да подхранват пещите не с руда, а със собствените си селскостопански сечива [а понякога и предмети от бита, чак до лъжици и вилици, бел. пр.], за да могат да посрещнат зададените от Мао национални цели. В резултат на това селяните нямат зърно нито за храна, нито за посев, а накрая вече и сечива. Настъпва нечуван глад.

Когато през 1959 Мао е разкритикуван за тези неща на партийна конференция, той просто премахва опонентите си. В атмосфера на всеобщ терор партийните функционери се завръщат в провинциите си, за да удвоят зададените квоти. Умират десетки милиони хора.

Никой независим историк не се съмнява, че по време на Големия скок са умрели десетки милиони хора, но точните цифри, както и начините, по които те биват обяснявани, си остават въпрос на спорове. Общата тенденция е към повишаване на цифрата, въпреки съпротивата от страна на партийните ревизионисти и малък брой западни симпатизанти.

От китайска страна това включва кохортата от професионални апологети на Мао, които са готови на всичко, само и само да запазят името му свещено. Сред тях са историци, работещи за китайски институции, които твърдят, че цифрите са били раздути чрез лоша статистическа работа. Техният най-известен говорител е Сун Джиншян, математик в Станфордския университет и китайския Нормален университет в Янгсу. Той приписва промените в броя на китайското население от този период на погрешни статистики, промени в начините на регистрация на домакинствата и поредица от „смущаващи фактори“. Собственото му заключение: гладът е убил само 3,66 милиона души. Тази оценка е в противоречие с почти всички останали сериозни опити за оценяване на резултатите от промените на Мао.

Първите по-надеждни научни оценки идват предимно от първопроходческата работа на демографката Джудит Банистър, която през 1987 използва китайски демографски статистики, за да стигне до изключително стабилната оттогава насам цифра от 30 милиона, както и на журналиста Джаспър Бекър, който в работата си от 1996 Гладните призраци придава на тези цифри човешко измерение и предлага ясен, исторически анализ на събитията. На най-базисно ниво, ранните работи по темата просто вземат нетния спад на китайското население през този период и добавят към него спада на раждаемостта – едно от класическите следствия от глада. По-късно учените прецизират тази методология чрез разглеждане на местни истории, събрани от правителствени учреждения, в които се съдържат много подробни разкази за условията по време на глада. Триангулацията на тези два източника на информация води до оценки, които започват в средата на 20-те милиона и стигат до 45 милиона души.

Две по-скорошни преценки водят до цифрите, които в момента се считат за най-достоверни. Първата, от 2008 година, е направена от китайския журналист Янг Жишенг, който смята, че са умрели около 35 милиона души. Франк Дикьотер, учени от Университета на Хонг Конг, прави по-висока, но също толкова достоверна преценка за 45 милиона жертви. Освен че преместват преценката нагоре, Дикьотер и други правят още едно важно уточнение: много от жертвите са насилствени. Служителите на комунистическата партия са пребивали до смърт всеки човек, заподозрян, че крие зърно, или хора, опитващи се да избегнат гладната смърт чрез преселване в градовете.

Независимо от това как човек гледа на тези оценки, Големият скок напред си остава далеч най-големият глад в историята на човечеството. Освен това той е създаден от хора – и то не поради война или болести, а поради правителствени политики, които са грешни и осъзнавани като такива още по онова време от разумните хора в китайското правителство.

Може ли във всичко това да се обвинява Мао? По традиция апологетите на Мао обясняват всички смърти, които са се случили тогава, чрез природни бедствия. Дори и в наши дни този период е известен в Китай като „трите години на природни бедствия“ или „трите години на трудности“.

Ние можем да отхвърлим природните бедствия; да, имало е определени проблеми със суша и наводнения, но Китай е гигантска страна, редовно измъчвана от суши и наводнения. В хода на вековете китайските правителства успешно са прилагали помощи във времена на глад; едно нормално правителство, особено в модерна бюрократична страна с огромна армия и единна политическа партия на свое разположение, би трябвало да може да се справи със сушите и наводненията от края на 1950-те.

Какво да кажем за обясненията, че Мао е имал добри намерения, но политиките му са били погрешно – или прекалено старателно – прокарвани от подчинените му? Мао е знаел достатъчно рано, че политиките му водят до глад. Той е могъл да промени курса, но упорито се е придържал към набелязаните цели, за да остане на власт. В допълнение на това, чистките сред висшите партийни кадри задават тона и на нивото на базата; ако той би преследвал по-малко радикални политики и би слушал съветите, то действията на партийните кадри със сигурност биха могли да бъдат много по-различни.

Но политиките на Мао водят и до други масови смърти, освен онези, причинени от глада. Културната революция – десетгодишният период (1966-1976) на правителствено-насърчаван хаос и насилие срещу въображаеми врагове – най-вероятно е довела до 2-3 милиона смъртни случаи, според историци като Сонг Йонги от Калифорнийския държавен университет в Лос Анджелис, който е създал обширни бази данни за тези чувствителни исторически периоди. Разговарях с него са оценките му и той каза, че би добавил още 1 до 2 милиона от други кампании, като поземлената реформа и „анти-десните“ движения от 1950-те. Даниел Лийз от университета във Фрайбург предлага подобни цифри. Той оценява броя на жертвите от Големия скок на около 32 милиона, 1,1 до 1,6 милиона за Културната революция и още един милион за останалите кампании.

Вероятно е справедливо да се каже, че Мао е отговорен за около 1,5 милиона смърти по време на Културната революция, друг един милион по време на различните по-малки кампании и между 35 и 45 милиона по време на глада от Големия скок напред. Ако приемем една средна цифра от 40 милиона за глада, това прави около 42,5 милиона жертви.

Но как, в края на краищата, изглеждат „постиженията“ на Мао в сравнение с онези на Сталин и Хитлер? Снайдър преценява, че Хитлер е отговорен за около 11 до 12 милиона смърти извън сражения, докато Сталин е отговорен за най-малко 6 милиона, евентуално до 9 милиона, ако се броят „предвидимите“ смърти, предизвикани от депортации, глад и затвори в концентрационни лагери.

Но цифрите при Хитлер и Сталин водят до въпроси, до които по-високите цифри на Мао не водят. Трябва ли например Хитлер да бъде оневинен за жертвите по бойните полета на Втората световна война? Вероятно е справедливо да се каже, че без него не би имало Европейска война.

Ако бъдат включени жертвите по бойните полета, както и онези, свързани с гладове и болести, предизвикани от войната, цифрите се покачват астрономически. Съветският съюз е дал над 8 милиона жертви по бойните полета и много повече поради глад и болести – може би около 20 милиона.

Но, от друга страна, не е ли и Сталин отчасти виновен за тези жертви, тъй като е прочистил най-добрите си генерали и се е придържал към безразсъдни военни политики? А що се отнася до Хитлер, трябва ли „неговите“ смърти да включват и стотиците хиляди, загинали по време на бомбардировките на германски градове от страна на Съюзниците? В края на краищата, негово е решението да се намали противовъздушната защита на германските градове, за да се замести изгубената след Сталинград немска артилерия.

А какво да кажем за милионите германци, загинали по време на етническото прочистване на Източна Европа след войната? На чия сметка трябва да бъдат приписани те? Тези съображения добавят цифри към сметката на Сталин, но те увеличават още повече онази на Хитлер. Малко по малко неговите цифри се доближават до онези на Мао.

А освен това е налице и чувствителният въпрос за процентите. Цифрите на Мао са високи поради глада, без който той не би участвал в надпреварата за водещ палач на двадесетия век. Но ако Мао би бил лидер на Тайланд, той не би се класирал: именно защото неговите политики са провеждани в Китай, страната с най-голямо в света население. Те довеждат до такива високи абсолютни цифри. Дали тогава Мао не е просто отражение на факта, че всичко, което се случва в Китай, се превръща в суперлатива? И че, по дефиниция, Пол Потовците на този свят никога не биха могли да се съревновават?

Релативирането може да бъде нещо много опасно. Както пише Снайдър, „разликата между нула и едно е безкрайност“ (мислейки, вероятно, за израза, често приписван на Сталин, че „една единична смърт е трагедия; един милион смърти са статистика“). Вярно е, че можем да чувстваме много силно смъртта на някой обичан човек, но имаме сериозни трудности да си представим разликата между един милион и един милион и една смърти. Но коректният отговор, разбира се, е че една допълнителна смърт накланя везните. Смъртта е абсолют.

И все пак всички тези цифри са нещо повече от добре информирани предположения. Няма архиви, които са в състояние по магически начин да разрешат въпроса за това колко точно души за загинали по време на епохата на Мао. Можем единствено да екстраполираме въз основа на несигурни източници. Ако процентът на жертвите, приписвани на глада, бъде променен дори само малко, това прави разлика от размера на 30 до 45 милиона смърти. Така че в тези видове дискусии разликата между едно и две не е безкрайност, а закръглено число.

Мао не е разпореждал убиването на хора по същия начин, по който го е правел Хитлер, така че е справедливо да се каже, че гладните смърти на Мао не са геноцид – за разлика, например, от сталинския Холодомор в Украйна, описван от журналистката и историчка На Епълбаум в книгата ѝ „Червен глад“ (2017). Може да се твърди, че чрез прекратяването на дискусиите през 1959, Мао е запечатал съдбите на десетки милиони хора, но почти всяка законова система по света признава разликата между предумишлено и непредумишлено убийство, както и убийството по нехайство. Не трябва ли същите стандарти да се прилагат и към диктаторите?

Когато Хрушчов сваля Мао от пиедестала му, съветската държава все още има Ленин като свой идеализиран отец-основател. Това позволява на Хрушчов да развенчае диктатора без да делегитимира съветската държава. Напротив, самият Мао, както и наследниците му, винаги са осъзнавали, че за Китай той е едновременно и Ленин, и Сталин.

Ето защо, след като той умира, китайската комунистическа партия възприема формулата, че, макар и Мао да е правил грешки, то около 30 процента от онова, което е вършил, е обявено за грешно и 70 процента – за правилно. Това е по същество формулата, използвана и до днес. Грешките му се критикуват и са назначени комисии, които да разследват най-тежките му престъпления, но портретът му си остава на площад Тянанмен.

През последните години Ши Джинпинг се придържа стриктно към това разбиране на Мао. Според начина, по който той гледа на Китай, страната е имала 30 години на Маоизъм и 30 години на икономическа либерализация и бърз растеж, стартирани от Денг Сяопин. Ши предупреждава, че никоя от двете епохи не може да сведе другата до нула; те са неразделими.

Иън Джонсън е американски журналист, който пише репортажи от Пекин и Берлин. Новата му книга Душите на Китай: Завръщането към религията след Мао беше публикувана през април 2017. През 2016 той е носител на наградата за журналистика „Сьоренсен“.

Красотата убива

Автор(и): Румен Леонидов

Константин Гърнев е роден на ١٨ януари ١٨٩٣ в благоевградското село Либяхово (днес Илинден). Между ١٩١٢ и ١٩٢١ учи с прекъсване в Рисувалното училище в София. По време на Първата световна война е командирован като военен художник. През ١٩٢٢ заминава за Германия и се установява в Мюнхен, където живее до края на живота си. Приет е за студент по живопис в Мюнхенската художествена академия, където следва между ١٩٢٣ и ١٩٣١ като ученик на изтъкнатите професори Херман Грьобер и Франц фон Щук.

От средата на ١٩٢٠-те участва активно в художествения живот на Баварската столица като членува в различни художнически сдружения и излага в редица общи изложби. Първата самостоятелна изложба на Гърнев е през ١٩٣٠ в Кунстферайн, Мюнхен. От ١٩٢٦ до ١٩٣٤ пътува из цяла Европа. Посещава и Северна Африка, Мароко, Палестина, Турция, Сирия, Ерусалим.

През ١٩٣٤ подрежда първата си самостоятелна изложба в България, открита със слово на проф. Иван Лазаров в галерия „Преслав“ в София. Многобройните отзиви за изложбата дават висока оценка на творчеството на Гърнев, поддържащ тесни контакти с българските си колеги. Като задочен член на Дружеството на новите художници в България той изпраща свои картини за участия в общите художествени изложби в София. През есента на ١٩٤٠ Гърнев подрежда представителна изложба в галерия „Ленбах“ (най-голямата частна галерия в Мюнхен), преминала със шумен успех.

По-голямата част от творчеството на художника, създадено в онези години, е унищожено при бомбардировките над Мюнхен по време на Втората световна война. След ١٩٤٥ той продължава активно да рисува и да участва в художествения живот на Мюнхен. Член-основател на Съюза за защита на творците на изобразителното изкуство и на мюнхенската група „Павилион“, на която е и председател, той участва в ежегодните изложби на организацията и в редица други общи изложби. След години отсъствие от българския художествен живот, през 1965 е поканен и участва в Национална изложба на живописта в София с картината „Ездачка“. Умира внезапно на 1 септември 1966 в Мюнхен.

Унищожение.

Това изплува като изречено от вътрешния ми глас, докато слушах гениалното гравитиране на Евгени Божанов – тази вечер в преливащата от възторг зала „България“ – където той с лекота дописваше във въздуха нотните знаци на Бетовен…

Унищожение на грозотата. Унищожение на гнусотата. Удивително безпощадно унищожение на посредствеността във всичките ѝ форми и съдържания…

Красотата убива. Но не умъртвява.

Централна София тази вечер беше залята не от мръсната, но вечно невинна кръв на грознодушните, а от първородната светлина на отвъднебесната реалност. Гробището на падналите ангели беше осквернено от придошлата светлина. Върху която крачеше покачен върху невидими кокили и мистериозният симфонизъм на Берлиоз.

Беше реално съновидение. И извънредният румънски диригент стърчеше и докосваше наднебесните същества. И българската публиката бе единна, някак задружна, не по български, направо ошашавена от онова, което чуваше и виждаше. Аплодираше като бясна и мигом млъкваше, щом гениалният сядаше пред рояла, за да започне отново да преде непреводими фигури с ангелските си пръсти и да спира времето, докато ние не оставахме без дъх. Единният Бог бе слязъл между нас и блаженстваше.

А само час преди това в Двореца се настани изневиделица, появил се сякаш от подсъзнанието на небитието, живият живописец Константин – Кочо Гърнев. Споминал се е през 1966 г. като автентичен българин в Мюнхен. Но оценен още преди Втората световна касапница като бляскав талант от баварската общност. Толкова високо ценен, че Хитлер и Гьобелс са били респектирани от този неариец, цветен балкански субект от Македония.

От тази вечер, половин век след кончината му, бе турен край на забраната у нас да стъпи дори косъм от четката му. От тази вечер НХГ е окупирана за цял месец от вълшебните работи на този наш сънародник-нашественик.

От днес Галерията има и втора собствена, първокачествена картина, дарена от колекционера Павлин Тодоров. Така се казва човекът, който смело прекоси забраната и забравата, и върна на изкуството ни това забутано в националната памет име, което ще отекне като откритието на романа „Калуна-каля“ от Георги Божинов.

С тази уговорка, че Германия знае, помни и не се срамува от небивалия ни талант, докато върховният рòден роман едва ли ще завладее разнокултурната общност на днешен Мюнхен.

Което не е особено важно.

По-важно е, че красотата убива околната ни грозота, унищожава я макар и само за час или два.

Инак България никога няма да се превърне в една Голяма, Огромна Зала „България“, както и Централна София никога няма да бъде наистина непровинциална столица на националната ни душа…

Защото духовната грозота у нас продължава да убива всичко различно, а красотата още не може да свикне с това, че може да унищожава…

Тъй като красивото никога не умъртвява, дори смъртта.

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет и преводач, журналист, издател и общественик. Към 2011 година има издадени девет стихосбирки и е носител на български и международни награди за поезия. Негови стихове са включени в различни антологии на българската поезия по света, има и самостоятелни публикации в САЩ, Англия, Русия, Италия, Унгария, Индия, Гърция, Сърбия, Австрия, Албания, Украйна, Молдова, Република Македония, Полша, Словения. Превежда от руски и френски. Член на Сдружението на българските писатели.

Коментари (2)

- 23-02-2018|Sara P,

You`re killing me softly with this words, my ruddy Rumen!!! Kisses, Sara

- 02-03-2018|Голяма Задушнишца

Старостта е немощна муза, музата – ненаситна любовница. Добре, че я целуваме със затворени очи. Колко коварно е всичко в нас.

Как капитализмът променя съзнанието

Автор(и): Джонатан Хейт

Светът ни се променя бързо – екологически, икономически, демографски, а и по толкова много други начини. Организации като Центъра за хората и природата – както и онлайн-форуми като този – съществуват отчасти и поради това, че повечето от нас се чувстват объркани от тези промени. Ние искаме да разговаряме за това какво означават те. И особено много сме объркани когато стане дума за етиката на всичко това. На какво трябва да се възхищаваме? Какво трябва да оплакваме, срещу какво да се съпротивяваме? Но самият акт на правене на етически съждения е силно усложнен от факта, че тези бързи промени същевременно променят и етиката ни. Как можем да планираме бъдещето, когато можем да бъдем сигурни, че децата ни ще виждат нещата по съвсем различен начин в сравнение с нас – особено в Азия и други региони, които тепърва възприемат капитализма заедно с трансформациите, които той носи.

Нека да започнем с графиката по-долу, която е моето собствено предложение за „най-важната графика на света“. Тя показва Брутния вътрешен продукт (БВП) на глава от населението – от година 1 до 2001, разпределени по региони. Човек може да види момента, в който Западна Европа е започнала да задминава Китай – онова мъничко повдигане нагоре по синята линия, някъде около 1500 г., когато европейците започват да въвеждат търговския капитализъм. Те създават мореплавателни и финансови технологии, позволяващи да се пренасят огромни количества стоки чрез използване на кораби. Но това леко повдигане е нищо в сравнение със скока нагоре, направен през 19 век, когато Европа – а още повече Съединените щати – въвеждат индустриалния капитализъм. Хората се научават да създават неща бързо и евтино, чрез използване на фабрики.

Фигура 1. „Хокейният стик“ на бързото благоденствие от най-ново време. Източник: Дерек Томпсън (2012), чрез използване на данни от Ангъс Мадисън.

Разбира се, богатството не е добре разпределено, а индустриализацията често има брутална първоначална фаза, но в хода на няколко поколения материалният комфорт нараства драматично за (бързо нарастващата) средна класа, работническата класа и в края на краищата дори за бедните.

Обичам тази графика, тъй като тя показва как капитализмът е променил Запада и Япония за един исторически миг, а и тя предсказва подобна трансформация за останалия свят. Милиарди хора излизат от бедността, докато глобализацията ги свързва с международни пазари и прави възможно да извършват работа, която създава далеч по-голяма икономическа стойност, отколкото дребното селско стопанство някога е могло. В хода на няколко десетилетия милиарди хора ще бъдат също толкова богати, колкото са днес американците.

Но как ви кара да се чувствате всичко това?

Когато показвам тази графика в Азия, публиките я обичат и, както изглежда, я приемат като пътна карта за аспирациите си. Образованите азиатци следят нивата на нарастване на БВП със същата страст, с която европейците следят футболните резултати; те искат техният отбор да спечели. Но когато я показвам в Европа и Северна Америка, често получавам по-двусмислени реакции. „Не можем просто да растем до безкрайност!“, казват някои. „Ще разрушим планетата!“, казват други. Тези възражения изглежда идват изцяло от политическата левица, която има дълга традиция на колебливост или дори открита враждебност срещу капитализма, простираща се със столетия назад.[41]

Съгласен съм, че планетата не може да поддържа десет милиарда жители, консумиращи на нивото на днешните американци. Но бих искал да посоча как капиталистическото развитие клони към променяне на ценности и начини на живот по начини, които може би ще успокоят малко хората, които се идентифицират като ориентирани политически наляво, или ангажирани със социални и екологически въпроси.

Най-добрите изследвания върху начините, по които покачващото се благоденствие променя хората, идват от Световният ценностен обзор (СЦО) – едно дългогодишно изследване, ръководено от учените Рон Ингълхарт и Кристиан Велцел.[42] Екипът на Обзора е събирал данни за представителни групи от хора в много страни приблизително на всеки шест години, от началото на ранните 1980. Започнали са с двадесет страни, а в момента – след шестата фаза на изследването – разполагат с информация за 95 страни. Задават повече от сто въпроса по теми като религия, демокрация, права на жените, капитализъм и национални приоритети.

След всяка фаза авторите изчисляват средните резултати за всяка страна по всеки от ценностните въпроси, а след това провеждат процедура, наречена „многоизмерно скалиране“, с чиято помощ създават двуизмерна карта/координатна система, на която всяка страна може да бъде позиционирана.

Фигура 2. Културната карта на Ингълхарт-Велцел, 2017

Авторите на Обзора интерпретират двете измерения на картата по следния начин:

– Вертикалното измерение преминава от „традиционни ценности“ долу (при тези ценности хората изразяват висока оценка за неща като религия, ритуал, йерархия и почит към авторитети като Бог и родители) към „светски ценности“, горе (които са обратното).

– Хоризонталното измерение преминава от „ценности на оцеляването“ вляво (при които хората подчертават важността на икономическата и физическа сигурност над всичко останало) към „ценности на себеизразяването“ вдясно (при които хората започват да ценят неща, намиращи се отвъд парите – по-специално независимост и права; те искат свободата да определят самостоятелно развоя на живота си и да получават от него нещо повече от финансово богатство).

Най-добрият начин да се разбере графиката е да се вземе предвид факта, че почти всички общества някога са били селскостопански. Пред-индустриалните селскостопански култури обикновено имат традиционни и такива на оцеляването ценности (те са разположени в долната лява част на картата). Животът в тях е труден и непредсказуем, така че човек трябва да се придържа към задълженията си и да разчита на разширеното си семейство за защита.

Но в процеса на индустриализация, когато хората напускат селските региони и започват да работят във фабрики, богатството се увеличава и ценностите се изместват. Интересното е, че страните не се движат праволинейно по диагонала, от бедните квадранти (заемани понастоящем от ислямски и африкански нации) към богатите такива (заети най-вече от скандинавските страни, горе вдясно). Процесът е по-скоро двустепенен. Първо страните се изместват нагоре, от традиционните/на оцеляването ценности към светски такива. Когато парите идват от фабричен труд, то не остава особено много време или място за религиозни ритуали. Когато страните им се намират в този квадрант, хората изразяват материалистически ценности – те искат пари, не просто заради сигурността, но и заради социалния престиж, който те могат да им предоставят.

Това според мен е фазата, която дава на капитализма лошо име в толкова много страни, особено сред интелектуалците и артистите. Със сигурност тук изглежда, че капиталистите експлоатират работниците (защото задържат за себе си почти цялата допълнително създадена стойност), а работниците приемат това, като се заемат с лудешко търсене на консуматорски наслаждения, чрез което изглежда само подхранват циклите на собствената си експлоатация.

Но ако само изчакате няколко поколения, то обикновено стигате до втората фаза. Обществата преминават към работни дейности, свързани повече със сферата на услугите, които изискват (и насърчават) много по-различни способности и ценности, в сравнение с фабричните работни места. С други думи, в процеса на забогатяване на обществата животът по правило става по-сигурен, и то не само поради снижаването на рискови фактори като болести, глад и уязвимост към природни бедствия, но също и поради снижаване на политическата бруталност. Хората получават права. Нетният ефект от повишаващата се сигурност е, че ценностите им се променят по начини, които модерната политическа левица би трябвало да обича. Велцел обяснява по следния начин какво се случва когато страните се придвижват надясно по скалата във Фигура 2:

Намаляващите екзистенциални напрежения отварят умовете на хората и ги карат да поставят свободата над сигурността, независимостта над авторитета, разнообразието над еднообразието и творчеството над дисциплината.[43]

Поколенията, израснали с тези „отворени умове“ и „експресивни ценности“ започват да се грижат за правата на жените, на животните, на гей-хората, изобщо за човешките права и околната среда. Те започват да очакват повече от живота, отколкото са го правили родителите им. Когато жените разполагат с образование и изгледи за кариера, те започват да имат по-малко деца – всъщност толкова малко, че, ако изключим под-сахарска Африка (която ще бъде последният регион, преминаващ през този „демографски преход“), населението в останалите части на света ще започне да намалява след само няколко десетилетия и ще спадне рязко през двадесет и втория век.[44]

Наскоро се завърнах от тримесечно пътуване из Азия и думите на Велцел бяха като един вид Розетски камък за разбирането на огромната пропаст между поколенията, която се отваря в бързо развиващите се азиатски нации. Повечето азиатци на възраст под тридесет и пет не са преживявали неща като глад, война или страх от отвличане през нощта. Но по-голямата част от родителите им са израснали с такива екзистенциални заплахи и техните ценности – така наречените „азиатски ценности“, при които авторитетът стои по-високо от свободата – не се побират добре в умовете на днешните млади хора, които са се изместили надясно в спектъра на СЦО.[45]

Докато хората стават по-богати и по-сигурни, ценностите им се променят точно по начините, описвани от Велцел. Младите хора започват да изискват едни от други, а също и от правителствата си, по-отговорно социално и екологическо поведение. Хората и страните се развиват в направление, което може да бъде наречено единствено прогресивно, или клонящо наляво. Това не означава, че ляво ориентираните политически партии разполагат с някакво предимство – те често отиват прекалено много напред, или прекалено наляво, от средния избирател. А освен това този процес работи само за социални въпроси – не и за икономически въпроси като данъчно облагане или размерите на правителството.

Но общият консенсус п социалните и екологически въпроси се измества наляво (политически), и това е моят централен пункт: капитализмът и богатството, което той създава, променят природата и човечеството едновременно. Всяка дискусия за „устойчивото“ или „издръжливо“ бъдеще трябва да признава не само разрушенията, причинени от индустриалната революция и консуматорското общество, но и прогресивните екологически ценности, екологически издържаните технологии и намаляващите населения, които са неизбежен резултат от икономическото развитие. Капитализмът променя съзнанието. Капитализмът ни е довел до тази екологическа бъркотия, по времена, в които повечето хора са имали материалистически ценности и не са се грижели особено много за околната среда.[46] Но докато ценностите и културите се изместват към пост-материализма навсякъде по света, капитализмът може и да ни помогне да се измъкнем от нея.

Джонатан Хейт е социален психолог и професор в програмата „Бизнес и общество“ на университета Ню Йорк (Бизнес-школа Стърн). Той е автор на „Праведният ум: защо инак добри хора са разделени от политика и религия„.

Коментари (1)

- 16-02-2018|Николаи

„Битието определя сьзнанието“ е казал класикьт. Иначе всички подобни графични или числови / (www.hofstede-insights.com/country-comparison/bulgaria /

визуализации на социални корелации имат 2 проблема: 1.Не е ясно какво точно мерят и 2. Каква е посоката на причинно-следствените им врьзки.

Пренаписването на историята в Източна Европа

Автор(и): Волха Чарниш и Евгений Финкел

Новият закон за Холокоста в Полша и политиките на миналото

Миналата седмица полският президент Анджей Дуда подписа един оспорван закон, който поставя извън закона твърдения, приписващи отговорност за Холокоста и други нацистки престъпления на „полската нация“. В една телевизионна реч Дуда каза, че законът защитава интересите, достойнството и историческата истина на Полша, „така че да не бъдем клеветени“. Това решение предизвика възмущение в западните страни. Human Rights Watch предупреди, че то ще има „смразяващ ефект върху свободата на словото“. Жан-Ив льо Дриан, френският външен министър, каза, че полското правителство не трябва да се опитва „да пренаписва историята“. А израелският премиер-министър Бенямин Нетаняху нарече закона „неоснователен“. „Аз съм силно против него“, каза той. „Не може да се променя историята и Холокостът не може да бъде отречен“.

Законът е само последна част от един по-мащабен опит за исторически ревизионизъм. Миналата година управляващата полска партия Право и справедливост (ПИС) иззе управлението на музея на Втората световна война в Гданск, в опит да промени изложенията му, с цел да се подчертае полското страдание и героизъм. Директорът на музея беше уволнен, бордът на настоятелите му променен чрез включване на десни полски историци с про-ПИС ориентация, а едно от изложенията за съвременните конфликти по света беше заменено от патриотична анимация за борбите на Полша от началото на Втората световна война до падането на Съветския съюз. Освен това ПИС заговори за нови репарации от Германия и започна да премахва „паметниците на благодарност“ към Червената армия, издигнати в страната след Втората световна война.

Но Полша не е единствената посткомунистическа страна, която се опитва да представи по нов начин историята на ролята си във Втората световна война и да защитава собственото си разбиране за това какво е било участието ѝ в Холокоста. Критиците на подобни политики казват, че те фалшифицират историята; защитниците им пък настояват, че те представляват нормална и необходима фаза от изграждането на държавата или дори смели опити за запазване на историческата истина. Всъщност подобни събития имат само малко общо с историческата точност или изграждането на държавата. Скорошният подем на опитите за преоформяне на историческата памет е задвижван от три взаимно свързани фактора: намаляващото влияние на институциите на ЕС, възхода на крайнодесните партии и увеличаващите се напрежения с Русия.

След комунизма

През 1990-те, докато международната общност беше изцяло заета с политическите и икономически реформи, предизвикани от падането на комунизма, източноевропейските държави бяха заети с един друг важен, но до голяма степен незабелязан процес: реконструиране и предефиниране на националните им истории, особено що се отнася до преосмислянето на Втората световна война и Холокоста.

Централна част от това усилие е утвърждаването на национална жертвеност. През 1992 Литва откри Музей на жертвите на геноциди, който възпоменава престъпленията на съветската окупация, но първоначално игнорираше Холокоста. През 1998 Полша създаде Институт за национално припомняне, който изследва и преследва нацистки и съветски престъпления срещу полската нация. През 2002 Унгария превърна бившето главно управление на нацистката, а по-късно и комунистическа полиция в Дом на терора – музей, посветен на нацистките и съветски престъпления.

Тези институции не само възпоменават миналото и възпитават обществеността, но служат и на политически цели. Вътре в страните националната жертвеност е мощно средство за мобилизация на политическа подкрепа и легитимация на онези, които разиграват темата. В чужбина правителствата използват фокуса върху миналите [собствени] страдания, за да оказват натиск в преговори с ЕС и НАТО.

И все пак в началото официалните опити за използване на историята трябваше да съществуват заедно с условията, наложени от ЕС, който изискваше поне реторическа конфронтация с наследствата на антисемитизма, Холокоста и Втората световна война. През 1990-те Европейският парламент прие множество резолюции, възпоменаващи Холокоста и призоваващи националните правителства да възстановят отнети еврейски собствености, както и да се борят срещу антисемитизма. И макар че не бяха обвързващи, тези резолюции подаваха сигнал за това какво западноевропейските страни очакват от бъдещите членове.

И правителствата в Източна Европа реагираха. Те създаваха комисии по Холокоста и включваха изучаването му в учебници, при това в почти същите обеми, както и в западните учебници. Някои страни, като балтийските, обръщаха само повърхностно внимание на миналите жестокости. Други бяха по-сериозни при конфронтацията с миналото. Полша например прокара през 1997 законодателство за възстановяване на общинска еврейска собственост, конфискувана от нацистките и комунистически власти, на предвоенните собственици, а през 2003 създаде Център за изследване на Холокоста към престижната Полска академия на науките. Когато по време на изборите от 2001 отговорността за клането в Йедвабне от 1941, при което етнически поляци са избили няколкостотин от еврейските си съседи, се превърна в централен въпрос, либерално настроеният полски президент Александър Квасниевски се извини за погрома. Изглеждаше така, сякаш национализмът би могъл да съществува заедно с един плуралистичен разговор за миналото.

Но дори и тези първоначални, колебливи опити за конфронтация с Холокоста се оказаха много спорни. Едно социологическо допитване от 2001 показа, че 48 процента от поляците не одобряват извинението на Квасниевски. Когато през 1995 литовският президент Алгирдас Бразаускас поиска прошка за литовците, които са убивали евреи, той беше пресрещнат с искания от страна на някои части от литовската интелигенция, евреите също да се извинят за начина, по който са третирали литовците по време на съветската окупация.

От приемане към съпротива

През последните години разказите за възпоменанието на Холокоста и източноевропейската жертвеност започват все повече да се сблъскват. С официалната институционализация на националното страдание, националистическите елити направиха ходове, целящи да маргинализират неудобното минало.

Полша води колоната, отчасти благодарение на възхода на крайнодясната и популистка ПИС. Партията отново и отново се опитва да представи плуралистичния разговор за миналото като атака срещу полската чест. От полските евреи се изиска да докажат лоялността си към Полша, като защитят новия Закон за Холокоста срещу чуждите критики. Позицията на ПИС е в съгласие с общественото мнение. При едно допитване от 2015 само 23 процента от респондентите се съгласяват, че полските престъпления срещу евреите „са все още валидни и трябва да бъдат разкривани и публикувани публично“. Два пъти повече хора казват, че, ако и престъпленията трябва да се помнят, те не говорят нищо за по-широките настроения на поляците към евреите по време на Втората световна война. Дори и модерната полска музика черпи вдъхновение от идеята за жертвеността на страната. Рапъри като Тадек и пънк-рокери като Кукиз разпространяват националното послание.

Но Полша далеч не е нещо уникално. В Унгария – друга страна, ръководена от крайнодясно популистко правителство – един паметник на Холокоста, издигнат през 2014, представя държавата като невинна жертва на германската агресия, въпреки военновременния съюз на страната с Германия и активното участие на унгарски колаборатори в Холокоста. Миналата година унгарският премиер-министър Виктор Орбан описа адмирал Хорти, който е управлявал Унгария от 1920 до 1944 и е въвлякъл страната в съюза ѝ с Германия, като „изключителен държавник„.

Историята е много подобна в Балтийските страни. През 2001 Литва допълни криминалното си законодателство със закон, който предвижда до две години затвор за ония, които „отричат или грубо омаловажават„геноцидите, извършени от нацистка Германия или Съветския съюз срещу литовци. Една скорошна книга, в която се излага колаборацията на литовци в Холокоста предизвика остра ответна реакция срещу авторката, журналистката Рута Ванагаите. По-рано този месец Латвия награди с финансова помощ всички ветерани от Втората световна война, включително и доброволците в SS.

През 2015 украинският парламент прокара два закона, които преформулират опита на страната от Втората световна война. Първият криминализира отричането на наследството на „борбата за независимост на Украйна през 20 век“ и възхвалява брутално-насилствени групи като Организацията на украинските националисти, които са сътрудничили на нацистите и са избили големи групи от еврейски и полски цивилни граждани в името на украинската държавност по време на Втората световна война. Вторият закон превръща в престъпление отхвърлянето на „престъпния характер на комунистическия тоталитарен режим от 1917-91 в Украйна“.

Политиките на историята

Основен фактор зад нарастващата съпротива срещу неудобната история е намаляващото влияние на ЕС и отслабената привлекателност на западноевропейските норми. Досега повечето източноевропейски страни или вече са се присъединили към ЕС, или, като Украйна, са се отказали по същество от тази идея. Членството в ЕС освободи крайнодесните правителства в страни като Унгария и Полша от необходимостта да следват либерални норми не само при политическата свобода и върховенството на закона, но също и когато става дума за паметта на Холокоста. Централната роля на Германия в институциите на ЕС също предлага на държави като Полша и Унгария неустоимо изкушение да представят отново и отново собственото си страдание по време на Втората световна война – цел, която се намира в конфликт с централността на Холокоста в утвърдените разкази на ЕС за следвоенната европейска история.

Нещо повече, възходът на крайнодесните популистки партии из цяла Европа означава, че съюзът вече не говори с един глас. Санкционирането на някоя отделна държава днес е вече по-трудно. Крайнодесните популистки политици, по традиция евроскептици, днес са дори още по-склонни да предизвикат международно неодобрение и да печелят вътрешна популярност като разпалват национализма и оневиняват миналото. За да може да процъфтява, тяхната идеология се нуждае от реални или въображаеми заплахи от мощни „други“. Разказите за национално мъченичество задоволяват тези потребности, а международната шумотевица, която те предизвикват, усилва твърденията, че нацията се намира под нападение от престъпни чужди, особено от мощни евреи.

Еднакво важна в това отношение, руската анексация на Крим от 2014 допълнително усили възприятията за национална уязвимост в източна Европа. Колкото по-видима е руската заплаха, реална или въображаема, толкова повече посткомунистическите държави усилват шумотевицата около националната жертвеност и се опитват да ограничат конкуриращия се с нея разказ за Холокоста. И макар че руската заплаха е най-очебийна в Украйна и Балтийските страни, тя мотивира и други посткомунистически страни, където има спомени за руска агресия, включително и Полша.

В държавите, които се чувстват директно заплашени от Русия и са управлявани от крайнодесни популистки партии, тенденцията към контролиране на историята и заглушаване на неудобните факти относно собствената им роля по време на Втората световна война най-вероятно ще продължат. Това ще изостри напреженията със Съединените щати и Израел, ще разделя съюзници дори и вътре в самата Източна Европа и ще задушава откритите дебати. Ироничното тук е, че автокрацията на Путин най-вероятно е онази, която ще спечели най-много от един такъв развой на нещата.

Но все още има надежда. Тъмните минали събития се третират по различни начини в страните, в които левицата си остава силна и където руската заплаха е по-малко осезаема. Левите партии са идеологически по-малко склонни да апелират към национализма, а десният наратив за жертвеността е по-малко убедителен без наличието на външна заплаха. В Словакия прокуратурата е изискала от Върховния съд да забрани крайнодясната Народна партия, която превръща в идол колаборационисткия лидер на страната от Втората световна война Йозеф Тисо. През 2016 президентът и мремиер-министърът на Словакия откриха Музей на Холокоста в Серед, който документира словашкия колаборационизъм с нацистите и съдбата на евреите в страната. Румъния, един от най-новите членове на съюза и германски съюзник по време на войната, представя един дори още по-положителен пример. В страната е поставено извън закона отричането на Холокоста, призната е собствената роля в него и се изплащат пенсии на хората, оцелели по време на антиеврейските преследвания от Втората световна война. Макар че миналото не може да бъде променено, някои държави показват, че са готови да се учат от него.

Евгений Финкел е асистент по политически науки и международни отношения в университета Джордж Вашингтон, САЩ

Волха Чарниш е белоруско-американска изследователка на най-близкото източноевропейско минало. Специализира се в областите на историческата политическа икономия, и етническите политики. Нейни изследвания са били публикувани в авторитетни научни издания като American Political Science Review, Comparative Political Studies, European Journal of International Relations. През 2016 е спечелила наградата за най-добра статия на Американската асоциация за политически науки. Получила е докторска степен от университета в Харвард през май 2017.

Коментари (3)

- 21-02-2018|Петров

Център на статията е отношението към Холокоста в Полша и другите източно европейци. Искам да добавя един малък пример от София.

В галерията на открито на Любомир Далчев, стои копие от неговия паметник в лагера Маутхаузен, където бяха смляни в дупката на кариерата хиляди евреи от Холандия и други ненужни на Райха хора. Това е една фигура, която с драма и сила възвестява края на Холокоста и началото на Свободата. Една скулптура, която е единствена в България за жертвите на Холокоста. Надали някой може да ѝ отрече художествената и драматична сила.

Но какво е отношението към този значителен паметник за Холокоста. Пълна тишина. Нито една снимка някъде, нито една дума от някого. За 35 години името на паметника и името на автора бяха изкъртени от ДС и общинарите, които въпреки, че всеки ден го виждат, не намериха няколко пари да възстановят табелките. Даже не можаха да намерят някои с парцал да отиде и да го почисти. И никой не го вижда. Направиха си пазар около него.

Министъра на Културата, когато беше в Австрия, посети Маутхаузен и се поклони на паметника на Далчев. Но в София от хората в неговото министерство и от стотиците платени да се грижат за изкуството нито дума. Защо се срамуват, или защо така се страхуват, че никой нищо да не знае. ДС го няма, бдящите за СОЦА ги няма. Има огромен персонал в медиите, които отразяват какво ли не. Но паметника за Холокоста не го виждат даже и в центъра и го „няма“ в България.

И това отношение към Холокоста да е само с този паметник

- 25-02-2018|Гърдев

Напълно съм съгласен.Копието от паметника на Далчев трябва да се почисти и експонира по подходящ начин.Сега.

- 04-03-2018|Петров

И не само това. Време е този паметник да се публикува някъде и да се разбере, че и ние сме направили нещо за Холокоста. Някои може да твърдят, че паметника е само за българите, или само за руснаците, или само за партийците. Това ще значи, че не признаваме Холокоста за евреите, въпреки, че загиналите българи, руснаци, комунисти може и да са евреи. Други невежи може да твърдят, че Австрия не е Германия. А тя тогава беше Германия и Хитлер е роден само на десетина километра от Маутхаузен. Можем ли да кажем, когато един лагер е за евреите, че не е за тях, защото имало и не евреи. Или защото Далчев го е направил. Не знам защо толкова години се мълчеше за това. Може да има и други причини.

Тихата феминистка революция в арабския свят

Автор(и): Хема Мартин Муньоз

На външните наблюдатели арабските общества често изглеждат сковани и съпротивляващи се на промените, защото това, което те виждат, са управляващите режими, които най-често силно се съпротивляват на промяната и развитието. Но този образ е почти противоположен на действителността в арабските общества, където една много голяма динамика отваря вратите за много видове промяна, макар и с различни скорости и по сложни противоречиви пътища, особено когато промяната „отдолу“ среща съпротива „отгоре“.

Да вземем арабските жени. Господстващата представа за тях е като за пасивни, екзотични и забулени жертви, за жени, които само реагират на събитията вместо активно да участват в тях. Арабската жена е един безличен обект на общностни стереотипи, които поддържат предразсъдъците на културата.

Но в действителност арабските общества са въвлечени в един процес на огромна и неотменима промяна, в която решаваща роля играят жените. През последните петдесет години интензивната урбанизация и феминизацията на работната сила във всички арабски страни изведоха извънредно много жени на обществената арена.

През този период разликите между нивата на образование на момчетата и на момичетата намаляха навсякъде, макар и с различна скорост в различните страни. В същност сега в много арабски страни в гимназиите и в университетите има повече момичета, отколкото момчета, което показва, че родителите смятат образованието на дъщерите си за толкова важно, колкото и това на синовете им. Освен това всички проучвания показват, че младите мъже и жени искат да учат и да имат професия преди да се оженят. (Още повече, че те в все по-голяма степен искат сами да избират своя партньор в живота.)

В същото време демографските промени заедно със социални и икономически фактори, които засягат образованието и работата, налагат дълбока промяна в традиционния модел на арабското семейство. По-високата възраст за женитба и намаляващата раждаемост, които са преки последици от широката употреба на средства за предпазване от забременяване, намаляват размера на семейството до стойности, които са много близки до „нуклеарното семейство“ на Запад. Вероятно арабските страни от Магребския регион са водещите в това отношение, но явлението може да се наблюдава в целия арабски свят, дори в най-консервативно настроените държави.

Този нов семеен модел набира толкова много сила, че започва да се налага в аграрните общества, където упадъкът на аграрната икономика е съпроводен с рязка промяна към все по-малки семейства. Тази промяна става с почти еднаква скорост навсякъде в арабския свят, но често тя се случва едновременно в града и в селото.

Не е изненадващо, че тези промени водят до преразпределение на властта между стари и млади, както и между мъжете и жените. Сега ние сме свидетели на постепенно отслабване на патриархата и то се подкрепя от това, че има обрат във формата на семейството: традиционните семейства все повече биват заменяни от по-нуклеарни такива.

Разбира се, тези промени не означават, че се случва рязко скъсване с миналото. Цялата промяна отразява местните компромиси с традицията и с патриархалните правила, както и различните скорости, с които става взаимното приспособяване между новите и старите начини на живот. Промените обаче са забележително по-слаби и по-сложни в страни като Ирак и Палестина и това се дължи на тежките конфликти, в които те са въвлечени.

Динамиката та промяната в арабските общества рядко е съпроводена от промяна в политическата система. Повечето държави се съпротивляват на процесите на преобразуване на законовите рамки на съществуването им. Те с право се страхуват, че разширяването на индивидуалната автономия в рамките на семейството, както отслабването на патриархалната власт, биха могли да доведат до публично поставяне под въпрос на идеологическата основа на властта на държавата.

Резултатът е широко разпространен призив на правителствата към религиозните норми и в по-малка степен едно обръщане към традицията за да се узакони продължаването на патриархалния ред. „Държавният феминизъм“ общо взето е повече една демонстрация на реторически или политически символизъм, занимаващ се най-вече с международна реклама на прогресивния имидж на тези правителства, отколкото е действителен мотор за промяна.

Обаче няма съмнение, че политическите власти в региона не по-малко от самите семейства ще бъдат принудени да приемат несъответствията с традиционния модел, когато се стигне до преобразуването на условията на живот на жените. Тази промяна ще засегне много други и тя трябва да бъде анализирана както от гледната точка на арабите, така и от други – външни на арабската – гледни точки.

Това е особено необходимо, защото положението на жените е един от основните показатели, по които външният свят, и най-вече Западът, използват, за да оценяват арабския свят. И за нещастие подобни оценки имат тенденцията да се съсредоточават върху предполагаемата му неподвижност, която произтича от нормите на Исляма, които затъмняват познаването на действителните промени, които настъпват.

Разбира се, преобладаващият възглед към арабските общества често потиска възможностите на хората отвън да се освободят от предубеждението си, че Ислямът държи всички арабски жени да следват предписания от традицията начин на живот, докато в действителност жените живеят в много различаващи се условия. Това не позволява на мнозина да виждат и ограничава в много голяма степен възможността им да оценят дълбоките промени, които стават в арабските общества, и по-специално да видят и оценят как жените са тези, които тласкат напред промените. Така Западът рискува да се лиши от един важен ключ за разбирането на арабския свят днес и на това, което той ще е утре.

Превод: Емил Коен

Първоначална публикация в бюлетина „Правата на човека във фокус“

(Издание на БХК, Брой 24, 2011 г.)

Хема Мартин Муньоз е испанска арабистка, експертка по арабския свят, професорка по социология на арабския и ислямския свят в Автономния университет в Мадрид от 1998. Била е съветничка на министър-председателя на два пъти по време на мандатите на Фелипе Гонсалес и Хосе Мария Аснар. Тя е първи генерален директор на интеркултурната фондация Casa Árabe от създаването й през юли 2006 г. до 29 март 2012 г.

Март 2018

Краят на стария Израел

Автор(и): Алуф Бен

Как Бенямин Нетаняху трансформира нацията

С Израел – или поне с онази до голяма степен секуларна и прогресивна версия на Израел, която някога пленяваше въображението на света – е свършено. И макар че онзи Израел винаги е бил донякъде фантазия, то митът за него винаги се е основавал на някаква реалност. Днес тази реалност се е променила и страната, която я замества, е дълбоко различна от онази, която основателите ѝ са си представяли преди почти 70 години. От времето на последните избори, през март 2015, определен брой бавно развиващи се тенденции получиха рязко ускорение. И ако те продължат, страната в най-скоро време би могла да стане неузнаваема.

Но дори и така трансформацията вече е драматична. Настоящите лидери на Израел – водени от премиер-министъра Бенямин Нетаняху, който от избягващ рискове консерватор се превърна след изборите в крайнодесен радикал – разбират демокрацията като нещо, което е равнозначно на неоспорвано управление на мнозинството и нямат никаква търпимост към ограничения от рода на съдебно преразглеждане или защита на малцинствата. От тяхна гледна точка Израел е еврейска държава и демократична държава – именно в тази последователност. Само евреите трябва да имат пълни права, докато чуждите [gentiles] трябва да бъдат третирани с подозрителност. Колкото и крайно да звучат, тези възгледи са вече широко разпространени: според едно допитване, извършено от центъра Пю и публикувано през март 2016, 79 процента от еврейските израелци поддържат идеята за „привилегировано третиране“ на евреите – евфемизъм, който едва-едва прикрива дискриминацията срещу не-евреите.

Междувременно двудържавното решение на конфликта с палестинците вече е махнато от масата и Израел неотклонно превръща окупацията на Източен Ерусалим и Западния бряг в перманентна. Групите за човешки и дисидентски права, които критикуват окупацията и излагат на показ злоупотребите ѝ, са охулвани от официалните лица, а правителството се опитва да прокарва нови закони, ограничаващи дейността им. Арабско-еврейските взаимоотношения вътре в страната са в най-ниската си точка, а израелското общество се разпада на съставните си племена.

Самият Нетаняху преуспява сред това племенничество [tribalism], което обслужва пожизнената му цел да замести традиционния израелски елит с един друг, който е в по-голямо съгласие със собствената му философия. Но източниците на всички тези промени далеч предшестват сегашния премиер-министър. За да могат те да бъдат истински разбрани, човек трябва да се вгледа много по-назад в израелската история, чак до основаването на страната през 1948.

Старият човек и новият евреин

Модерният Израел е създаден от група секуларни социалисти, ръководени от Давид Бен-Гурион, който става пръв министър-председател. „Старият човек“, както той е известен, се опитва да създаде родина за един нов вид евреи: воини-първопроходци, които ще орат земята с пушка на гърба, а след това ще четат поезия около лагерния огън, докато битката бъде спечелена. (Този вид „нов евреин“ е митологизиран особено добре във филма „Екзодус“, където главната роля се изпълнява от Пол Нюман). Макар и цивилен, Бен-Гурион е военен водач. През 1948 той ръководи победоносната Война за независимост на младата държава срещу арабските ѝ съседи и палестинците, повечето от които след това са прогонени от страната. А когато войната приключва, Старият човек ръководи създаването на Израелските въоръжени сили (ИВС), които оформя като основно средство (заедно с много други) за превръщане на разноезичните еврейски имигранти в граждани, говорещи иврит.

Бен-Гурион е левичар, но не и либерал. След независимостта той поставя останалите в страната арабски граждани под военно управление (състояние, което продължава до 1966) и изземва голяма част от земята им, която дава на еврейски общности. Партията му, Мапаи (предшественица на Лейбъристката партия) контролира икономиката и разпределението на работни места в страната. Бен-Гурион и хората от неговата кохорта са почти само Ашкенази[47] (от източноевропейски произход) и те упражняват дискриминация срещу сефардските евреи (известни в Израел като Мизрахим), които идват най-вече от арабски страни като Ирак, Мароко, Тунис и Йемен. Освен това Бен-Гурион подценява силата на религията, която според него ще си отиде когато се сблъска със секуларната модерност. По тази причина той позволява на ортооксалните евреи да запазят образователната си автономия вътре в новата държава – с което на практика осигурява появата на бъдещите поколения от религиозни избиратели.

При всички слабости на Бен-Гурион, постиженията му са огромни и те не трябва да бъдат подценявани: той създава една от най-високоразвитите държави в постколониалния свят с военни сили на световно ниво, включително и ядрени оръжия, плюс също толкова динамични научни и технологически институции. Разчитането на въоръжените сили като спояваща сила също проработва много добре, по същество асимилирайки голям брой новопристигнали евреи. Това разчитане на военните – заедно с победите им във войните от 1948, 1956 и 1967 – помага да се затвърди централността на ИВС в израелското общество. Дори и в наши дни службата в най-престижните отделения на армията е най-сигурният път за правене на кариера в страната. Армията е предоставяла голям брой от водачите на страната, от Ицхак Рабин и Езер Вайцман до Ехуд Барак и Ариел Шарон, и всеки началник-щаб или шеф на разузнаването става моментално кандидат за висок пост в управлението след като се пенсионира.

Първото голямо предизвикателство към представата на Бен-Гурион за Израел се случва на [еврейския празник] Йом Кипур през 1973, когато Египет и Сирия започват изненадваща атака, която успява да завари ИВС неподготвени. Макар че в края на краищата Израел спечелва войната, той претърпява тежки загуби и масивният провал на разузнаването травматизира нацията. Също като Великобритания след Първата световна война, Израел е технически победител, но заедно с това е лишен от усещането за неуязвимост.

По-малко от четири години след това основателят на израелските десни кръгове, Менахем Бегин, използва това усещане, както и недоволствата на сефардските евреи, като нанася на лейбъристите първото им изборно поражение. Поемайки властта начело на една нова коалиция, наречена Ликуд (Единство), Бегин създава съюз с израелските религиозни партии, които са по-склонни да се съюзят с един съблюдаващ Шабата[48] консерватор. За да подслади сделката правителството му ускорява изграждането на еврейски селища по Западния бряг (което се харесва на религиозните ционисти) и предлага множество отстъпки на ултра-религиозните, като например щедри образователни субсидии.

Бегин е консерватор и националист. Но десетилетията, които е прекарал в опозиция, са го научили на респект към несъгласието и дебатите. Ето защо като премиер-министър той винаги защитава независимостта на съдебната система и се въздържа от прочистване на лейбъристките привърженици сред висшите ешелони на държавните учреждения и ИВС. Вследствие на това революцията му, колкото и да е важна, е само частична. Под ръководството на Бегин старият левичарски елит на Израел губи местата си в кабинета, но запазва голяма част от влиянието си, плюс висшите позиции във важни институции като медиите и академическите среди. А Върховният съд си остава наситен със съдии, които, макар и официално непричастни, въпреки това защитават либерални възгледи по отношение на човешките и граждански права.

Кръщението на Биби

Макар че Ликуд е управлявала Израел през повечето години оттогава насам, продължаващият контрол на левицата над множество други аспекти от ежедневния живот поражда усещане за дълбоко възмущение сред десните. Никой не е чувствал това недоволство по-остро от Нетаняху, който дълго време е мечтаел за довеждане докрай на недовършената революция на Бегин. „Биби“, както Нетаняху е наричан, спечели първото си премиерство през 1996, но му отне десетилетия да постигне целта си.

Първият избор на Нетаняху дойде малко след убийството на Рабин. Годините преди смъртта на Рабин бяха доминирани от мирния процес от Осло между Израел и Палестинската освободителна организация (ПОО). Именно този процес се превърна във фокус на първия мандат на наследника му.

Нетаняху се противопостави на Осло още от самото начало. Тогава, както и днес, той виждаше Израел като еврейска общност, обсадена от враждебни араби и мюсюлмани, които искат да я разрушат. Той считаше арабско-израелския конфликт за неотменен факт от живота, който може да се управлява, но никога не може да намери решение. От Запада, който по негово мнение е антисемитски, безразличен, или и двете, не може да се очаква помощ, така че израелските лидери са задължени да предотвратят един втори Холокост чрез комбинация от умна дипломация и военна сила. И те не могат да си позволят да се тревожат прекалено много от това какво светът мисли за тях. И наистина, един от главните вътрешни аргументи на Нетаняху винаги е бил готовността му да се опълчва срещу утвърдените сили, независимо дали това е американският президент или Общото събрание на ООН (където Нетаняху е служил като израелски представител от 1984 до 1988 и за пръв път привлече вниманието на собствената си нация). Нетаняху обича да поучава джентилите [не-евреите] на перфектния си английски, а голяма част от израелската общественост също обича тези представления. Понякога може и да прекалява малко – както например през октомври 2015, когато каза, че Хитлер е получил идеята за унищожаване на европейските евреи от Амин ал-Хусейни, великият мюфтия на Ерусалим по време на Втората световна война. Историци от всевъзможни направления разкритикуваха това твърдение, но мнозина обикновени израелци останаха безразлични към очевидната му неистинност.

По време на първия си мандат Нетаняху свърза вътрешната и външната си политика чрез посочване на левичарството на стария израелски елит като причина за грешките във външната политика на страната. За да предотврати повече грешки в бъдеще, той възприе някои уроци от консервативния учебник на САЩ и даде тържествено обещание да се бори срещу груповото мислене в израелските университети, както и в избирателните му комисии – един начин на мислене, който според него беше довел страната до Осло. В едно интервю от 1996 за журналиста от Хаарец Ари Шавит, Нетаняху се оплака от собствената си делегитимация „от страна на номенклатурата на стария режим“, добавяйки, че „проблемът е, че интелектуалната структура на израелското общество е небалансирана“. След което обеща да създаде нови, по-консервативни институции за пренаписване на националния разказ.

Но политическата неопитност на Нетаняху работеше против самия него. Мандатът му беше разтърсван от скандали – от безразсъдните му предизвикателства срещу палестинците и [кралството] Йордан, до скандала, причинен от лошото отношение на съпругата му към домашните им прислужници. Старите елити на Израел се сплотиха и, с помощта на администрацията на Клинтън, принудиха Нетаняху да сключи поредна сделка с палестинския водач Ясер Арафат. Меморандумът от реката Уай, 1998 – последното формално споразумение, сключено между Израел и палестинците до днес – доведе до предсрочни избори през май 1999, след като няколко малки, твърдо-десни партии напуснаха коалицията му в знак на протест. Тези избори бяха спечелени от Барак и лейбъристката партия.

Както Барак – отличен с множество ордени бивш шеф на ИВС – така и Шарон, който замести Нетаняху начело на Ликуд и сам стана премиер-министър през 2001, представляваха завръщане към модела на Бен-Гурион (фермери, които се превръщат във войници и държавници). Техното издигане възстанови стария ред – поне временно – и накара Нетаняху да изглежда като историческа случайност.

Маската на умереност

Но Нетаняху виждаше нещата другояче и прекара следващото десетилетие в подготовка на завръщането си на власт. След преизбирането на Шарон през 2003 Нетаняху стана финансов министър, макар и да подаде оставка в навечерието на едностранното оттегляне от Газа през август 2005. Когато Шарон създаде нова центристка партия, Кадима (Напред), малко след оттеглянето си, Нетаняху пое онова, което беше останало от Ликуд. Но той изгуби следващите избори през март 2006, от Ехуд Олмерт, който беше заменил застаряващия Шарон начело на Кадима.

Олмерт беше обещал да следва визията на ментора си, като оттегли Израел от по-голямата част от Западния бряг. Но през юли плановете му бяха прекъснати, когато Хизбула го въвлече в безсмислена и зле управлявана война в Ливан. Последващите му опити да договори обширен мирен договор с палестинците, започнати в Анаполис, Мерилънд, през късната 2007, не доведоха доникъде. А междувременно надеждността и популярността на Нетаняху получиха силен подем през същата година, когато Хамас, добре въоръжена с ракети, пое контрола над Газа – точно както той беше предсказвал. И така, когато Олмерт подаде оставка във връзка с обвинения в корупция през лятото на 2008 (в края на краищата той дори отиде в затвора, макар и по други обвинения [изнасилване на сътрудничка, бел. пр.]), Нетаняху беше готов да нанесе ответния удар.

Съживяването му беше допълнително подпомогнато от внезапната поява, през 2007, на онова, което щеше да се превърне в така желаната от Нетаняху промяна в начините на мислене. Израел Хайом (Израел днес) е безплатен ежедневник, притежаван от американския милиардер и казино-магнат Шелдън Аделсън, и още от стартирането си той предостави на Нетаняху един шумен и предан медиен мегафон. През 2010 Израел Хайом се превърна във втория най-четен ежедневник в страната с тираж от 275,000 копия дневно. И заглавната му страница неизменно изглежда като ежедневното послание на Биби: тя възхвалява фаворитите му, охулва противниците му, хвали се с постиженията на Израел и омаловажава отрицателните новини.

С Олмерт извън картината, Нетаняху се завърна на власт на 31 март 2009. Жаден да докаже, че вече не е онзи измъчван от скандали подстрекател, който беше махнат от власт едно десетилетие преди това, и страхувайки се от евентуалния натиск на тогавашния американски президент, Барак Обама, той отново беше принуден да остави на полицата дългосрочните си планове за замяна на елитите. Вместо да покопава враговете си той се измести към центъра, като набра няколко известни Ликуд-либерали да поръчителстват за „новия Биби“ и да се присъединят към кабинета му, след което сключи сделка с лейбъристите на Ехуд Барак, който стана министър на отбраната (пост, който беше заемал при Олмерт). Нетаняху и Барак прекараха заедно голяма част от следващите четири години, работейки върху плана за бомбардиране на атомните фабрики на Иран, който в края на краищата не беше реализиран.

През юни 2009, десет дни след речта на Обама в Кайро, Нетаняху се опита да подсили новите си центристки акредитиви, като подкрепи в една реч идеята за палестинска държавност. Верен на себе си обаче, премиер-министърът постави едно условие: палестинците първо трябваше да признаят Израел като еврейска държава. Махмуд Абас, палестинският президент, моментално отхвърли идеята. Но този ход все пак усили акредитивите на Нетаняху за известна умереност.

И той му помогна да снеме Обама от гърба си – но не преди американският президент да го е убедил да приеме десетмесечно замразяване на строителството на нови еврейски селища по Западния бряг. Замразяването беше обаче безсмислено, тъй като не промени базисните факти, нито пък подпомогна някакви по-сериозни мирни преговори. Скоро след като то изтече, републиканците спечелиха контрола над Камарата на представителите в изборите от средата на мандата в САЩ, с което създадоха преграда срещу упражняването на по-нататъшен натиск от Вашингтон. Обама скоро изгуби интерес към неблагодарния мирен процес. И макар че трънливите му отношения с Нетаняху доведоха до множество сочни статии в списания и вестници, те имаха само малко влияние върху вътрешната политика на Израел, тъй като повечето израелци също нямаха доверие към американския президент, и така до днес. Едно глобално допитване, разпространено през декември 2015, установи, че рейтингът на Обама е по-нисък в Израел отколкото почти навсякъде другаде, при което само руснаци, палестинци и пакистанци изразяваха още по-голямо неодобрение.

Всякакъв друг оставащ натиск върху Нетаняху да търси мир с палестинците изчезна скоро след като избухна Арабската пролет. Режимът на Хосни Мубарак се срути в Египет, с което беше разклатен един от крайъгълните камъни в стратегията за сигурност на Израел. Сирия затъна в кървава гражданска война, а освен това се появи и един нов, ужасен враг, Ислямската държава. Тези събития неочаквано усилиха позициите на Израел по няколко различни начина: Русия и Съединените щати най-после обединиха сили, за да елиминират повечето химически оръжия на Сирия, а консервативните правителства в Йордан, Саудитска арабия и Обединените арабски емирати и Египет (след контрареволюцията от 2013) засилиха връзките си с Ерусалим (макар и неофициално, в повечето случаи). Но регионалните кланета и смутове ужасиха израелските избиратели, които си казаха: ако арабите са способни да извършват подобни неща едни срещу други, то какво ли ще направят с нас, ако им дадем шанс?

Въпреки това темите за мира и сигурността играеха необичайно слаба роля при следващите избори, през януари 2013. Вместо това надпреварата беше доминирана от социални въпроси, включително бързо повишаващите се цени на жилищата и хранителните стоки в Израел. Такива грижи подпомогнаха появата на един нов вид политици, които замениха старите, от рода на Барак. Но никой от тях не беше в състояние да надмогне опита и знанията на титуляря и, след като се свърза отново с крайно дясната си база и се смеси с друга консервативна партия, водена от бившия външен министър Авигдор Либерман, Нетаняху спечели изборите.

През лятото на 2014, след един последен опит за постигане на мир с Абас (този път воден от външния министър на САЩ Джон Кери), между Израел и Хамас избухна война. Откриването на десетки тунели, изкопани от Хамас до египетска и израелска територия, доведе до нова голяма паника сред израелската общественост, както и до продължителна военна операция – най-кървавият конфликт от епохата на Нетаняху. В хода на 50 дни боеве бяха убити повече от 2,000 палестинци и 72 израелци, най-вече войници. Еврейското население на Израел подкрепяше войната с голямо мнозинство, но борбата доведе до експлозия при общностните напрежения в страната. Хиляди израелски араби, които се идентифицираха със страданията в Газа и бяха преситени от полицейско малтретиране и все по-голяма маргинализация при Нетаняху, протестираха против войната. Стотици бяха арестувани, а други араби, работещи в обществения сектор, бяха уволнени, след като са критикували конфликта във Фейсбук.

Новата десница

Някъде по това време личните вражди вътре в коалицията на Нетаняху започнаха да я разрушават. Нетаняху не успя да попречи на израелския парламент, Кнесета, да избере Реувен Ривлин, негов дългогодишен конкурент в Ликуд, за поста на (до голяма степен символичното) президентство. А няколко от някогашните съюзници на премиер-министъра, включително и Либерман, подкрепиха проектозакон, който би задължил Израел Хайом да изисква плащане от читателите си. (Законът никога не стигна отвъд фазата на предварителните изслушвания). През декември правителството окончателно се срути и Кнесетът обяви предсрочни избори.

Ликуд навлезе в предизборната борба от 2015, изоставайки в допитванията. Обществеността беше гневна срещу Нетаняху заради един дребен скандал, в който беше замесена жена му, както и неясния резултат от войната с Хамас. Ционисткият съюз, една нова центристка коалиция, водена от лейбъриста Исак Херцог, изглеждаше като най-вероятен кандидат за съставяне на следващо правителство. Но нехаризматичният лейбъристки лидер се оказа неравностоен на по-волевия и по-опитен свой съперник. Нетаняху пое курс надясно – и получи безпрецедентна покана за реч пред Конгреса на САЩ (която използва, за да осъди атомната сделка, която правителството на Обама договаряше с Иран), а освен това открадна гласове от по-малки консервативни партии, като обеща, че по време на неговото управление няма да бъде установена палестинска държава. А след това, в деня на изборите публикува видеоклип, в който твърдеше, че „арабските избиратели масово отиват в избирателните пунктове. Левите НПО-та ги карат с автобуси“. Твърдението беше невярно, но то ефективно впрегна в работа страховете и расизма на еврейските избиратели, с което спечели изборите: Ликуд получи 30 места, докато Ционисткият съюз остана само с 24.

Но в разпокъсаната парламентарна система на Израел гласовете не са единственото нещо, което определя кой ще поеме властта. Това се решава по време на процеса на създаване на коалиция, който с неизбежност идва след всички избори. В този случай изборната математика остави два избора на Нетаняху, комуто не достигаха 31 места за постигане на мнозинство: той можеше да оформи коалиция на националното единство заедно с Херцог и ултра-религиозните, или да постигне тесен, но идеологически последователен съюз с няколко по-малки централно- и крайнодесни партии.

Изборът на варианта с Херцог щеше да създаде по-широка коалиция и да позволи на Нетаняху да представи на света едно по-умерено лице. Но премиер-министърът, комуто беше писнало да действа като центрист, избра вместо това другия вариант. Това го остави с много малко, само с едно място повече, мнозинство в Кнесета. Но освен това то му даде и първото неразводнено, твърдо-дясно правителство от завръщането му през 2009 насам. А това най-после щеше да му позволи да реализира дългосрочната си мечта да преоформи изцяло израелския истеблишмънт.

И макар че Нетаняху е едновременно и нерелигиозен, и Ашкенази, новите му съюзници са най-вече Мизрахим – тоест хора, дълго време държани настрана от израелските центрове на властта, макар и да представляват един доста голям сегмент от еврейското население – а заедно с това и религиозни ционисти, известни с плетените си ярмулки[49], яростно обвързани с идеята за създаване на нови еврейски селища по Западния бряг (където често самите те живеят), а през последните години са получили множество важни постове в армията, службите за сигурност и държавните учреждения.

Тези групи са най-ясно представени от трима членове на сегашното правителство: Мири Регев от Ликуд (министърка на културата); Нафтали Бенет (министър на образованието и водач на Хабайит Хайехуди [Еврейски дом] – религиозна ционистка партия, изградена върху останките от старата Национална религиозна партия); накрая, Айелет Шакед, дългогодишна приятелка на Бенет, (министърка на правосъдието). Регев е сефардка – семейството ѝ е дошло в Израел от Мароко – и бивш генерал-майор от ИВС, където служеше като главна говорителка по време на оттеглянето от Газа. Бенет, син на американски имигранти, е служил в израелските специални части, а след това е направил състояние като високо-технологически предприемач. Той е едновременно и продукт на „стартъп-нацията“, и олицетворение на религиозния, яростно националистически, про-заселнически лидер (макар че самият той живее удобно в границите на Зелената линия[50]). Шакед е била компютърна специалистка, преди да се заеме с политика; въпреки членството ѝ в Еврейски дом, тя не е нито религиозна, нито заселничка. И тя, и Бенет са работили директно за Нетаняху в Ликуд преди едно десетилетие, когато той беше опозиционен лидер, но скъсаха с него след лични конфликти през 2008.

Също като премиер-министъра, Регев, Бенет и Шакед са умели, медийно-подготвени комуникатори. Поддържайки израелската традиция, и тримата имат сложни „приятелско-враждебни“ отношения с Нетаняху. Регев се е изкачила в йерархията на Ликуд без спонсорството на премиер-министъра, а Нетаняху никога не е простил на Бенет и Шакед личните им измени към него; двамата никога не са канени на гости в резиденцията или на самолета му. Но поне засега те не позволяват на личните си вражди да блокират преследването на споделяните им цели. Нетаняху се нуждае от Бенет и Шакед, за да поддържа коалицията си в ред, а от Регев – за да получава подкрепата на сефардските израелци, които са важна база на Ликуд. А освен това между четиримата политици/политички няма реални идеологически различия. Ето защо Нетаняху е напълно доволен да позволява на останалите да водят битката срещу старата гвардия – а и да понасят ударите в нея.

Откак започнаха участието си в правителството през 2015, тримата министри/министръки действително му сътрудничат. Регев – която обича да се кара с онова, което сама нарича „надменния левичарски ашкенази елит“ и веднъж гордо беше казала по време на интервю, че никога не е чела Чехов и не обича класическа музика – се опитва да придаде по-голямо значение на сефардската култура и да лишава „непатриотични“ артисти от държавни субсидии. Министерството на Бенет промени програмите на държавните училища, за да подчертае еврейския характер на страната. Наскоро беше въведен нов гимназиален учебник по гражданско учение, в който военната история на Израел се описва през религиозно-ционистки поглед, а ролята на арабското малцинство в страната се омаловажава. През декември 2015 Бенет дори премахна от списъците за гимназиален прочит [силно нашумелия] роман „Гранична любов„, в който се описва любовта между младо еврейско момиче и палестинец.

Шакед, от своя страна, прави всичко възможно, за да ограничи намесата на съдебните органи в работата на управленческия апарат и Кнесета, като назначава във Върховния съд по-консервативни съдии (където през 2017 се овакантиха пет от общо петнадесет места). Освен това тя умело използва позицията си като шефка на правителствената Комисия по законодателството, която решава кои закони изпълнителната власт ще подкрепя в Кнесета. Наскоро тази комисия насърчи няколко проектозакона, чрез които се цели ограничаване на политическото изразяване. Един от тях, насочен срещу не-ционистките арабски законодатели, ще позволи на Кнесета да изключва за неопределено време всеки свой член, който подкрепя тероризма, отхвърля статуса на Израел като еврейска държава или насърчава расизма. Друг закон, който Шакед лично подкрепи, ще подлага на засрамване групите за човешки права, като публично идентифицира онези от тях, които получават повече от половината си финансиране от чужди правителства. (Засега нито един от тези закони – като например онзи, чрез който левите неправителствени организации ще бъдат заклеймявани като „чуждестранни шпиони“, както и един друг, чрез който се утроява продължителността на затворническата присъда за изгаряне на националното знаме – не е прокаран)[51].

А междувременно Нетаняху изпълнява собствената си част от програмата. След изборите от 2015 той настоя да държи в собствените си ръце комуникационното портфолио, което му дава последната дума при всяко законодателство, касаещо медиите. Този ход му даде безпрецедентна власт над израелските телевизионни и телекомуникационни мрежи, които се замислят сериозно преди да предприемат каквито и да било действия, евентуално неприятни за премиера.

Много от последните действия на правителството, като насърчаването на сефардската култура от Регев, изглежда целят да компенсират традиционното изтласкване настрана на израелските Мизрахим, както и на гражданите, живеещи „по периферията“ на страната (тоест далеч от централния коридор Тел Авив – Ерусалим). Други мерки целят насърчаването на социалната мобилност. Но буквално всички те имат също и поне една ясна политическа цел: да намаляват, та дори елиминират, вътрешната опозиция срещу израелската окупация на Западния бряг, която Нетаняху и съюзниците му искат да направят постоянна. Представяйки все по-смаляващия се мирен лагер и поддръжниците му като непатриотични подставени лица или чужди антисемити, правителството се надява да ги делегитимира и изгради консенсус около твърдолинейните си политики.

И тази стратегия изглежда работи. Един пример: в допитване, проведено през декември 2016 сред израелските евреи, 53 процента от респондентите са подкрепили идеята за поставяне извън закон на „Нарушаване на мълчанието“, група на военните ветерани, която се стреми да разкрие жестоките реалности на окупацията, като публикува болезнени изповеди на войници, които са служили на Западния бряг.

С извадени саби

Късно през лятото на 2015, след години на сравнително спокойствие, на Западния бряг и в самия Израел отново избухна насилие. Първата интифада (1987–93) се характеризираше от масови протести и хвърляне на камъни. По време на втората интифада (2000–2005) вече имаше организирани палестински самоубийствени атентати и голямомащабни израелски ответни акции, които причиниха хиляди смърти сред цивилното население. Този път така наречената „интифада на самотниците“ придоби по-лична форма. Действайки самостоятелно, млади палестински мъже и жени използваха ножове и домашно направени оръжия, с които атакуваха израелски войници и полицаи по граничните пунктове или цивилни хора по оживени места като Стария град в Ерусалим. Досега в тези нападения са загинали 34 израелци. Почти всички нападатели бяха арестувани или застреляни на място – досега броят им възлиза на около 200 – но на тяхно място продължават да идват други.

Интифадата на самотниците изправи правителството пред най-голямото му досегашно предизвикателство. Нетаняху винаги е заявявал, че е твърд по отношение на терора и е представял опонентите си като меки. Но той и съветниците му изглеждат безпомощни пред все по-разрастващото се насилие. Вместо да прекратят кръвопролитията те удвоиха атаките си срещу ония, които считат за вътрешни врагове: групите за човешки права и арабско-израелските политици. А централно-левите партии, страхувайки се да не изглеждат непатриотични, го подкрепиха. През април [2016] Херцог призова лейбъристите „да престанат да създават впечатлението, че ние винаги сме хора, обичащи арабите“. А Яир Лапид, водачът на опозиционната партия Йеш Атид (Има бъдеще) – друга центристка фракция – се обърна към армията и полицията с молба да облекчат правилата за стрелба и „застрелват всекиго, който вади нож, отвертка или каквото и да било“. Обяснявайки опасността от подобна реторика, през миналия март една от уважаваните групи за човешки права, Б’Тселем, публикува видеоклип, заснет в Хеброн, който показва как израелски войник екзекутира заподозрян палестинец, който вече е прострелян и лежи безпомощно на улицата.

Вместо съжаление или угризения, разстрелът от Хеброн пробуди сред множество еврейски израелци вълна от грозен национализъм. Висшето военното командване бързо арестува войника и обяви действията му за неморални, незаконни и недисциплинирани. Но при едно допитване до общественото мнение, направено няколко дни след инцидента, 68 процента от респондентите подкрепяха разстрела, а 57 процента казаха, че войникът не трябва да бъде преследван по съдебен път. Крайно десни политици, включително и Бенет, защитиха убиеца, а Нетаняху, който първоначално беше подкрепял висшите военни, бързо се присъедини към крайнодесните си конкуренти и се обади на родителите на войника, за да изкаже подкрепата си. Когато Моше Яалон, министърът на отбраната, въпреки това настоя за законно разследване, той беше масово атакуван по социалните медии заради позицията си. След като Нетаняху се присъедини към критиците на Яалон, конфликтът им ескалира и през май Яалон подаде оставка. Обявявайки решението си, Яалон отбеляза: „Аз се борех с всички сили срещу всякакви прояви на екстремизъм, насилие и расизъм в израелското общество. Те заплашват устойчивостта му, а освен това се просмукват в [манталитета на] ИВС, което ги отслабва“.

Това, че именно Яалон, от всички възможни хора, беше третиран по такъв начин, показва до каква степен Израел се е променил през последните години. Лидер на Ликуд и бивш началник-щаб на военните сили, Яалом е всичко друго, но не и левичар: той подкрепяше процеса от Осло, но по-късно промени позициите си, след като, по време на службата си като шеф на военното разузнаване, се сблъска директно с двуличието на Арафат. Но Яалон вярва във важността на светската държава и върховенството на закона. Това го маркира като един от последните хора на висши постове, които все още действат в стила на Бен-Гурион. А това вече се оказа достатъчно, за да насъска онлайн-хайката. Нямаше значение това, че тук става дума за човек с впечатляващи военни постижения, който се беше противопоставял на мирния процес и поддържаше заселничеството. В Израел на Нетаняху простото настояване за строго спазване на закона при добре документирано престъпление вече е достатъчно да ви спечели враждебността на новия елит и неговите поддръжници.

Перманентният премиер-министър

Един от начините, по които Нетаняху се задържа на власт толкова дълго време – в момента той е най-дълго служилият израелски водач, след Бен-Гурион – е напасването на политиката му към общественото мнение. През 2009 той клонеше към центъра, тъй като се страхуваше от Обама и искаше да прочисти репутацията си от обвиненията в безскрупулност. През последните години, с изместването на израелската общественост надясно, същото се случва и с него – което му позволява да преследва по-открито собствените си пристрастия.

През този период Нетаняху печелеше много от един друг основен актив: липсата на сериозен съперник, вътре в или извън Ликуд. Откак се върна на власт през 2009, той постоянно побеждава всички възможни кандидати за премиер-министерското място в социологическите проучвания – и то с голяма преднина. Вътре в Ликуд той успя да отстрани сериозни претенденти като Моше Калон, Гидеон Саар и Силван Шалом. А опозицията не успява да представи надеждна алтернатива. След като напусна поста през 2001, Ехуд Барак подкопа позициите си, тъй като възприе разточителен начин на живот, който се счита за неподходящ при един лейбъристки лидер. А междувременно Ципи Ливни, външната министърка на Олмерт и негова наследничка начело на Кадима, всъщност победи Ликуд на Нетаняху на изборите през 2009, печелейки 28 места срещу 27-те на Ликуд. Но тя не успя да изгради достатъчно голяма коалиция, за да формира следващото правителство, а последвалата ѝ слабост като опозиционна водачка намали масовата ѝ популярност.

В момента Бенет се опитва да се позиционира като по-млад и повече популистки водач от някогашния си ментор. Няма съмнение, че Бенет е харизматичен и е станал доста популярен. Но той води малка партия с ограничена база, която не може да спечели изборите без да се съюзи с Ликуд. Нир Баркат, крайно десният кмет на Ерусалим, е друг високо-технологически предприемач, който храни национални надежди. Но той е лишен от харизма и си остава непознат за широката публика извън израелската столица.

Най-силният конкурент на Нетаняху в момента най-вероятно е Яир Лапид, бившият журналист и телевизионен модератор, който през 2012 утвърди Йеш Атид като центристка партия, с което спечели втория по големина брой места в Кнесета. Лапид се присъедини към кабинета на Нетаняху след като той и Бенет принудиха премиер-министъра да изключи ултра-религиозните партии. Но Нетаняху скоро го надигра, изтласквайки Лапид към финансовото министерство – добре известно гробище за амбициозни политици, тъй като то често налага прокарване на непопулярни мерки като повишаване на данъци и ограничаване на социални програми. Лапид не постигна почти нищо докато беше на поста и през 2015, след тежка битка с Херцог и неговия Ционистки съюз за печелене на едни и същи избиратели, Йеш Атид изгуби почти половината от местата си. Оттогава насам Лапид успя да подобри публичните си позиции – допитванията от момента показват Йеш Атид като втора по популярност, след Ликуд. Направи го най-вече чрез жестове, които го представиха като по-религиозен, плюс твърдо говорене по адрес на терора. Лапид е умерен (той подкрепя идеята за палестинска държава и понякога се противопоставя на разширенията по Западния бряг). Освен това той е отличен комуникатор и чувства добре обществените настроения. Но той е и свръхчувствителен – понякога тежнее към пресилени реакции, ако бъде подложен на критика – и му липсва опит в областта на сигурността, което е огромна пречка в Израел.

Но никое от тези неща не означава, че Нетаняху е неуязвим. През март 2016 Хаарец публикува резултатите от допитване, които показваха, че едно евентуално ново, засега въображаемо центристко движение, водено от Габи Ашкенази (популярен бивш шеф на генералния щаб на ИВС), Калон и Саар, би победило Ликуд, ако изборите биха се провели незабавно. Но освен ако управляващата коалиция се разпадне, правителството не се нуждае от нови избори чак до ноември 2019, а несъществуващата партия продължава да си остава фантазия. Междувременно Нетаняху продължава да маневрира[52]. Той се опита да насърчи по-малките десни партии да формират нова, по-широка партия заедно с Ликуд (засега никоя от тях не демонстрира особен интерес). А през миналата [2015] пролет проведе преговори и с Херцог относно формиране коалиция на единството, но само за да се оттегли в последния момент и да предложи на бившия си съюзник Либерман поста на министър на отбраната. С Либерман като член на правителството, управляващата коалиция – по-дясна от всякога – ще получи по-широка парламентарна база и повече място за маневриране.

До следващите избори правителството на Нетаняху ще продължава да циментира колкото се може повече промени в израелското общество и израелския истеблишмънт. Премиер-министърът и съюзниците му ще се опитват да назначават повече консерватори във Върховния съд и повече религиозни ционисти по ключови правителствени и академични постове. Те ще продължават подкрепата си за Мизрахим-културата и заселването по Западния бряг, като заедно с това налагат все повече ограничения върху левите организации, и ще работят за засилване на напреженията с израелските араби.

Независимо от това кой ще спечели следващите избори, поне една от тези промени ще се превърне в перманентна. Страната вече е станала далеч по-малко толерантна и отворена за дебати, отколкото беше. Мирният лагер отслабва и вече само малко хора се осмеляват реално да подлагат на съмнение статуса на окупацията. Арабско-израелските отношения са толкова лоши, че ще са необходими огромни усилия и изключително лидерство, за да бъдат поправени. А оттеглянето на САЩ от по-активни позиции засили усещането сред множество израелци, че вече могат да действат самостоятелно и няма защо да се опитват да се харесват особено много на Вашингтон. Трудно е да се види как един нов израелски премиер-министър – или нов американски президент – ще успее да преобърне много от тези промени.

Алуф Бен е влиятелен израелски журналист, автор и политически наблюдател. Главен редактор на водещия израелски либерален вестник, Хаарец.

Русия след Путин

Автор(и): Иван Кръстев, Глеб Павловски

В прочутата „дълга телеграма“ на Джордж Кенан, изпратена през 1946 г. до американския държавен секретар Джеймс Бърнс, която поставя началото на американската политика на „сдържане“ спрямо Съветския съюз, името на Йосиф Сталин се споменава едва три пъти. Независимо от факта, че по онова време съветският лидер управлява страната си като истински император. Още докато Сталин е в апогея си, Кенан съумява да очертае политическото поведение на Съветския съюз след Сталин, без да има ни най-малка представа нито кога съветският лидер ще слезе от сцената, нито кой ще го замени. Можем ли със същата яснота да предвидим каква ще бъде Русия след слизането от сцената на Владимир Путин, без да знаем нито кога и как той ще слезе от сцената, нито кой ще го наследи, нито какъв ще бъде международният контекст, в който този преход ще се случи?

Ще опитаме да го направим, колкото и рисковано да изглежда това в момент, когато Путин се кани да започне нов мандат като президент. Въпреки че с лекота ще спечели изборите през март 2018 г., победата му ще ознаменува началото на „епохата след Путин“ в руската вътрешна политика, дори и той да продължи да взема решенията в руската външна политика, което е почти сигурно.

Парадоксът на ٢٠١٨ г.

Парадоксът на 2018 г. може да бъде обобщен по следния начин. Русия е в дълбока социална, политическа и икономическа криза. По думите на руския политолог Екатерина Шулман „днешната политическа машина работи с малко ресурси, действа в режим на икономия на калориите, а основната ѝ цел е оцеляването, а не експанзията“[53]. Макар и руснаците да са наясно с това състояние на нещата, промените в режима са малко вероятни. Няма критична маса от хора, които да искат радикални промени, а противно на западните представи руснаците на възраст под 25 години са сред най-консервативните и пропутински настроени групи в обществото. Показателен симптом за днешното време е, че според едно скорошно проучване 50% от руските момчета в училищна възраст мечтаят да работят в службите за сигурност.

Ала макар Русия да не е на ръба на смяна на режима, режимът се променя. Предстоящите президентски избори ще поставят началото на Русия след Путин, независимо дали Путин ще остане държавен глава през следващите шест или шестнайсет години. Това е така, защото след изборите поведението на големите политически и икономически играчи в Русия ще се определя не от присъствието на Путин в системата, а от очакването за неговото слизане от сцената.

Повечето западни анализатори не успяват да видят появата на новата епоха, главно защото допускат, че пост-Путинова Русия ще бъде анти-Путинова Русия. Смятат, че хладилникът ще спечели войната с телевизора – когато тревогата от спадащия жизнен стандарт ограничи успехите на правителствената пропаганда – и че преобладаващата част от населението ще се обърне срещу Путин и неговото наследство.

На повечето западни наблюдатели им е трудно да разберат, че за мнозинството руснаци Путин не е президент, а същинският основател на постсъветската руска държава. След руската анексия на Крим през 2014 г. проучванията на общественото мнение показаха, че руснаците разглеждат Путин повече като историческа фигура, отколкото като изборно длъжностно лице. Мястото му в общественото съзнание е като това на водачите на националноосвободителните движения през 60-те и 70-те години. Следователно неговият наследник, който и да е той или тя, ще се представя за пазител на наследството на Путин, дори и да възнамерява да скъса с него. Анализирайки резултатите от проучването, проведено миналото лято от независимия център „Левада“, Андрей Колесников и Денис Волков заключават, че в руското обществено мнение „няма дебат за Путин. Почти никой не оспорва легитимността му като президент. Той е константа, портрет от стената, който вече не може да бъде свален“.[54]

Формиране на пост-путинова Русия

Членовете на руския елит съзнават, че президентът вече е зает с очертаването на контурите на пост-Путинова Русия. Путин несъмнено си дава сметка, че липсата на всякаква визия за бъдещето на страната драматично ще отслаби неговата позиция в очите на обикновените руснаци. Четири са факторите според нас, които ще бъдат определящи за неговите решения.

Първият е убеждението на Путин, че страната ще се изправи пред враждебна международна среда, а съперниците ѝ ще използват всички налични средства, за да я отслабят и фрагментират. Затова той вижда „Русия след Путин“ като „Крепостта Русия“. За да съхрани властта си, Кремъл най-вероятно ще запази контрола си върху стратегическите индустрии на страната и ще продължи да се отнася внимателно към притока на чуждестранен капитал, оценявайки предимствата на големите чужди инвестиции главно от гледна точка на сигурността. Президентът разглежда „Русия след Путин“ като съчетание между мобилизирано общество и мобилизирана икономика, в която дори частните компании, ако са достатъчно големи, се съобразяват с интересите на държавата. Но Путин също така е наясно, че „ефектът от Крим“ не може да бъде повторен и че легитимността на правителството и оцеляването на режима ще зависят от способността му да задоволява основните материални нужди на населението.

Вторият фактор е убеждението на Путин, че Русия няма какво да спечели от имитацията на западните институции, казано по друг начин – че Русия трябва да подражава на това, което Западът прави (като се намесва във вътрешната политика), а не на онова, което той проповядва. Макар мнозина на Запад да съзират в стратегията за „хибридна война“ на генерал Валерий Герасимов агресивно отричане на западния тип външна политика, Москва гледа на нея просто като възприемане на стратегиите на Запада. Единствената разлика е в това, че Русия се стреми да предизвика протести на вражеските територии, като с тази цел мобилизира гневни интернет тролове на виртуалния терен.

Третият фактор е, че ако в миналото руският елит разглеждаше модернизацията като институционални реформи в западен стил, днес я възприема като средство за поддържане на руската конкурентоспособност при разработването на нови технологии. Затова Путин заяви през септември 2017 г.: „Изкуственият интелект е бъдещето не само на Русия, но и на цялото човечество. Който бъде лидер в тази сфера, той ще бъде господар на света“[55].

По различни причини, както либералите като президента на „Сбербанк“ Герман Греф, така и силовиците като Сергей Чемезов, ръководител на „Ростех“, подкрепят технологичния обрат в подхода на Русия към модернизацията. За либералите технологичните иновации са единственият начин за ограничаване на корупцията и за повишаване на ефективността на публичните услуги, като се избегне открития сблъсък с всемогъщите силовици. Докато за силовиците новите технологии обещават не само увеличаване на бюджета за отбрана, но и нови възможности за упражняване на контрол над обществото.

Руските лидери са склонни да смятат, че могат да превърнат отсъствието на Русия от предишния технологичен скок (тъй като не се появи руски аналог на Google или Alibaba) в свое стратегическо предимство при развитието на следващото поколение технологии – това е отглас от старото убеждение в съветската епоха, че изостаналостта крие и предимства. В този смисъл настоящите руски ръководители мислят и действат в най-добрите традиции на съветското прогресистко мислене от 20-те до 60-те години.

Четвъртият фактор е убеждението на Путин, че, за разлика от епохата на Елцин, Русия не се нуждае от един-единствен наследник, а от поколение наследници. Той вижда предстоящото предаване на властта като преход от неговото поколение към „поколението на Путин“, в което влизат политици, израснали и формирани по време на неговото управление.

Според изследването на „Руский репортер“, проведено в края на 2011 г., Путин е създал настоящия руски елит от малък кръг кандидати през първото десетилетие на управлението си[56]. Мнозинството от тях са възпитаници само на два университета, а нито един от най-високопоставените 300 човека в държавното управление не произхожда от Далечния изток на Русия. Най-важната предпоставка за членство в този елитен кръг е познанството с Путин преди той да е станал президент. Накратко, Русия през последните 18 години е управлявана от един приятелски кръг. Това е всичко друго, но не и меритократична система: мнозинството от тези хора не са с професия, по някакъв начин подготвила ги за днешните им позиции, а са станали членове на управляващата група заради личната си лоялност към лидера. Макар да няма податки, че президентът се готви да лиши от власт своя кръг приятели, той все пак възнамерява да отвори системата, за да увеличи шанса за нейното оцеляване. Затова режимът се нуждае от група лоялно настроени професионалисти, както и от система, която да ги обучава и издига.

Ключово място в плановете на президента за „Русия след Путин“ заема бързото издигане на синове и дъщери на висши фигури от настоящия елит. Съществува голяма промяна в кариерните траектории на членовете от листата на чакащите през последните няколко години; ако синовете и дъщерите на елита от епохата на Елцин в голямата си част учеха и работеха в чужбина, наследниците на днешния елит често учат на Запад, но обикновено работят в Русия – мнозина от тях за държавата. Този процес бе ускорен, но не и причинен от санкциите на Запада срещу Русия.

Роднините на водещите силовици от ерата на Путин разширяват влиянието си върху финансовата сфера. Дмитрий Патрушев например, син на Николай Патрушев – секретар на Съвета за сигурност на Русия и бивш началник на Федералната служба за сигурност (ФСБ) – застана начело на Руската земеделска банка, шестата по големина руска банка (за него се говори и че ще стане част от борда на директорите на Руската железопътна компания). Денис Бортников, син на началника на ФСБ Александър Бортников, е член на Борда на директорите на „ВТБ Банк“, ръководител на Северозападния регионален център. Пьотър Фрадков, син на Михаил Фрадков, бивш министър-председател и началник на службата за външно разузнаване, е заместник-началник на „Внешекономбанк“, държавната банка за развитие. Сергей Иванов-младши, син на бившия началник на президентската администрация, е старши вицепрезидент на държавната фирма „Сбербанк“, а доскоро и член на борда на директорите на „Согаз“, най-голямата застрахователна компания в Русия. Станислав Чемезов, син на Сергей Чемезов, е ръководител на мощната „Интербизнес груп“. Издигането във властта на Андрей Турчак, новият генерален секретар на „Единна Русия“, е част от същата тенденция.

В същото време Путин се опитва да отвори системата за лидери, издигнали се по меритократичен начин. Формирането на ново поколение лоялни технократи изглежда е основна задача за новия заместник-началник на президентската администрация Сергей Кириенко. Стратегията на Путин е да отговори на очакванията на руската средна класа за политическа промяна, предавайки известна власт на ново поколение лидери. През последните два месеца руското правителство назначи девет млади политици за нови губернатори на регионите. Водещата характеристика за поколението на наследниците на Путин може да се опише с името на романа на австрийския писател Роберт Музил „Човекът без качества“[57]. Тези хора могат най-добре да бъдат описани като експерти по логистиката, без видими политически убеждения или лоялност към дадена общност. В тази нововъзникваща система Русия ще бъде управлявана от нещо подобно на консултанти, които са лоялни на Путин и ще пазят неговите политики дори когато той вече не е на сцената.

Русия след Путин започва да се очертава не само защото президентът се опитва да я създаде, но и защото някои от ключовите играчи в руския елит също започнаха да се подготвят за реалностите на новата епоха. Те започнаха да превръщат достъпа до президента – основния източник за тяхната власт – в политическа валута, която ще запази стойността си и след като Путин напусне Кремъл. Причина за някои от най-големите скандали през последните месеци най-вероятно е тъкмо очакването за появата на Русия след Путин. Сред тях е съдебният процес над бившия министър на икономиката Алексей Улюкаев, организиран от Игор Сечин, могъщия ръководител на „Роснефт“, както и фойерверките и нестандартните политически действия на чеченския лидер Рамзан Кадиров. Членовете на елита взаимно се боричкат, за да си докажат колко голям е техният потенциал за новата епоха. Сечин демонстрира влиянието си върху службите за сигурност и съдебната система, като наказа Улюкаев за съпротивата му срещу придобиването на „Башнефт“ от „Роснефт“. А Кадиров демонстрира способностите си да мобилизира мюсюлманите в Русия, организирайки спонтанен протест в Москва срещу преследването на мюсюлманите-рохинджи в Мианмар (Кадиров избра тъкмо този казус да разкрие политическата си значимост, защото в Мианмар насилниците са будисти, а не християни).

Когато членовете на елита от епохата на Елцин се подготвяха за ерата на новия президент, те търсеха гаранции за запазване на влиянието си извън Русия, главно на Запад – като продаваха акции на големи западни компании и установяваха лични контакти с влиятелни западни политици. Според тях това бе най-добрата застраховка срещу нестабилност у дома. Подходът на днешния елит е различен. Гаранциите от чужбина могат да са ценни, след като Путин напусне президентството, но докато той е на власт това би се разглеждало като признак за нелоялност. Затова елитът днес се фокусира върху изграждане или укрепването на вътрешни политически групировки и коалиции. Промяната в стратегията на опозиционния лидер Алексей Навални също е признак за очертаващия се хоризонт на Русия след Путин. Вместо просто да разобличава корупцията на режима – както стори с добилите голяма популярност видеа срещу Владимир Якунин, Дмитрий Медведев и в последно време Сергей Приходко – днес Навални се стреми да убеди общественото мнение в Русия, че очакваните наследници на Путин са неспособни да управляват страната. Като поема значителен личен риск, противопоставяйки се на Путин, Навални се опитва да покаже на гласоподавателите, че единствено той притежава профила на национален лидер, способен да бъде следващия президент. Накратко, след изборите през 2018 г. руснаците вече ще живеят в епохата след Путин.

Приемственост в руската външна политика

Въпреки всички тези значими вътрешни промени, позицията на Путин като водещ фактор във външната политика ще гарантира, че Русия би могла да продължи агресивните си усилия за осигуряване на своята глобална роля. В това отношение необходимостта от противодействие на американското влияние ще си остане водещ фактор в руската външна политика.

Решителен пробив в преговорите по конфликта в региона на Донбас в Украйна по времето на Путин няма да има – дори Москва да допусне известен напредък в преговорите между изборите и Световното първенство по футбол, което ще се проведе в Русия през лятото на 2018 г.

Москва възнамерява да се справи добре с организирането на Световно първенство, което никой не изглежда склонен да бойкотира, дори поради факта, че решението на Международния олимпийски комитет да не допусне знамето на Русия на Зимните олимпийски игри демонстрира опасността Русия да изпадне в международна изолация. Ето защо през първата половина на 2018 г. Русия ще се стреми да избягва всяко действие, което би могло да предизвика враждебен отговор от страна на международната общност.

Ала руските сили ще продължат своята операция в Сирия, независимо от обявеното от Путин частично изтегляне на войски оттам през декември 2017 г. Влиянието на Русия в Близкия изток ще продължи да нараства, за сметка на Съединените щати. Москва ще се опита и да се възползва от кризата в отношенията между Турция и Запада.

Отношенията между САЩ и Русия ще си останат на точката на замръзването. Кремъл ще продължи открито да бъде враждебен към САЩ, външно запазвайки уважително отношение и сдържаност в критиките към Доналд Тръмп. Москва се опасява от нови американски санкции, но пък се надява някои международни играчи да възприемат последните санкции, наложени от Конгреса на САЩ, като прекомерна мярка, застрашаваща интересите на американската политика.

В опит да постигне отмяна поне на част от санкциите, наложени заради анексията на Крим през 2014 г., Москва ще премести фокуса си от САЩ към Европа. Правилно оценявайки възхода на приятелски настроени към Русия партии в някои европейски страни, растящото напрежение между някои държави-членки на Европейския съюз, както и възможностите, откриващи се от „Брекзит“, Русия ще се опита да раздели ЕС от САЩ, а също и страните от ЕС една от друга. Възможностите Русия да постигне промяна в режима на санкции през 2018 г. не трябва да се подценяват, особено ако Москва направи отстъпки по конфликта в Източна Украйна.

Възникващият стратегически съюз между Москва и Пекин е най-важният резултат от настоящата криза в отношенията между Русия и Запада. Събитията през 2018 г. ще са показателни за намерението на Кремъл да обвърже своето икономическо бъдеще с Китай и да се опита да смекчи липсата на равенство в силите, като инвестира в нови военни възможности и поддържа високо международното си самочувствие. По думите на анализатора Артьом Лукин „Русия се стреми да се позиционира като основен брокер в дипломацията и сигурността в Евразия, оставайки на Китай ролята на икономически лидер“[58]. Понякога руснаците сравняват отношенията между Русия и Китай със съюза между Франция и Германия, настоявайки, че Русия, подобно на Франция, е глобална сила в областта на сигурността, докато Китай, подобно на Германия, е икономическа суперсила, лишена от амбиции за впускане във военни операции. Тази аналогия има очевидни недостатъци, за които руснаците предпочитат да си затварят очите. Путин е избрал да гледа на Китай като на геополитически съюзник, а не като на конкурент. Руснаците обаче си дават сметка за дългосрочните амбиции, отразени в инициативата на Китай „Един пояс, един път“, но нямат желание да им се противопоставят.

Основното предизвикателство за политиката на Русия през следващите години ще се състои в това как в хоризонта на епохата след Путин ще се промени вътрешната политика на страната, но това няма да доведе до ограничаване на агресивното поведение на Русия на международната сцена. Москва най-вероятно ще запази сегашните си външнополитически цели, дори и след като Путин напусне Кремъл. Но без него е много вероятно Русия да се превърне в слаб международен играч: защото по-скоро Путин, а не руската държава успя да си извоюва статута на голяма сила.

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април 2004 г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Коментари (1)

- 18-03-2018|Valpet

Странно съавторство между политкоректния Иван Кръстев и Глеб Павловски, за който трудно може да се каже същото. Резултатът е една наистина информативна, но не и проницателна статия, което се проявява с особена отчетливост в последните две изречения:

„Москва най-вероятно ще запази сегашните си външнополитически цели, дори и след като Путин напусне Кремъл. Но без него е много вероятно Русия да се превърне в слаб международен играч: защото по-скоро Путин, а не руската държава успя да си извоюва статута на голяма сила.“

Същностният проблем на Русия е в това, че „статута на голяма сила“ е набиван в съзнанието на почти всяка руска (а и не само руска) глава в продължение на векове. При това става въпрос за голяма ВОЕННА сила. Руският манталитет винаги е уважавал преди всичко военната сила, и е презирал военната слабост (Това го е казал Чърчил в своята реч във Фултън). Путин просто яхна тази определяща особеност на средностатистическия руски човек. Ще се намерят и други политиканти, които да яхнат тази масова мания на руснаците. Но няма гаранция, че ще постигнат същия ефект, защото в епохата на глобализма, военната сила става все по-зависима от икономическата, която в Русия очевидно върви зле, най-вече заради изолацията ѝ от транснационалния капитал. Това е загатнато в статията едва-едва. Можеше по-ясно да се подчертае, че в днешно време е невъзможно да се развива дори и военна (и особено такава) технология без глобално сътрудничество.

Реално погледнато, днес Русия може и да не е „слаб международен играч“, но не е и силен. Във всеки случая, тя не изглежда да е по-силен играч от Китай, Великобритания, Франция или Германия. Доста пресилено е да се твърди, че Русия е втория по сила играч след САЩ, само защото е втора ядрена сила.

А Путин получи наистина известност на силна личност. Но той и северно-корейският лидер също не е известен като слаб. Впрочем, в едно свое интервю, Глеб Павловски се изказа за Путин като за „слаб човек“ с добавката, че всички хора сме слаби. Предполагам, че за него „статута на голяма сила“ може по принцип да се носи и от „слаб човек“.

И все пак, липсата на позоваване върху руския манталитет в тази статия си остава слабост. Давам си сметка, че за Павловски едва ли щеше да е приятно да говори за този манталитет, а за Кръстев това би било не особено деликатно. Може би, щеше да е по-добре ако всеки автор си беше написал отделна статия под същото заглавие.

„Дългата телеграма“ на Джордж Кенан

Автор(и): Джордж Кенан

Сайтът desebg.com публикува онлайн т. нар. Дълга телеграма на американския дипломат Джордж Кенан от 1946 г., която обяснява същността на комунистическия режим в СССР, неговите цели, методи и пропаганда, както и каква политиката трябва да води САЩ по отношение на Кремъл за удържане на съветската експанзия в началото на Студената война.

Документът, изиграл ключова роля за промяна на политиката на САЩ към Съветския съюз след Втората световна война, се публикува онлайн в България за първи път по идея на Красен Станчев (документът в pdf формат се намира на trumanlibrary.org). В настоящата публикация той е придружен с българския му превод, извършен от Ирина Стоичкова и публикуван за първи път у нас от Fakel Express (http://www.fakelexpress.com/f5-kenan-pg1.htm) с любезното разрешение на главния му редактор Георги Борисов.

Този много важен анализ за разбирането на Съветския Съюз и историята на Студената война, остава незабелязан или поне без влияние върху масовите схващания за периода след Втората световна война. Сайтът desebg.com благодари на преводача на текста и на FakelExpress за съгласието той да бъде публикуван.

За „Дългата телеграма“ и автора й

Преди 70 години, на 22 февруари 1946 г., американският шарже д‘афер в посолството на САЩ в Москва Джордж Кенан изпраща обемна телеграма до Държавния департамент, останала в историята като „Дългата телеграма“.

По това време той е най-квалифицираният служител в посолството но съветските въпроси. В нея дипломатът представя точни анализ за същността на властта в Съветския съюз, политиката на Йосиф Сталин (макар името му да се споменава само три пъти) и каква следва да е политиката на САЩ за възпиране на съветската агресия и пропаганда.

„Световният комунизъм е като злокачествен паразит, който се храни само от заразена плът“, посочва в анализа си Кенън. Един от изводите за стратегията срещу Кремъл, които прави, е:

„Трябва да изработим и да предложим на другите нации по-положителна от досегашната представа за бъдещия свят, към който се стремим. Много народи, поне в Европа, са изплашени и изтощени от опитите на миналото и повече се вълнуват от сигурността, отколкото от абстрактната свобода. Те по-скоро търсят водачество, отколкото отговорност. Ние трябва да сме в по-голяма степен способни да им го осигурим от руснаците. Не го ли направим, руснаците със сигурност ще го направят.“

Фундаменталният текст оказва голямо значение за промяна на дотогавашната политика на американския президент Хари Труман към Съветския съюз, както и през следващите десетилетия на Студената война. Документът получава гласност през юли 1947 г. в списание Foreign Affairs под заглавие „Причините за поведението на Съветите“, но е подписана само с инициал.

Телеграмата е разсекретена четири години преди изтичане на законовия 30-годишен срок за премахване на класификацията ѝ, през август 1972 г. Може да се предполага, че този документ съдейства на т.нар. „разведряване“ през 70-те години и Хелзинкския процес, които от своя страна допринасят за залеза на комунистическата система в съветския блок.

Авторът на документа Джордж Кенан е посланик на САЩ в СССР през 1952 г., но за кратко (5 месеца), тъй като е обявен за персона нон грата и е подложен на постоянно следене от съветска страна. През 1961 г. при Джон Кенеди е назначен за посланик на САЩ в Югославия, но не успява да убеди американската администрация в различията на политиката на Тито от тази на СССР, които САЩ биха могли да използват“ и подава оставка през 1963 г., като с това приключва дипломатическата му кариера. Автор е на анализи за международните отношения в Института за съвременни изследвания в Принстън. Умира на 101 години през 2005 г.

„Дългата телеграма“ от ١٩٤٦ г.

Джордж Кенан

ТЕЛЕГРАМА

№ 511

СЕКРЕТНО!

Телеграма от посолството в Москва № 511

22 февруари 1946 г.

Отговорът на док. 284 на Департамента от 13 февруари* поражда толкова сложни и деликатни, чужди за нашия начин на мислене, но и с огромна важност за анализа на международната среда въпроси, че не бих могъл да сведа отговора си до кратко съобщение, без да изпадна в прекалено и опасно опростяване. Затова се надявам, че Департаментът ще приеме един отговор в пет части, чиито теми в общи линии могат да се опишат така:

1. Основни характеристики на съветския следвоенен светоглед.

2. Произход на светогледа.

3. Отражението му в практическата политика на официално равнище.

4. Отражението му на неофициално равнище.

5. Практически заключения от гледна точка на американската политика.

Предварително се извинявам за натоварването на телеграфа, но засегнатите въпроси са толкова неотложни, особено в светлината на последните събития, че отговорът, ако изобщо заслужава внимание, изисква то да му бъде отдадено незабавно. Следва:

Част I: Основни характеристики на представения от официалната пропагандна машина съветски следвоенен светоглед

А) СССР продължава да бъде в антагонистично „капиталистическо обкръжение“, с което в дългосрочен план мирното съжителство е невъзможно. Според едно изявление на Сталин пред делегация от американски работници през 1927 г.:

В процеса на по-нататъшното развитие на международната революция ще се появят два световно значими центъра: социалистическият, който притегля към себе си страните, клонящи към социализъм, и капиталистическият, който притегля страните с капиталистическа ориентация. Битката между тези два центъра за управление на световната икономика ще предопредели съдбата на капитализма и комунизма в целия свят.

Б) Капиталистическият свят е разяден от вътрешни конфликти, произтичащи от природата на капиталистическото общество. Тези конфликти са неразрешими със средствата на мирния компромис. Най-остър от тях е конфликтът между Англия и САЩ.

В) Вътрешните противоречия в капиталистическия свят неизбежно пораждат войни. Тези войни могат да бъдат два вида: вътрешнокапиталистически, между две капиталистически страни, и нападателни войни срещу социалистическия свят. Лукавите капиталисти, които безуспешно търсят изход от вътрешните си противоречия, са склонни да прибегнат до вторите.

Г) Колкото и пагубна да е за агресора, евентуалната интервенция срещу СССР би довела до ново забавяне в развитието на съветския социализъм и следователно трябва на всяка цена да бъде предотвратена.

Д) Конфликтите между капиталистическите държави, макар и също опасни за СССР, предлагат големи възможности за напредък на социалистическата кауза, особено ако СССР съхрани военната си сила, идеологическата си монолитност и верността към настоящото блестящо ръководство.

Е) Все пак капиталистическият свят не е изцяло лош. Освен безнадеждно реакционните и буржоазните елементи той включва и 1) някои просветени и положителни елементи, обединени в приемливи комунистически партии, и 2) други (определяни понастоящем от тактически съображения като прогресивни или демократични), чиито реакции, стремежи и дейности „обективно“ служат на интересите на СССР. Последните трябва да бъдат окуражавани и използвани за съветски цели.

Ж) Сред отрицателните елементи на буржоазно-капиталистическото общество най-опасни са онези, които Ленин нарича фалшиви приятели на народа умерените социалисти и социалдемократическите лидери (с други думи, некомунистическата левица). Те са по-опасни и от най-отявлените реакционери, защото, докато реакционерите не крият истинските си пристрастия, умерените леви лидери внасят объркване, използвайки емблемата на социализма, за да обслужват интересите на реакционния капитал.

Толкова за предпоставките. До какви заключения водят те от гледна точка на съветската политика?

А) Трябва да се направи всичко възможно, за да се повдигне относителната мощ на СССР като фактор в международната общност. И обратно, не бива да се пропуска нито една възможност да се отслабят силата и влиянието на капиталистическите страни чрез колективен или индивидуален подход.

Б) Усилията на Съветския съюз и на неговите приятели в чужбина трябва да бъдат насочени към задълбочаване на различията и конфликтите между капиталистическите сили. Ако тези противоречия прераснат в „империалистическа“ война, тя ще предизвика революции в капиталистически страни.

В) В интерес на съветските интереси демократично-прогресивните елементи в чужбина трябва да бъдат максимално използвани за поддържането на постоянен натиск върху капиталистическите правителства.

Г) Трябва да се води безмилостна борба срещу чуждестранните социалистически и социалдемократически лидери.

Част II: Произход на светогледа

Преди да изследваме практическото приложение на тази партийна линия, бих желал да привлека вниманието ви върху някои нейни характеристики.

Първо, тя не отразява истинския мироглед на руския народ. В голямата си част той е дружелюбно настроен към околния свят и изпитва силно желание да го опознае, да съизмери осъзнатите си таланти и най-вече да живее в мир и да се радва на плодовете на собствения си труд. Партийната линия е само един тезис, умело и упорито набиван от пропагандната машина на изключително устойчивото в отстояването на съкровените си убеждения население. Но партийната линия задължително определя светогледа и поведението на хората, които съставляват властовия апарат на партията, тайната полиция и правителството, а ние имаме работа изключително с тези хора.

Второ, моля да се отбележи, че предпоставките, на които се гради тази партийна линия, в голямата си част са просто неверни. Опитът показва, че мирното взаимоизгодно съжителство на капиталистическите и социалистическите държави е напълно възможно. Основните вътрешни конфликти в напредналите страни отдавна не произтичат от капиталистическото притежание на средствата за производство, а от напредналите процеси на урбанизация и индустриализация, пощадили Русия не благодарение на социализма, а поради собствената ѝ изостаналост. Вътрешните съперничества при капитализма не винаги водят до войни, а и не всички войни се дължат на тях. Да се говори за възможна интервенция срещу СССР днес, след елиминирането на Германия и Япония и след опита от последната война, е абсолютна безсмислица.

Ако не е предизвикван от нетолерантни сили и подривна дейност, днешният „капиталистически“ свят е до голяма степен способен да живее в мир със себе си и с Русия. Най-сетне нито един здравомислещ човек не би се усъмнил в искреността на умерените социалистически лидери от западните страни. Не е честно да се отрича успехът на упоритите им усилия да подобрят условията за трудовото население, както например в Скандинавия, където получиха шанс да покажат на какво са способни.

Погрешността на тези предпоставки, датиращи отпреди неотдавнашната война, бе до голяма степен разкрита от самия конфликт. Англо-американските различия не се оказаха най-острите в западния свят. Капиталистическите страни извън Оста не показаха склонност да разрешат различията си с общ поход срещу СССР. Вместо империалистическа война, която да прерасне в гражданска и в революция, СССР бе принуден да се сражава рамо до рамо с капиталистическите сили за обща цел.

И въпреки всичко същите безпочвени и недоказани твърдения безочливо се изтъкват и днес. Какво показва това? Показва, че съветската партийна линия не се основава на обективен анализ на ситуацията извън руските граници; че не съответства на условията извън Русия, а произтича преди всичко от основните вътрешни нужди на Русия, които са били налице и преди неотдавнашната война, налице са и днес.

В основата на невротичния мироглед на Кремъл стои традиционното и инстинктивно руско чувство за несигурност. Първоначално това е несигурността на един миролюбив земеделски народ, опитващ се да живее в безкрайна равнина, изложена на жестоките нашествия на номадски народи. Към това се добавя и страхът от по-компетентните, по-силните и по-съвършено организираните общества на икономически напредналия Запад, с които Русия влиза в контакт. Вторият тип несигурност засяга не толкова народа, колкото руските управници, които винаги са чувствали, че управлението им е архаично по форма, лабилно и изкуствено в психологическата си основа, неиздържащо сравнение и неспособно да общува с политическите системи на западните страни. По тази причина руските владетели винаги са изпитвали страх от външно проникване, от пряк контакт между техния и западния свят, от опасението какво би станало, ако руснаците научат истината за външния свят или ако чужденците научат истината за руския закрит свят. Несигурността ги е научила да търсят опора само в търпеливата, но безпощадна борба до тотален разгром на съперника, а не в разбирателството и компромиса с него.

Не е случаен фактът, че марксизмът, който половин век тлее без особен успех в Западна Европа, пусна корен и избуя тъкмо в Русия. Само в тази страна, която никога не е признавала приятелски настроения у съседите и толерантно равновесие между силите, вътрешни или външни, би могла да процъфти една доктрина, според която икономическите конфликти в обществото са неразрешими с мирни средства. След установяването на болшевишкия режим марксистката доктрина в интерпретацията на Ленин добива още по-нападателен и нетолерантен характер и става чудесен носител на чувството за несигурност, което измъчва болшевиките дори в по-голяма степен, отколкото предишните руски управници. В тази доктрина с основно алтруистична насоченост те откриват оправдания за инстинктивния си страх от външния свят, за диктатурата, без която не умеят да управляват, за жестокостите, до които не смеят да не прибягнат, за жертвите, които се чувстват задължени да изискат. В методите и тактиките си те жертват всяка морална ценност в името на марксизма.

Днес догмата е станала незаменима за тях. Тя е смокинов лист за морала им и за интелектуалната им непочтеност. Без нея те биха останали в историята само като последните от дългата редица жестоки и разточителни руски владетели, безмилостно тласкали страната към нови върхове на военната слава, за да осигурят външна сигурност на вътрешно слабите си режими. Затова съветските цели се нуждаят от парадния мундир на марксизма и никой не бива да подценява значението на догмата в съветските дела. Така съветските лидери, тласкани от повелите на собственото си минало и настояще, налагат една доктрина, която [пропуск в текста на оригинала] външния свят като лош, враждебен и заплашителен, но и заразен с бацилите на настъпваща болест, предопределен да бъде съсипан от все по-силни вътрешни конвулсии, докато не получи coup de grâce* от набиращия сила социализъм, който ще въдвори един нов и по-добър свят.

Подобна теза осигурява оправдание за разрастването на войската и полицията, за изолирането на руския народ от външния свят и за неизменния натиск за разпростиране на руската полицейска сила, които съвместно изразяват естествените и инстинктивни стремежи на руските управници. В основата си това е само продължение на хода на неспокойния руски национализъм, вековно движение с безнадеждно объркани представи за нападение и защита. Но с новата си маска на международен марксизъм, засипващ със сладки обещания отчаяния и изтерзан от войната външен свят, този национализъм е особено опасен и коварен.

От казаното дотук не бива да се заключава, че всички, които вярват в съветската партийна линия, непременно са неискрени лицемери. Мнозина са прекалено неосведомени за външния свят и твърде зависими душевно от [пропуск в текста] самохипнотизиране, затова не им е трудно да повярват в нещо, в което им е удобно да вярват. В крайна сметка неразрешима загадка остава кой в тази голяма страна всъщност получава точна и безпристрастна информация за външния свят и има ли изобщо такъв. В атмосферата на ориенталска тайнственост и конспиративност, просмукала управлението, възможностите за изопачаване и отравяне на източниците и каналите на информация са безкрайни. Неуважението на руснаците към обективната истина, практическото им съмнение в съществуването ѝ ги кара да тълкуват всеки оповестен факт като инструмент, използван за една или друга скрита цел. Има основателни причини да се вижда това правителство като конспирация в конспирацията и на мен не ми се вярва, че и до самия

Сталин стига някаква обективна картина на външния свят. В това отношение съществува широко поле за разгръщане на тънкото интригантство, в което руснаците са изпитани майстори. Затрудненията на чуждите правителства да поставят недвусмислено въпросите си пред руските политици – доколкото в отношенията си с Русия зависят от благоволението на незнайни анонимни съветници, които така и остават неизвестни за тях, – според мен е най-обезпокоителната черта на московската дипломация и западните държавници би трябвало да я имат предвид, ако искат да разберат характера на трудностите, с които ще се сблъскат тук.

Част III: Отражение на съветския светоглед върху практическата политика на официално равнище

Видяхме природата и произхода на съветската програма. Какво можем да очакваме от начина, по който тя се прилага на практика?

Съветската политика, както Департаментът предполага, протича в два плана: 1) официален, включващ действия, предприети от името на съветското правителство, и 2) нелегален, провеждан от агенции, за които съветското правителство не поема отговорност.

Може да се заключи, че осъществяваната и в двата плана политика ще обслужва основните тези, очертани в Част I, от А до Г. Неизбежно е различието между действията в различните планове, но целта, времето и ефектът им ще съвпадат.

В официален план бихме могли да очакваме следното:

А) Вътрешна политика, посветена на увеличаването по всякакъв начин на силата и влиянието на съветската държава: интензивна военна индустриализация; максимално развитие на въоръжените сили; показност за впечатляване на външния свят; продължаваща потайност във вътрешните дела, за да се прикрие слабостта и да се оставят опонентите на тъмно.

Б) Ако се сметне, че са настъпили благоприятни условия, ще бъдат положени усилия за разширяване на официалните граници на съветската власт. Засега усилията са ограничени до съседни точки от непосредствена стратегическа необходимост, като Северен Иран, Турция и може би Борнхолм.* Но ако и доколкото съветската власт под прикритие се разпростре върху нови територии, може да се очаква поставянето и на други точки под въпрос. Едно „приятелско“ персийско правителство може да бъде помолено да предостави на Русия пристанище в Персийския залив. Ако Испания попадне под комунистически контрол, на дневен ред ще излезе въпросът за съветска база в Гибралтарския пролив. Но подобни претенции ще изплуват на официално равнище само след приключване на неофициалната подготовка.

В) Руснаците ще се включат официално в международни организации, доколкото виждат в участието си възможност за разширяване на съветската власт или за възпрепятстване и отслабване на чуждата власт. Москва гледа на ООН не като на механизъм за изграждане на устойчива и стабилна световна общност, основана върху взаимния интерес и споделяните от всички нации цели, а като на удобна арена, на която може да преследва своите изброени по-горе цели. Съветите ще останат в ООН, докато са убедени, че тази организация отговаря на техния интерес. Но ако решат, че ги спъва или че потиска стремежа им да разширят властта си или открият друга по-добра перспектива за постигането на стремежите си, без колебание ще я напуснат. Това би означавало, че са се почувствали достатъчно силни, за да разбият единството на останалите нации с оттеглянето си, че не виждат в ООН реална заплаха спрямо техните цели и сигурност и я заменят с по-ефективно от тяхна гледна точка международно оръжие. Следователно отношението на Съветския съюз към ООН ще зависи най-вече от лоялността на останалите нации и от решителността и сплотеността, с които тези нации защитават идеята за мирен и обещаващ международен живот, която според нас е в основата на тази организация. Подчертавам, Москва не изпитва никаква абстрактна привързаност към идеалите на ООН. Нейното отношение в случая ще си остане прагматично и тактическо.

Д) Спрямо колониалните територии, неразвитите и зависимите народи дори в официален план съветската политика ще бъде насочена към отслабване на връзките и влиянието на западните нации с цел, ако тази политика успее, да се създаде вакуум, който ще облагодетелства комунистическо-съветското проникване. Според мен целта на съветския натиск за участие в споразуменията за подопечните територии е по-скоро да се спъва и да се възпира упражняването на западното влияние, отколкото да се прокарват канали за разширяване на съветската власт. Мотивация не липсва, но Съветите предпочитат други канали, различни от споразуменията за попечителство. Следователно можем да очакваме от Съветите желание за участие в попечителство или в други подобни споразумения, за да използват получените лостове за отслабване на западното влияние върху съответните народи.

E) Руснаците енергично ще се борят за съветско представителство и официални връзки там, където съзират възможност за противопоставяне на западните центрове на сила. Това се отнася до толкова отдалечени един от друг райони като Германия, Аржентина, близкоизточните страни и пр.

Ж) По икономическите въпроси съветската политика ще се определя от стремежа към автаркия на Съветския съюз и доминираните от него територии, взети като цяло. Това ще бъде скритата политика. В официален план позицията още не е изяснена. Съветското правителство странно мълчи по външнотърговските въпроси след приключването на военните действия. Вярвам че, ако се отпуснат мащабни дългосрочни кредити, съветското правителство може би отново ще изрази привидна готовност както през 30-години в отговор на желанието да се създадат общи международни икономически връзки. Според мен е възможно съветската външна търговия да се ограничи до съветската сфера на сигурност, включително окупираните немски области, едновременно с хладна подкрепа по принцип за икономическото сътрудничество между нациите.

З) Същото привидно желание може да се очаква и за задълбочаване на културните връзки между народите, но практически и те ще бъдат разглеждани от гледна точка на сигурността на съветските народи. Реалните проявления на съветската политика в това отношение ще се сведат до сухите канали на строго официалните визити и тържества, обилно полети с водка и речи, без дълготраен ефект.

И) Извън това официалните съветски отношения с отделните чужди правителства ще се движат по т. нар. „правилен“ курс, с акцент върху престижа на Съветския съюз и неговите представители и строго придържане към протокола като признак за добри маниери.

Част IV: Какво може да се очаква като резултат от прилагането на основната съветска политика в неофициален или нелегален план, т. е. в такъв, за който съветското правителство не поема отговорност

Агенциите, чрез които ще се провежда политиката в нелегален план, са следните:

1. Вътрешното, централно ядро на комунистическите партии в други страни. Докато в обществото много от тези хора се появяват в едни качества, на практика те работят в близко сътрудничество като оперативен нелегален директорат на световния комунизъм, прикрит коминтерн, пряко съгласуван и управляван от Москва. Важно е да се отбележи, че това вътрешно ядро всъщност работи по нелегални канали, независимо от законността на партиите, с които се отъждествява.

2. Членският състав на комунистическите партии. Съществува голяма разлика между него и хората, посочени в параграф 1. Това разграничение се забеляза особено отчетливо през последните години. Докато преди чуждите комунистически партии представляваха любопитна (и често несполучлива от московската гледна точка) смес от конспирация и законна дейност, сега конспиративният елемент е изцяло съсредоточен във вътрешния кръг и е ръководен нелегално, докато редовите членове вече незапознати с реалното съдържание на движението са изтласкани напред като искрени привърженици на определена политическа тенденция в собствените им страни, без да подозират за конспирационната връзка с чужда държава. Само в страните, където комунистите са многобройни, те често действат като едно цяло. По правило комунистите проникват, влияят и ръководят чрез други организации, за да не бъдат заподозрени, че са инструменти на съветското правителство, и се стремят да постигнат целите си чрез [пропуск в текста] организации, а не чрез преки действия като отделна политическа партия.

3. По подобен начин могат да бъдат овладени или направлявани множество различни национални асоциации или организации: работнически съюзи, младежки дружества, женски организации, расови и религиозни общности, обществени организации, културни групи, либерални списания, издателски къщи и др.

4. В международните организации също може да се проникне чрез влияние върху различни национални съставки. Най-характерен е примерът с профсъюзните, младежките и женските организации. Особено, едва ли не жизненоважно значение се отдава на международното работническо движение. В него Москва вижда възможност да отстрани западните правителства от световните дела, да създаде международно лоби, способно да застави правителствата в редица страни да взимат решения в полза на съветските интереси и да парализира неприемливи за СССР действия.

5. Руската православна църква и нейните клонове в чужбина, а чрез нея и цялата Източноправославна църква.

6. Панславянските и други движения (азербайджанско, арменско, туркменско), чиято основа са расови групи в рамките на Съветския съюз.

7. Правителства или управляващи групи, склонни до една или друга степен да се превръщат в оръжия за постигането на съветските цели, като настоящите правителства в България и Югославия, режима в Северен Иран, китайските комунисти и пр. Не само пропагандната машина на тези режими, а и тяхната политика може да се постави изцяло на разположение на СССР.

Може да се очаква, че съставните части на този широко разпрострян апарат ще бъдат използвани в съответствие с конкретно отредената им роля за следните цели:

А) Подкопаване на общия политически и стратегически потенциал на основните западни сили. Опити да се разколебае самочувствието на тези страни, да се осакатят мерките за национална отбрана, да се създаде обществена и промишлена нестабилност, да се стимулират всякакви форми на разединение. Подтикване на всички онеправдани по икономически или расови причини да търсят промяна не чрез посредничество или компромис, а чрез ожесточена насилствена борба за разрушаване на другите елементи в обществото. Бедните ще бъдат опълчени срещу богатите, черните срещу белите, младите срещу старите, новопристигналите срещу местните жители и т. н.

Б) В неофициален план ще се положат особено яростни усилия, за да се отслаби влиянието на западните сили върху изостаналите и зависими народи. На това равнище натискът ще бъде особено силен. Безмилостно ще се изтъкват и използват грешките и слабостите на западните колониални администрации. Либералното обществено мнение на Запад ще бъде мобилизирано за отслабване на колониалната политика. Ще се поощрява негодуванието на зависимите народи. И докато се подклажда стремежът им към независимост от западните сили, направляваните от Съветския съюз марионетни политически машини ще подготвят завземането на вътрешната власт веднага след като съответните колониални територии добият независимост.

В) Спрямо правителствата, които се изпречат на пътя на съветските намерения, ще бъде приложен натиск за отстраняването им от власт. Това може да се очаква при пряко противопоставящи се на целите на съветската външна политика правителства (Турция, Иран), при тези, които херметически затварят страната си за комунистическо проникване (Швейцария, Португалия), или които остро оспорват нравственото влияние над важни според комунистите елементи, като лейбъристкото правителство в Англия. (Понякога са налице два елемента едновременно. В такива случаи комунистическата опозиция става изключително остра и ожесточена.)

Г) В чужбина по правило комунистическата воля действа за унищожаването на всички форми на лична, икономическа, политическа или морална независимост. Комунистическата система може да борави само с докарани до пълна зависимост от централната власт индивиди. Следователно финансово независими личности като бизнесмени, собственици на недвижими имоти, преуспели фермери, занаятчии и всички, които упражняват водачество по места или се радват на съответен престиж, като известни местни духовници или политически фигури, подлежат на анатемосване. Никак не е случаен фактът, че в СССР местните администратори непрекъснато биват местени от пост на пост, за да не могат никъде да пуснат корен.

Д) Ще бъде направено всичко възможно, за да се настроят главните западни сили една срещу друга. У американците ще се поощряват антибритански настроения, както и антиамерикански у британците. Континенталните сили, включително Германия, ще бъдат настройвани на ненавист към англосаксонските сили. Където се предполага, че съществуват подобни чувства, ще бъдат раздухвани, където ги няма, ще бъдат възбуждани. Няма да се пестят усилията, за да се дискредитират и осуетят всички опити за постигане на обединение или единство на други [пропуск в текста], в които да не участва Русия. Следователно всякакъв вид международни организации, неподатливи на комунистическо проникване и контрол, все едно дали ще са международни католически [пропуск в текста] за икономическа помощ или международните клубове на кралските дворове и аристокрацията, трябва да са готови да понесат обстрела на множество и често [пропуск в текста].

Е) Изобщо съветските усилия в неофициален международен план ще бъдат отрицателни и разрушителни по характер, насочени към унищожаване на източниците на сила извън съветски контрол. Това отговаря на първичния съветски инстинкт да не се прави компромис със съперничеща сила и готовност за конструктивна работа да се проявява само когато комунистическата сила доминира. Независимо от това ще се упражнява и постоянен натиск за проникване и овладяване на ключови позиции в администрацията и особено в полицейския апарат на другите страни. Съветският режим е полицейски par excellence, излязъл от мрачната половина на полицейско-интригантския царистки свят, привикнал да мисли от позицията на полицейщината. Това никога не трябва да се пропуска при преценяването на съветските мотиви.

Част V: Практически заключения от гледна точка на американската политика

В заключение, пред нас е политическа сила, фанатично убедена, че със Съединените щати не може да съществува продължителен modus vivendi, че е желателно и необходимо да се разбие вътрешната хармония в нашето общество, да се разруши традиционният ни начин на живот, да се унищожи международният авторитет на нашата държава. Тази политическа сила разполага с неограничена власт върху енергията на един от най-многобройните народи в света, върху една от най-богатите на ресурси национални територии и е зачената от силните и дълбоки течения на руския национализъм. В добавка разполага със сложен и широко разпрострян апарат за упражняване на влиянието си в чужбина, апарат изключително гъвкав и подвижен, управляван от хора, чиито опит и умения в нелегалните методи нямат прецедент в световната история. Накрая, както личи, първичните ѝ реакции не се поддават на тълкуване. За тази сила широкият набор от обективни факти за човешкото общество, с който ние постоянно съпоставяме нашия светоглед и го променяме, е заменен с нещо като торба с късмети, от която произволно се вади това или онова, за да се укрепи един предварително изграден светоглед. Трябва да признаем, че картината не е приятна.

Несъмнено най-сложната задача, с която нашата дипломация някога се е сблъсквала или ще се сблъска в бъдеще, е как да се справим с тази сила. Това трябва да е отправната точка, от която да започне работата на нашия генерален политически щаб на кръстопътя, където се намира. Към нея трябва да се подходи със същото старание и загриженост, както към първостепенен военностратегически проблем и ако е необходимо – с не по-малко усилия. Не мога да се наема с даването на всички отговори тук. Но бих желал да подчертая убеждението си, че имаме власт да разрешим този проблем, без да стигаме до мащабен военен конфликт. В подкрепа на това убеждение ми се иска да направя няколко по-окуражаващи забележки:

1. За разлика от хитлеристката съветската власт не е нито схематична, нито авантюристична. Тя не работи по твърдо начертани планове. Не предприема ненужни рискове. Неподвластна е на логиката на разума, но е крайно чувствителна към логиката на силата. По тази причина лесно ще отстъпи – и обикновено го прави, – щом срещне силно противодействие. Следователно, ако противникът разполага с достатъчно сила и ясно покаже готовност да я използва, едва ли ще му се наложи да го прави. Ако ситуациите се ръководят умело, няма да има нужда от ангажиращо целия престиж разкриване на картите.

2. В предизвикателството, насочено към западния свят като цяло, Съветите все още са по-слабите. Следователно техният успех наистина ще зависи от степента на сплотеност, твърдост и сила, която западният свят е в състояние да мобилизира. А това е фактор в нашите възможности.

3. Успехът на съветската система като форма на вътрешна власт все още не е доказан докрай. Предстои му да демонстрира, че може да преодолее върховното изпитание на смяната на властта на един индивид или група с други. Смъртта на Ленин бе първата такава смяна и нейното отражение съсипа съветската държава за 15 години. След смъртта на Сталин или неговата оставка ще дойде втората промяна. Но и това няма да е последното изпитание. Предстои вътрешната съветска система да бъде подложена поради неотдавнашната териториална експанзия – на серия от допълнителни напрежения, за които царството някога плати скъпа цена. Ние тук сме убедени, че никога след края на гражданската война мнозинството от съветския народ не се е чувствало толкова емоционално отдалечено от доктрините на комунистическата партия. Партията в Русия се е превърнала в огромен и за момента изключително успешен апарат за диктаторско управление, но тя е престанала да бъде източник на емоционално вдъхновение. Следователно вътрешната сила и устойчивост на движението не трябва да се приемат за даденост.

4. Цялата съветска пропаганда извън съветската зона на сигурност е поначало отрицателна и разрушителна. Следователно тя би могла да бъде лесно победена чрез една интелигентна и истински конструктивна програма.

По тези причини смятам, че можем да подходим спокойно и уверено към проблема за справянето с Русия. По въпроса за това как точно трябва да се подходи, бих искал само да предложа следните коментари под формата на заключение:

1. Нашата първа стъпка трябва да е да схванем и да признаем за реалност природата на движението, с което имаме работа. Длъжни сме да вложим куража, безпристрастието, обективността и неподатливостта за емоционални провокации вълнения, с които лекарят изследва вироглав и безразсъден пациент.

2. Трябва да направим така, че нашето общество да се запознае с реалната ситуация в Русия. Пресата не може да се справи сама с тази задача. Задачата е главно на правителството, във всички случаи по-опитно и по-информирано в разглежданите практически въпроси. [Нелицеприятността] на гледката не бива да ни възпира. Убеден съм, че днес истеричният антисъветизъм у нас би бил много по-малко, ако реалната ситуация в Русия бе по-добре разбрана от нашия народ.

Няма нищо по-опасно и по-ужасяващо от непознатото. Може да се оспори и твърдението, че разкриването на повече информация за нашите затруднения с Русия ще се отрази неблагоприятно върху руско-американските отношения. Смятам, че ако в това отношение съществува някакъв реален риск, би трябвало да съберем куража да го поемем колкото по-скоро, толкова по-добре. Но не виждам какво бихме рискували. Залогът ни в тази страна ще си остане минимален, дори ако демонстрираме изключителен изблик на приятелство към руския народ. Нямаме инвестиции за опазване, нито търговия за губене, почти никакви граждани за защита, както и малко културни контакти за съхраняване. Нашият единствен залог е в това, на което се надяваме, а не в това, което вече имаме. И аз съм убеден, че шансът ни да осъществим надеждите си ще се повиши, ако обществеността ни е информирана и ако нашите дела с Русия изцяло се поставят на реалистична и фактологична основа.

3. Много зависи от здравето и силата на нашето общество. Световният комунизъм е като злокачествен паразит, който се храни само от заразена плът. Това е точката, в която се преплитат вътрешната и външната политика. Всяка смела и умна мярка за решаване на вътрешните проблеми на нашето общество, за повдигане на самочувствието, дисциплината, морала и духа на народа ще представлява дипломатическа победа над Москва, равностойна на хиляди дипломатически ноти и общи изявления. Не се ли отърсим от фатализма и безразличието спрямо недостатъците на собственото ни общество, Москва ще спечели, Москва не може да не се възползва от тях във външната си политика.

4. Трябва да изработим и да предложим на другите нации по-положителна от досегашната представа за бъдещия свят, към който се стремим. Няма да е достатъчно само да подтикваме другите народи да развиват политическа система, подобна на нашата. Много народи, поне в Европа, са изплашени и изтощени от опитите на миналото и повече се вълнуват от сигурността, отколкото от абстрактната свобода. Те по-скоро търсят водачество, отколкото отговорност. Ние трябва да сме в по-голяма степен способни да им го осигурим от руснаците. Не го ли направим, руснаците със сигурност ще го направят.

5. Най-сетне трябва да имаме куража и самоувереността да се придържаме към собствените си методи и схващания за човешкото общество. В последна сметка най-голямото зло, което може да ни сполети при справянето със съветския комунизъм, е да позволим да станем като онези, с които се борим.

Превод от английски: Ирина Стоичкова

Джордж Кенан (16 февруари 1904 – 17 март 2005) е американски дипломат и историк. Известен е със застъпничеството си за политиката на удържане спрямо съветската експанзия по време на Студената война, от която по-късно се отказва. Автор е на множество лекции и публикации по темата за историята на отношенията между СССР и САЩ. Той е и един от шестимата експерти по външна политика на САЩ, известни като „Мъдрите мъже“.

Коментари (4)

- 16-04-2018|Гост

Интересно какво си е мислил този човек в последните години от живота си… и какво би мислил сега… на фона на по-късните развития съветите му към родната страна звучат като един почти донкихотски оптимизъм… или все пак е знаел, че задачата да превъзпитаме „правото на силния“ в „силата на правия“ е безкрайна? Вероятно да.

- 16-04-2018|Цончо

…Ми аз ще ги кажа какво е мислил.

Кенан, като мнозина от групата на така наречените „християнски реалисти,“ остава докрая на живота си защитник на доктрината на въздържанието. В същото време обаче той никога не е бил почитател на американската политика на „разширяване“, менторство и налагане на Западни ценности върху чужди нации и култури.

„Заявявам ясно,“ пише той в Around the Cragged Hill (Norton, 1993, pp. 182-183) „че аз съм изцяло и категорично против каквито и да било месиански концепции за американската роля в света: аз отхвърлям представата ни за учители и спасители на човечеството, отхвърлям илюзиите за нашите уникални и върховни добродетели, всички дрънканици за специална роля в света или за така наречения „Американски век“--всички тези идеи, които захранват въображението на американците от създаването на нашата държава. Ние сме, благодарение на Божията любов, само човешки същества, потомци на човешки същества, и носители, като нашите предци, на всички нормални човешки слабости… няма божествена ръка, която да ни е докоснала и направила нещо повече от това което сме, или която да ни е издигнала над останалото човечество… ако има качества, които са в обсега на нашата (чисто човешка) способност да развием, то те са скромността и смирението; тях обаче ние рядко имаме случай да демонстрираме.“

Може да консултираш още Alberto R. Coll, „The Relevance of the Christian Realism“ in Patterson, Christianity and Power Politics Today.

- 16-04-2018|Цончо

…ползвам клавиатура на латиница, рядко пиша на български, нямам време, и ми е голяма мъка писането без грешки… та исках да кажа в предния пост „политика на въздържането“, не на „въздържанието“ макар че и това не е грешно (погледнато по-общо)…

По отношение на Кенан: чел съм го преди много години; впечатленията ми са, че той не само е голям политически анализатор, но и първокласен стилист в писането. Въобще старата школа анализатори като Кенан, Кенет Уолц, Моргентау, дори Кисинджър, са впечатляващи с широтата на образованието си и креативността си. Сега, по моите скромни впечатления, политическите анализатори и автори са в мнозинството си постни стратези боравещи с клишета и сухи статистики. Няма го този усет за нещата под повърхността… но може би греша.

- 24-04-2018|Гост

Благодаря за разяснението, разбрах: човекът е вярващ и си знае, че проповядва в един безнадеждно грешен свят („I am just a lonely pilgrim, walking through this world of sin…“). Андрю Карнеги казва горе-долу следното в „Евангелие на богатството“: „Кога за едно евангелие е било упрек, че светът не е такъв, както то проповядва? Нали именно затова идва евангелието!“ А ми намирисва на донкихотщина, понеже и без това за мен „Дон Кихот“ е сред най-християнските книги изобщо (подобно на „Идиот“ на изток). Добре, че не съм вярващ, че щях да изгубя вярата си, като гледам какво се случва вместо проповядваното от Кенан. Сигурно затова и сегашните автори са по-умерени в надеждите си и предпочитат сухия стил с дежурните клишета, вместо да се замислят много-много и да си докарват депресии.:)

Пастирката или мъртвешкият шум

Автор(и): Мюмюн Тахир

Тази история ме копаеше отдавна. Все си мислех, че ще я забравя, но когато ставаше дума за стада, кошари, егреци, се сещах за нея, и тя продължаваше да ме дълбае. И тогава за сетен път разбирах, че не можеш да избягаш от водата на паметта или паметта на водата да избяга от тебе.

По-късно възникна друго затруднение – не знаех как да я опиша, защото Ехли от Русалиево, който ми разказа историята, отбеляза, че това е действителен случай, и грехът ще бъде мой, ако се отклоня от него. По мои морални съображения не можех да преинача разказаното от него. Направих няколко опита, които се оказаха безуспешни, и захвърлих стада, кошари и всичко друго в нищото. Знаех, разбира се, че съществуването предхожда същността и че винаги нищото трябва да се запълни с нещо. Всички имаме грешна или неправдоподобна представа за себе си, затова човек трябва да признае поражението си. Признавам си, обръщайки очи към небесата.

Събитията се случват във времето и пространството; те са ни изпитвали, но никога не са могли да ни изпиват. И случаят, който ми беше разказан, ме изпита, но не успя да ме изпие. Но след като го чух, започнах да сънувам къщи, двуколки, гори, реки, овце, крави, коне…, които едни след други се наслагваха като наноси върху ми, и аз се събуждах изпотен и ужасен – виждах мъж, насочил пушка нанейде с показалец на спусъка; от страх затварях очи и виждах събития, срещи, запознанства, усещах въздух и вода, собствено ухание, ритъм, ромон, полъх… Обаче историята си заслужаваше да бъде разказана.

***

Пристигнахме с Гената – приятел, поет, художник, университетски преподавател, бохем, – в село Русалиево, което се намира в Източните Родопи. Първите сведения, които получихме за него е, че зимата тук е сравнително мека, а лятото е сухо и горещо. Тук живеят 50 души – буквално и дословно. До селото се стига трудно, предимно по третокласни пътища. Така се казват сега, не зная преди как са ги наричали… Любознателният читател вероятно ще попита защо ние сме тръгнали за Русалиево. Причината е, че Художника търсеше къща в тези божествени места, която да превърне в ателие и да рисува до края на земния си път. Пристигнахме, когато зората беше пречупила гръбнака на нощта, след което идваше утрото и, обличайки цветната си дреха, се появяваше денят, а небето лека-полека откриваше безкрайната си душа и земята изпращаше на хората своите тайни, за които все още не са ни дадени сетива да ги разбираме.

Много често в тези краища изпълнявали молитва за дъжд, а ние, като изкачихме върха над Любено, чухме дъждовна молитва за милост. Милост от кого и за кого? Скритата надежда остава в небесата, където са и небесните тефтери.

***

В ранната утрин на 19… г. Коджа Селим, висок мъж с едри, тежки кокали, с тъмнокатранена коса, известно време позаобиколи из двора и влезе в къщата. Събуди седемгодишната си дъщеричка Зехра; после натовари на каручката приготвения от вечерта багаж; след това пусна от кошарата овцете, кравата и телето; впрегна бодрия, добре охранен вол; поизчака известно време, за да се появи момичето, и се качи на двуколката. Волът тръгна със спокойни енергични и свободни движения, а талигата, заредена от лъчите на утринното светило, тръгна подир него. След като изминаха стотина метра, Коджата се обърна назад:

– Проклето да е това място!

Спря вола, слезе от каруцата, отиде до къщата, извади от пояса си кутия кибрит, запали клечка и я хвърли на тревата, която тутакси пое пламъка и бързо го отнесе към къщата, чиито горещи езици я прегърнаха и погълнаха…

– Дъще! – обърна се той към Зехра, след като се качи на каруцата – Правилно ли постъпваме, че напускаме селото?

Всъщност въпросът беше отправил към себе си… Зехра, която е само на седем години, не бе в състояние да отговори на един такъв въпрос. Коджата знаеше това и затова мислеше трескаво и се питаше дали постъпва правилно, че напуска селото. Но беше решил – връщане назад няма…

Продължиха без да се обръщат. Следваха ги стадото овце, кравата и телето. Дървените колела на двуколката, издавайки изгарящо сърцето скрибуцане, се удряха по неравномерно разстланите чакъли на пътя и оставяйки след себе си мистериозен облак прах под светлината, проникваща от небесния прозорец, блъскаха бащата и дъщеричка му ту насам, ту натам. Само мълчанието говореше, а тежкото и уморително пътуване продължаваше…

– Дъще, слез от каруцата и подкарай овцете – каза по едно време Коджата.

Вървяха през места, завладени от гъсти гори. Независимо че в дъбаците е прохладно, лъчите на слънцето проникваха сред клоните на грамадните дъбове и сякаш нарочно пробиваха главите на бащата и дъщерята. Горещината ставаше непоносима, а пътуването вече бе станало невъзможно: вървяха часове без да почиват. Привечер стигнаха до тучна поляна, и до нея – неголямо езеро с чисти и бистри води. Животните го наобиколиха и наситиха жаждата си.

– Дъще, нека ден-два, докато намерим по-подходящо място, да останем тук – каза бащата.

Още на следващия ден Коджата с пушка в ръце започна да обикаля и опознава околността. Един ден, когато небето бе обагрило гората, стигна до място, недалеч от което се простираше с пълното си великолепие и прелест поляна с вълшебни цветя, а по-нататък се виждаха дъбове, букове, върби, брези… От заруменелите бузи на Коджата потекоха топли капки; изтръпна, въздъхна и си каза: „Тук ще бъде моят дом!“. По-късно забеляза, че насред поляната бълбука чиста планинска вода и спокойно изтича в близкото дере. Възпламени се слабостта и страстта му към чешмите и веднага разкопа малко местенце около извора, където намести една букова кора, от която водата започна спокойно да изтича. Изми лицето и ръцете си, пи до насита и си каза: „Чешмата на Коджата“.

Дните летяха над горите и поляните. Зехра мълчаливо и спокойно пасеше стадото из гората; ставаше свидетелка на всичко, което се случва в нея; струваше ѝ се, че цялата земя се движи. Коджата построи и егрек за овцете. Заколи две ярета, одра ги внимателно, после ги посоли и сложи в голяма бъчва. После натовари кокалите на каруцата си и влезе в гъстата гора. Закачи ги на клоните на няколко дървета и си каза: „Отсега нататък това място ще се казва гората на Коджата“. Изтри потта от челото си, хвърли радостен поглед наоколо и остана доволен. В ония време тези гъсти и безстопанствени гори по този начин се завладявали. След време хората щяха да говорят за тях като горите на Коджата, усмихна се той, убеден, че така ще бъде.

Дните се изнизваха тихо, безоблачно, безбрежно, като се превръщаха в мълчалив покой. Начинът на живот по безкрайните пасища и гъстите гори придаваше широта и волност на живота на бащата и дъщерята, а звездите, под които често пренощуваха, притуряха обаяние и възвишеност на чувствата им. И двамата вярваха, че са постъпили правилно – Бог така е решил, помага им, води и ги спасява.

Един ден Коджата нарами менците и отиде до чешмичката си. Изненада се, когато около извора видя две палатки – не очакваше по тези места да живеят други хора – пред които седяха няколко мъже. Стори му се, че са хора симпатични, кротки едни такива, отрудени.

– За дълго ли се настанихте тук, или сте прехождащи? – след като ги поздрави, попита той.

Старец стана от мястото си и рече:

– И ние не знаем, синко. Не сме решили още. Противопоставихме се на волята на валията, който искаше да се откажем от чергарския живот и принудително да ни заселят в различни градове и села. Та може да останем тъдява. Какво ще кажеш? А ти как се оказа по тези места?

– Тук земята е богата, горите са гъсти, планините предлагат дом и убежище не само на птиците и другите животни, а и на хората. За всеки има място, та и повече… Как ли се оказах?! Не питай, дядо, не питай – въздъхна Коджата и изтири потеклите по бузата му сълзи… – Преди години, докато много от мъжете бяхме на пазар в град Кемалово, разбойници от Самовила нападнали селото ни. След като разбили и оплячкосали къщите, натикали десетина души в един обор, пред вратата натрупали суха трева и я запалили. Всичките се задушили. Изнасили и жени. Влезли и в моята къща; жената е била сама с детето. Не го преживя и се хвърли в кладенеца. Останахме известно време, но споменът не ни даваше мира… – приключи на пресекулки Коджата.

– Съжалявам синко, много съжалявам, че ти сложих сола на раната… Язък за отишлите, животът продължава – каза старецът, след което попита:

– Къде ти е къщата?

– Отвъд онзи хълм. А не тебе как ти викат? – на своя ред попита Коджата.

– Хайдар ми е името, Хайдар ми викат.

След два дни новодошлите издигнаха дървени къщи срещу мерата на Коджата, който искрено се зарадва – вече не бяха сами.

***

Годините се изнизваха една след друга. Двете семейства живееха задружно и работеха заедно; след време и новодошлите станаха собственици на поляни и гори. Построиха си кирпичени къщи. Месото, млякото, изварата, вълната носеха в града, където я продаваха на прекупвачите и по този начин осигуряваха част от всекидневието си. Зехра вече караше седемнайсетата си година. Станала беше красива девойка – не много висока, кротка, с дълга коса, кръгло и прелестно лице, добри очи и сочни устни; стройна и гъвкава. От ден на ден се разхубавяваше, ставаше все по-женствена и одухотворена. При всяка нейна усмивка очите ѝ ставаха кокетни и на лявата ѝ бузка се появяваше трапчинка. Грижеше се за къщата, която беше превърнала в истински дом. Сутрин изкарваше овцете, цял ден ги пасеше из моравата и корията, а вечер ги прибираше. За света съдеше само по това, което се случваше около нея. Всъщност тя не знаеше за съществуването на друг свят; за нея животът сякаш беше само онова, което виждаше на крачки от себе си, а всичко друго – мъгливо и люлеещо се море. Годините като ожънати житни класове неусетно се струпваха в краката ѝ и се превръщаха в купа сено, но това не я впечатляваше. Какви ѝ бяха мечтите, желанията, надеждите? Търсеше ли някакъв смисъл на живота, или опитваше ли да промени нещо? Тя самата не знаеше отговорите, а и не си задаваше такива въпроси. Живееше леко, спокойно; душата ѝ беше здраво свързана със земята, която ѝ даваше простор и щастие. Младият ѝ дух нищо не си въобразяваше; стигаха ѝ кирпичената къща, стадото, пашата, ромонът на реката, ароматът на шумящите зелени дървета…

Едно приключение изцяло я откъсна от нейната реалност. Може би е пресилено това да се определи като приключение; по-точно е да се каже, че е най-обикновено събитие. Това не е важно. По-важното в случая е, че един ден мелодия на кавал я стресна.

Сложила под главата си шепа трева, бе легнала по гръб на зелената трева, рокличката ѝ на пеперудки се бе отдръпнала, та белите ѝ крака предизвикателно изкушаваха невидимия поглед… Овцете, пасейки, бяха стигнали от Сиври в Дрангос дере, в което водата все още беше бистра, след което тръгнаха по Акямач към Шахтане. Именно тогава тя чу мелодията, която стремглаво тръгна, извиси се на връх Токаджък, прегърна Бакаджък, облиза Карлък, изкъпа се във водите на Бяло море и се върна при Зехра. Тя повдигна главата си и забеляза, че недалеч от нея, застанал между овцете, един младеж свири на кавал. Мелодията му лениво и спокойно се разнасяше над полето и стигаше до нея. Стана и без колебание тръгна към младежа, застана пред него и насочи красивите си кафяви очи към неговите и ги задържа дълго върху тях… Но след миг лицето ѝ се зачерви, засрами се и като вихър се отдалечи оттам.

Вечерта Зехра разказа случилото се на баща си. Това хвърли в смут и тревога Коджата, който не каза нищо. На следващия ден двамата тръгнаха към гората и стигнаха мястото, където Зехра беше срещнала момъка. Не чакаха дълго.

– Добре дошъл, момко! – го поздрави Коджата и продължи. – Виж, синко, ей от там дотук се нарича корията на Коджата, като с ръка по въздуха очерта мястото. Това място си има собственик и ако искаш да си останем добри съседи, не прекрачвай синора… Виждаш ли тази пушка? Миглата ми няма да трепне, ако нарушиш това, което ти казах…

– Добре, чичо. Няма да забравя думите ти – отговори младежът.

Известно време овчарят не се вестяваше из тези мери, а и без друго наближаваше зимата, та повечето време стадата оставаха в оборите. Коджата се успокои…

***

…Възрастният Коджата бавно стана от мястото си под горуна. Повървя малко, но не му стигнаха силите да продължи, та седна. След кратка почивка си повдигна главата и погледна небето – прозрачно и ясно; чисто вечерно небе и светъл, ярък и ясен полумесец. Звездите в закачките си с него се съревноваваха помежду си. Старческото тяло не издържа погледа си нагоре и наведе глава, промърмори нещо на себе си и погледна още веднъж небето… После внезапно взорът му се прикова на насъбралата се пред него локва. Стресна се – не му беше по силите да повярва на това, което видя; погледна отново към небето и веднага след това сведе поглед към водата. „Свята вечер е това“, промълви с немощен глас… И предпазливо насочи очи към водата – луната с величието си беше паднала в нея, и Зехра – с цялата си прелест и красота – бе обляна в светлина, а над тях величествено гледаше небесното светило. Пред тази гледка очите му заслепяха… След миг се отвориха, и той погледна още по-внимателно… но този път водата в езерото беше почервеняла, станала бе кърваво червена… Или така му се струваше… Май че не му се струваше, защото тя ставаше още по-кървава… С цялата си умора, с изчерпана до последно сили и с огромна човешка надежда да види детето си погледна още веднъж водата и отразената в нея луна, слънце и звезди – но Зехра я нямаше. Какво ли е това, предчувствие за нещо добро или лоша поличба…? – Събуди се внезапно, но изпотен. Смутен от съновидението, разтърси глава и дойде на себе си, но до сутринта не можа да заспи…

***

Мелодията на кавал промени досегашния им живот в планината. Срещата с кавалджията бе първото извън обкръжението на Зехра впечатление, което ѝ бе направило един мъж, и от този момент образът му започна да я преследва навсякъде. Пламъкът на смътно желание за нещо неизвестно се възпламени в нея и не загасна никога. Тъй като не знаеше къде живее, нито къде да го намери, често отиваше на мястото, където се срещнаха за първи път, за да го види още веднъж, но него го нямаше. Неудържимо се напрягаше да чуе гласа на кавала… Уви. Овчарят го нямаше… Тогава започваше да пее:

Бял гълъб да стана

върху къщата да кацна

и на този красавец

аз любима да стана …

Един ден най-сетно се видяха край реката, където младият овчар беше докарал стадото си на водопой… Зехра беше много притеснена, бузите ѝ се зачервиха… Дълго стояха и се гледаха без да продумват.

– Виждам, че със стадото само ти се занимаваш. Имаш ли си брат или сестра?– попита младежът.

– Нямам – бе краткият ѝ отговор.

– Що не си главите ратай?

– От години съм сред стадата, свикнала съм. А ти кой си?

– Аз съм Садет. Ратай съм на устабашията Сали от Малко Дюлево, а живея с майка си в Самовила. Баща си не помня, знам, че е бил някакъв разбойник. Веднъж, след като опожарили едно село, убили няколко човека, изнасилили и жени, полицията е тръгнала по петите им и ги заловила горе в планината. Досега нямам никак хабер от него, а и не искам да ме знаят, че съм син на такъв човек. През лятото не се връщам в селото, а оставам със стадото в Чаташката пещера. А ти коя си, как ти е името?

Зехра мълчеше; бе се свила в прегръдката си – за първи път разговаряше с младеж.

– Да не си момиче без име? Сред някои племена има обичай да отнемат името на някои членове. Ти си имаш име, нали?

Тя продължаваше да мълчи; после неочаквано дойде на себе си и инстинктивно се дръпна, обърна се и без да погледне момчето, хукна към стадото си. А Садет само успя да види как тя изчезва зад хоризонта…

Дните изтичаха като пълноводна река, в която не можеше да се влезе втори път. Но надеждата отново я принуди да прекрачи синорите. Този ден небето беше цялото обляно в светлина. Слънцето предвещаваше любов. Не чака дълго. Още с идването си и младежът попита:– Къде остана? Закопнях за тебе.

Зехра не отговори, краката ѝ се подкосиха и за да не падне, се облегна на дървото, под което бе застанала. Мълчание. И след мълчанието си вдигна главата и промълви:

– Много те харесах, Зехра. Обикнах те! – смело каза овчарят и се доближи до нея, като понечи да я хване за кръста. Тя рязко се отдръпна, но след миг се намери в прегръдките му…

– Ако баща ми ни види, ще ни убие – каза Зехра, внезапно се отскубна от прегръдката му и хукна към стадото си.

Дните не бяха празни.

„Каза ми, че ме обича… Лошо ли е някой да обича някога? Мен досега кой ме е обичал? Не помня майка си, нямам братя и сестри. Само татко! Но това каква обич е? Бащинска“, терзаеше се Зехра. Влечението ѝ към овчаря откри нов свят на красивото, небесното, възвишеното. Вече истински знаеше, че животът ѝ става друг. Без да усеща какво ще се случи, какви неизвестности я чакат, тя дълбоко в душата си започна да чувства, че смисълът на живота е в това, което ти решиш да направиш с него… Отправи благодарствена молитва към небето…

Една вечер стадото на Коджата се върна в кошарите без Зехра. Коджата щеше да полудее; цяла нощ викаше името на дъщеря си. Грубият му глас разкъсваше нощната тишина и дълбоко потъваше в своята рана, сякаш сърцето му е смачкано под тежестта на мъката. Започна да се губи в предположения и най-страшни догадки. Момичето взриви тишината. Досетилият се за станалото Хайдар се опита да го успокои

– Не се измъчвай толкова бе, човек! Може и да е на хубаво.

Коджата обиколи близките села, обърна с главата надолу цялата околност – няма и няма. На другия ден също, по-другия пак, но не можа да получи никаква информация за дъщеря си. Чак след няколко месеца дойде дългоочакваната вест – Зехра е пристанала на ратая на устабашията Сали от Малко Дюлево и син на главатаря на разбойниците от Самовила. Много мислела за баща си и искала час по-скоро да се видят и се молела той да ѝ прости.

– Никаква прошка! – отсече Коджата. И сякаш полудя. Напусна къщата в планината и се върна чак след една година. Никой не знаеше къде е бил през това време…

***

Година и половина – две след случилото се, в един летен ден Садет взе със себе си Зехра и детенцето им и ги заведе в Чаташката пещера, където след паша нощуваше стадото. Тя се намираше под отвесни, непрестъпни скали, които се извисяваха като дракони в небето; падащите водни потоци огласяваха околността, а шумът на вековните букове и церове я оживяваха. Агънца подскачаха пред пещерата, а между тях припкаше детенцето на Зехра и Садет, което бяха нарекли Селим, на името на дядото Коджа Селим.

След като разбра, че младите са в пещерата, Коджата грабна пушката и тръгна натам. Възрастният Хайдар се опита да го разубеди, препречи му пътя, хвана го през кръста, но той се изтръгна от ръцете му.

–Аман-заман, остави младите. Нека си живеят живота – успя да каже старецът и тръгна да го догонва, но старческите му крака отказваха да го носят, и той изоставаше от него.

***

Когато слънцето залязваше зад Чаташката планина, Коджа Селим застана срещу пещерата. Ни чуваше, ни виждаше; чувстваше само ударите на кръвта, която шумеше в ушите му. От входа на пещерата Садет видя тъста си с насочена към тях пушка и се провикна:

– Татко, недей! Не ни погубвай…

Стресната от гласа на мъжа си, Зехра излезе с детето си навън и се затича към него. Разбра… От бузите ѝ блеснаха едри сълзи; преметна невръстното си чедо на раменете си, за да го види баща ѝ и дано се смили над тях. „Така ли ще загинем – светкавица докосна мозъка ѝ. – А сме толкова млади и тъй малко сме се наслаждавали на младостта и живота си“.

Запъхтян, Хайдар се довлече до Коджата и се развика:

– Спри, спри бе, човече… Недей! Бог ще те накаже…

Късно… Коджата стисна спусъка… В този миг въздухът затрещя в неудържима вихрушка, земята се разтърси от основи, светкавици раздраха небето, изпълни се с прах и пепел въздухът; спусна се непрогледна тъма, небето се разтвори, и за секунди се изля страхотен порой. Грохотът спря така рязко, както започна. Тишината взриви околността, над гората небето се обагри, а долу светлината очерта небесен прозорец, през който на огромна канара се очертаха вкаменените Садет, Зехра и малкият Селим на раменете ѝ…

Дядо Хайдар внимателно измъкна пушката от ръцете на Коджата, който премалял и в несвяст, лежеше на земята. Огледа се наоколо, избърса потта от челото си и продума:

– Ей, синко! Любовта може да бъде унищожена, но не и победена… – Старческите му краха премаляха и той се повали на земята, превъртя се няколко пъти и въздъхна:

– О, боже, кажи ми боже, защо сме най-жестоки към тези, които най-много обичаме…? Боже…!

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

Най-еротичната година в живота на Пикасо

Автор(и): Лара Марлоу

Към 1932 Пабло Пикàсо е вече най-известният художник на света. На 50 години е, живее в луксозен апартамент в централен Париж, притежава замък в Нормандия и пътува между двете места в [автомобил] Hispano-Suiza, каран от личен шофьор.

Пикасо има съпруга, син и метреса. Съпругата, руската балерина Олга Хохлова, на 41, се е отказала от танцовата кариера след нараняване на глезена, за да се отдаде изцяло на семейството. Синът им Пауло е на 11 години и вече по-висок от баща си, който е само 1,60. Погледнати отстрани, Пикасови изглеждат като щастливо буржоазно семейство. Пабло присъства на първото причастие на сина си в Париж и работи по-малко през училищните ваканции, за да бъде с Пауло. През септември тримата пътуват до Швейцария, където първата ретроспектива на Пикасо, организирана в Париж през юни, гостува в Цюрих.

Но всеки внимателен наблюдател, който би се задълбочил в картините на Пикасо от тази година, включително и Олга, сигурно е знаел за страстната му и еротична любовна афера с 22-годишната Мари-Терез Валтер. До 1932 Пикасо се е въздържал от рисуване на Мари-Терез в разпознаваема форма. Той издава тайната им на втори януари, в първата си картина за тази година, която без съмнение е най-красивото посвещение на младата му метреса, на име Четящата жена.

Четящата жена, Национален музей Пикасо, Париж

Тази година е толкова важна в живота на Пикасо, че Музеят Пикасо в Париж и Tate Modern в Лондон са обединили сили, за да организират изложба, която води посетителите из 1932, ден по ден, в хронологичен ред. Наречена Пикасо 1932: Еротичната година, изложбата се открива в Лондонския Тейт Модърн от 3 март до 9 септември, където ще бъде преименувана на Пикасо 1932: Любов, слава, трагедия.

„Рисуването е просто още един начин да се води дневник“, казва Пикасо в навечерието на ретроспективата си от 1932. Току-що е подбрал произведения от предишните 30 години и сензацията на собствения му живот просто го залива.

Пабло Пикàсо в парижкото си студио. Фотография: Getty Images

Пикасо датира всеки ден и запазва всяко парченце хартия – от квитанции за химическо чистене до концертни билети. Абонирал се е за услуга, при която се събират изрезки от всички вестници, които някога са споменавали името му. И тъй като архивите му принадлежат на Музея Пикасо, реконструирането на онези 366 дни от живота на художника е сравнително лесно.

Освен картините и няколко фотографии, върху хартия няма друга следа от Мари-Терез, която Пикасо среща в студиото си (където не се е допускал никой), а също и в Боажалу, замъка, чието име означава „ревнива гора“. Рисува бясно до средата на април, създавайки десетки нови картини за юнската ретроспектива.

„Щом само подготовката за изложбата [от 1932] е приключила, сексуалното напрежение, което е толкова ясно доловимо в картините, намалява“, отбелязва [кураторката] Лоранс Мадлен, една от съставителките на тазгодишната изложба.

Сексуалният напор

Сексуалната обсебеност на Пикасо с Мари-Терез насища творчеството му с нова енергия и променя стила му. Връзката между творческите сили на художника и неговия сексуален напор е сумирана в картината Художникът пред неговия модел, датирана от 29 януари, в която възбуденият пенис на артиста държи четката.

Връзката на Пикасо с Мари-Терез започва скоро след като той е спрял тогава 17-годишното момиче пред магазина Галери Лафайет. „Госпожице, имате интересно лице. Бих искал да нарисувам портрета ви“, казва той. Според легендата след това е добавил „Имам чувството, че заедно ще направим велики неща“.

Изненадващо е, че във времето на Харви Уайнстийн и #MeToo още никой не е нападнал Пикасо като сексуален хищник. В едно интервю от 1974, една година след смъртта на художника и три години преди да отнеме собствения си живот, Мари-Терез казва в интервю за радио Франс Кюлтюр, че Пикасо я е притежавал. „Така бяха нещата с него. Първо той насилва жената, а след това работим“.

Четящата жена, онзи първи портрет от 1932, загатва предварително много от картините, които ще последват. Пикасо почти винаги рисува кожата на Мари-Терез в бледовиолетови тонове. Дава ѝ жълто-руса коса и отличителни очи с бадемова форма. Лицето ѝ обикновено е изобразено едновременно и фронтално, и в профил, а гърдите ѝ са закръглени, подобни на плодове кръгове. Тя или седи в кресло, или, по-често, лежи.

Освен гърдите и книгата в скута на Мари-Терез, напомняща формата на женско лоно, Четящата жена е сравнително сдържана [картина]. Сърцевидното лице е приятно, меките извивки приканващо-кротки.

Сънят, която Пикасо рисува на 24 януари, е вече по-натрапчива. Мари-Терез отново седи в кресло, но този път спи, главата ѝ отпусната на рамото. Горната част на лицето ѝ има формата на пенис. Ръцете в скута ѝ подсказват мастурбация.

Сънят, Лична колекция на Стивън Коен

„Осмозата между сексуалността и творчеството е по такъв начин завършена, сексуалният акт и актът на творчество се превръщат във взаимно заменими метафори“, пише за картината Виржин Пердисо-Касан, друга съставителка на изложбата.

В [картината] Жена, седнала в червено кресло, нарисувана на 30 февруари, седящата фигура не е разпознаваема. Малка, кръгла глава, има вертикално разположени копчета вместо очи и цепка вместо уста. Частите на тялото, са демонтирани и подредени отново в празна кухина. Две малки, твърди сфери, биха могли да бъдат гърди или тестиси. Подобните на криваци форми, излизащи извън кухината, биха могли да бъдат ръце и крака, а може би фалоси. Една удължена, закръглена форма, която стърчи встрани, леко напомня на Айфеловата кула, която Пикасо е виждал от шестия етаж на Rue La Boétie, където се е намирало студиото му.

Жена седнала в червено кресло, Национален музей Пикасо, Париж

Колекция от кости

Пикасо е имал колекция от кости в замъка Боажалу. Жена седнала в червено кресло показва една заплененост [от темата за костите], която ще се появи отново през същата есен. В серията „Разпятия“, рисувана през септември и октомври, фигурите от Голготата постепенно се разпадат на кости.

Андре Бретон е публикувал Сюрреалисткия манифест през 1924. Разглеждайки Жена седнала в червено кресло и картините от Разпятията, човек разбира защо Пикасо често е бил погрешно възприеман като сюрреалист. Той е прекалено индивидуалистичен и прекалено закотвен в реалността, за да се присъедини към което и да е движение. Но е споделял интереса на сюрреалистите към еротиката и подсъзнателното.

Дори и най-баналните сюжети стават сексуално заредени под четката на Пикасо. В Натюрморт: бюст, купа и палитра, рисувана на 3 март, виждаме гипсов бюст на Мари-Терез в профил, поставен пред купа с плодове. Но плодовете изглеждат подсказващо като гърди или тестиси. Кураторката Пердисо-Касан вижда в тази картина жертвоприношение на Приап, гръцкия бог на плодовитостта. Зеленият фон и зелената сянка, очертаваща фалос по лицето на Мари-Терез, също символизират плодовитостта.

Натюрморт: бюст, купа и палитра, Национален музей Пикасо, Париж

Три години по-късно Мари-Терез ще роди първата дъщеря на Пикасо, Мая. В Момиче пред огледало, рисувана на 14 март, тя вече изглежда бременна. Мари-Терез гледа отражението си в огледало, напомнящо за саркофаг. Различните телесни части са разположени объркано. Преобладаващото усещане е за двойственост: между деня и нощта, между съзнателното и подсъзнателното, между будността и съня.

Момиче пред огледало, Музей за модерно изкуство, Ню Йорк

Въведение в психоанализата на Фройд е публикувана на френски десет години преди това. Творчеството на Пикасо изследва двойствеността на човешкия ум. Много от портретите, които той е рисувал през този период, са визуално разделени на две. Той често рисува себе си като кентавър или минотавър, наполовина мъж, наполовина бик. Самата мощ на творчеството му произлиза от напрежението между чувствеността и насилието, между животинското и божественото.

Фотографиите показват Мари-Терез като здрава, атлетично сложена млада жена. Но Пикасо винаги я е рисувал като сексуално приканваща, мека и покорна. В Лежащата гола, рисувана на 4 април, тя е закръглена и апатична, лежаща на слънце като Одалиската на Енгр, един източник на препитание за плодове и растения, излъчващ плодовитост.

Лежащата гола, Национален музей Пикасо, Париж

Женската форма

При тези обстоятелства Еротичната година, заглавието на изложбата в Париж, изглежда по-точно от Любов, слава и трагедия, избрано от Тейт Модърн за същата изложба. Осемдесет процента от произведенията, създадени от Пикасо през тази изобилна година, представят женската форма. И те вероятно имат повече общо със секса, отколкото с любовта.

Но слава е имало. Ретроспективата на Пикасо от юни 1932 е била социалното събитие на годината. На откриването идват 2,000 души във вечерно облекло. По същото време Пикасо публикува първия том от своя catalogue raisonné [доказан каталог], включващ повече от 16,000 картини и рисунки. През септември името му е въведено за първи път в енциклопедията Ларус.

Ако е имало и трагедия, то тя се случва по-късно в хронологията на 1932, в едно укорно писмо от Фернанд Оливие, която е била метреса на Пикасо по времето, когато е бил млад и беден. „Ти си неспособен на благородни жестове. Ти обичаш парите“, пише Фернанд. Мрачната серия Разпятия е последвана през ноември от гравюри и рисунки на тема удавяне. Те може би са били вдъхновени от сериозната болест, която Мари–Терез е прихванала след плуване в Марн.

Чернобелите фотографии на Пикасо, направени от Брасаи и Ман Рей показват интензивния поглед на човек, който е безкрайно убеден в собствената си гениалност. Във фотографията на Брасаи от декември 1932 Пикасо стои в студиото си на Rue La Boétie, облечен в пуловер и омачкан костюм от туийд, в едната му ръка виси цигара. „И всичко е концентрирано върху пламтящото постоянство на погледа му, който се забива във вас, доминира ви, поглъща ви“, пише Брасаи.

Лара Марлоу е ирландска журналистка, постоянна кореспондентка на вестник Irish Times в Париж.

Коментари (3)

- 01-03-2018|Златко

От Фейсбук:

Mila Muratti Миналата година бях на изложбата „Жените в живота на Пикасо“ в Музея „Пикасо“ в Париж, където подробно беше разгледана и връзката му с Мари-Терез на фона на съпружеския живот. Когато картините са толкова добре обяснени, колкото там, а и колкото тук, става ясно какъв интензивен емоционален живот е имал художникът и как можем да му простим всичко, заради неговата страст към изкуството. Заразна страст, заради която той не малко е страдал и заради която често се е увличал в авантюри с ужасно неподходящи жени. Казвам неподходящи, защото са били в пъти по-слаби личности от него – често незрели. Единствената личност, която Пикасо наистина е обичал, е своята съпруга, но не е можел да е верен, защото рутината не го е зареждала творчески. Затова и той е бил ужасно самотна личност, въпреки всичките си артистични успехи.

Списание „Либерален преглед“ Доколкото разбирам от тия неща, Пикасо не е бил човек, който е имал нужда от реални пртньорки. Той е имал нужда да доминира и това май е всичко. Що се отнася до самотата, тя просто е неразделна част от живота на този вид хора…

- 23-03-2018|Братя Боливар

Според теоретичната физика земният Пикасо е само един от милиардите милиарди вселени, вселени в таланта му. От гледна точка на нашата вселена и в частност галактика и свят той е един луд, оставен да язди четки като бели коне. Рисувал е нашата лудост – в Пари, за пари. Модата е скъпа съблазнителка. И да каже някой, че царят е гол, няма и един луд да чуе. Чудим се с брат ми къде къде може да му е ударен печата „брак“ преди да бъде архивиран метафизично: на пениса, на задника, на големите уши, или на великия череп.

Може ли да има добро порно?

Автор(и): Стоя

През 2006, когато за пръв път започнах да премислям дали да участвам в експлицитно порнографски филми, се замислих и за това кои видове кариери ще си останат евентуално недостъпни, щом само започна да правя секс пред камера. Професията „учителка“ мина веднага през ума ми, но това беше окей, тъй като не желаех отговорността, свързана с оформянето на млади умове.

И все пак, благодарение на нефункциониращата сексуално-образователна система в тази страна и изобилния достъп до порно за всеки човек с интернет-връзка, аз получих и тази отговорност. Понякога тя ме държи будна през нощта – но се опитвам да правя онова, което е по силите ми.

Порнографията не е нещо, замисляно като сексуално-образователна програма. От нея не се е очаквало да диктува сексуални практики, нито пък да бъде ръководство за действие. И докато някои порнографи, като Нина Хартли и Джесика Дрейк, наистина създават експлицитно-образователни съдържания, в преобладаващата си част порнографията е най-вече развлекателна медия за зрели хора.

Но ние се намираме в момент, когато индустрията [на порнографията] отново е поставена под лупа. Порнографията, така ни се казва, оформя начините, по които младите хора, особено младите мъже, мислят за секса. И това били начини, които могат да бъдат опасни. (Законодателните органи във Флорида дори намекнаха миналия месец, че аз и хората от моя вид са по-тревожно явление от [автоматичните оръжия] AR-15, когато обявиха, че порнографията е явление, застрашаващо общественото здравеопазване – в същото време, в което отказаха да обмислят евентуалната забрана на автоматични оръжия).

Аз съм ангажирана с идеята за създаване и разпространяване на добра порнография, макар и да не мога да кажа с абсолютна сигурност как точно тя трябва да изглежда. Все още не разполагаме със солидна дефиниция за това що е порнография, а още по-малко с консенсус около това кое я прави добра или етична. Но, от друга страна, начините, по които се представят сексуалността и сексуалните контакти, едва ли са някакъв вид кутия на Пандора, която в никакъв случай не трябва да отваряме, и върху която трябва да налагаме особени ограничения. Какво право имаме да диктуваме начините, по които зрели мъже и жени правят секс едни с други, или какво е добро и нормално, освен изискването всичко да става по взаимно съгласие?

И все пак някои порнографи са правили определени опити за намаляване на потенциалните вреди, които порното може да причини на младите (а и зрелите) потребители – и то в течение вече на доста години. Един от начините, по които се опитваме да правим това е като поставяме работата с в подходящия за нея контекст.

Контекстът напомня на хората за всички неща, които те не виждат в окончателния продукт. Той подчертава факта, че порнографията е изпълнение, че – също като при балета или професионалната борба – ние представяме определено шоу. В течение на много години сайтът Kink, където се представя основно садо-мазо секс, предоставяше контекст към сексуалните сцени, чрез един проект, наречен Behind Kink [зад сцената на Кинк], с видеоклипове, които показват как сцените се планират и какви точно са ограниченията, които участниците си поставят. Освен това филмите им показваха и една друга практика, наречена „aftercare“ [приблизително „допълнително обслужване“, бел. пр.], при която частниците в интензивни садо-мазо преживявания дискутират какво точно са правили и какви са собствените им чувства, свързани с него. (За съжаление проектът Behind Kink изгуби енергията си и изглежда е западнал от 2016 насам).

Шайн Луиз Хюстън, чиято продуцентска компания е посветена на хомосексуална порнография, има „зад сцената“ специален допълнителен лайф-стрийм, който позволява на зрителите да видят как точно се произвеждат порнографските филми. Самата аз винаги съм се опитвала да предоставям поне минимален контекст за експлицитната си работа, чрез статии в блога ми и в рекламни клипове.

Много други изпълнители и режисьори поддържат блогове или пишат статии, в които дискутират сцени, на които са се наслаждавали особено много или снимачни декори, където са се чувствали добре, и по правило позволяват на любопитните да надникнат зад метафоричната завеса. Някои от тях, като Тайлър Найт, Аса Акира, Кристи Каньон, На Спринкл и Дани Уайлд, са писали и мемоари.

Когато зрителите имат достъп до контекст, те могат да видят как самите ние дискутираме собствените си граници, разговаряме за прегледите срещу инфекции, пренасяни по полов път или как избираме партньорите си. Понякога те могат да видят и как обсъждаме нещата, свързани с неясната област на пресичане между капитализма, публичността и сексуалността.

Но този контекст обикновено липсва когато работата ни се краде и качва на някой от многобройните сайтове за „свободно съдържание“, които предлагат материалите безплатно. Тези сайтове са местата, по които се гледа основната част от онлайн-порнографията, и по дефиниция те не изискват кредитна карта – което прави по-лесно за малолетните да гледат порнография. И така проблемите, които идват с порнографията, стават неделими от начините, по които тя се разпространява.

Освен това начините на разпространение оформят и вида порнография, която е най-леснодостъпен за тийнейджърите. Аз често чувам охулвания на порнографията, защото се грижела единствено за потребностите на мъжете. Това не е съвсем така: по-голямата част от хетеросексуалната порнография действително е отправена към един точно определен вид мъж, но да се игнорира останалата част означава да се игнорира работата на порнографите, които създават работите си през женски поглед, или за женския поглед, в течение на много десетилетия.

Кандида Роял е основала [продуцентската си фирма] Femme Productions през 1984, а [разпространителската компания] Femme Distribution през 1986. Овид и Ерика Ласт правят порнография, насочена основно към жени, повече от десет години. Разбира се, тяхната работа не е точно от вида, който човек може да открие по безплатни сайтове. Но немалко мъже се наслаждават и на такъв вид съдържания – по същия начин, по който някои жени обичат гледката на изрусени блондинки, седнали в скута им.

Сексът и сексуалните фантазии са сложно нещо. Много голяма част от емоционално безопасния секс зависи от това колко добре познаваме и се грижим за партньора/партньорката си. Ние, хората от индустрията, можем да добавим контекст към работата си, но не съм сигурна дали в края на краищата е възможно, за една толкова насочена към чистото удоволствие медия, редовно да представя обяснения, неоспорими като тези. Ние не можем да очакваме от порнографията да ни учи на емпатия, на способността да разчитаме телесния език, или как да дискутираме сексуалните си ограничения – особено когато става дума за млади хора, които още никога не са имали секс. Порното никога няма да бъде заместител на секс-образованието.

Но порното няма и да изчезне никога. А това означава, че самите ние сме изправени пред определен избор. Можем или да заравяме главите си в пясъка, или – в допълнение към настояването за реални уроци по секс за младите хора – да се занимаваме със задачата да разберем обхвата на порнографията, да преоценим начините, по които тя функционира и кои са нещата, които можем достоверно да определим като добри. Можем също да се опитваме и да изградим една по-добра индустрия, както и по-добро културно разбиране за секса. Аз избирам да се опитвам.

Стоя е американска порно-актриса, блогърка и Интернет-активистка, както и редовна кореспондентка на множество реномирани американски издания като New York Times, The Verge и The Village Voice.

Работници от Германия, обединявайте се

Автор(и): Катрин Бенхолд

Новият призив на германската крайна десница

Ботроп, Германия – Гидо Райл е миньор във въглищна мина, каквито са били баща му и дядо му. Присъединил се е към миньорския профсъюз на 18-годишна възраст, а към Германската социалдемократическа партия – на 20. Бързо говорещ и шумен, той е бил профсъюзен представител в продължение на повече от десет години.

Но преди две години, след пристигането на стотици хиляди чужденци в Германия, той е преминал към крайнодясната Алтернатива за Германия (АзГ). На местните избори през миналия май партията получи 20 процента от гласовете в неговата изборна област, с неговото име на бюлетините – а социалдемократите изгубиха 16 процента в сравнение с предишните избори.

„Това са бившите ми другари“, подсмихва се Райл. „Дойдоха заедно с мене“.

Но как може една крайнодясна партия да привлича избиратели от работническата класа, традиционния бастион на левицата? Въпросът не е академичен, а засяга директно ядрото на надигащата се заплаха, която АзД представлява за германския политически истеблишмънт, включително и за канцлерката Ангела Меркел.

АзД шокира Германия през есента, когато стана първата крайнодясна партия, влязла в Парламента след края на Втората световна война. Но този пробив разчупи не просто едно значително следвоенно табу. Освен това той в огромна степен затрудни и задачата за формиране на нова управляваща коалиция, с което постави Германия и цяла Европа в цели месеци на вцепенение.

Госпожа Меркел и нейният консервативен съюз договарят коалиционна сделка с бившите си партньори в управлението, централно-левите социалдемократи. Ако успеят, АзД ще бъде най-силната опозиционна партия в Германия, с което ще отвори широко вратите за приток на още повече традиционни ляво-ориентирани избиратели, които се боят, че социалдемократите са се продали.

Мнозина се безпокоят, че АзД, като водещият глас на опозицията, ще разполага с перфектна позиция за превръщане на протестния вот, който получи на националните избори през септември – партията беше трета с 13 процента – в лоялна и дълготрайна база.

„Ако отново отидем на власт, АзД ще ни превземе“, предсказва Хилде Матайс, социалдемократическа народна представителка от Баден-Вюртемберг, където това вече е факт.

92-мата народни представители, които се настаниха в новите си парламентарни офиси в централен Берлин, не се притесняват особено много да използват видимостта си.

Един от тях, Юрген Пол, наскоро се обърна към Парламента и разкритикува промените на работния пазар, които бившият социалдемократически канцлер Герхард Шрьодер въведе през 2003-2005, твърдейки, че чрез тях са били създадени на-вече зле регулирани, несигурни работни места.

АзД, твърди г-н Пол, „е новата народна партия, която се грижи за малките хора“.

Когато в отговор на това някои от централно-левите народни представители се разсмяха, Пол посочи телевизионните към камери. „Продължавайте да се смеете“, каза той. „Избирателите ви гледат“.

И наистина те го правят. АзД вече е задминала социалдемократите като втората по големина партия в местните избори из по-голямата част от бившата Източна Германия. В Бавария тя не е много по-назад.

Но Гидо Райл вярва, че партията му има най-голям потенциал по места като Ботроп, в Рурската област, някога индустриалното сърце на Западна Германия и открай време бастион на социалдемократическата и профсъюзна сила.

Рурската област произвежда въглища от 16 век насам – и до голяма степен е оформила модерна Германия в хода на това развитие. Тя е била мотор на индустриалната революция, две световни войни, следвоенното икономическо чудо и дори на европейската интеграция: общността за производство на стомана и въглища е била ядрото на бъдещия Европейския съюз.

Но днес Ботроп и околните му градове се намират в сериозен упадък.

Гидо Райл е работил в шест различни мини, пет от които вече са закрити. Заедно с около 2,500 други работници той ще трябва да излезе в ранна пенсия, на 48, след като последната мина прекрати производството си през декември [2017].

Заедно с мините затварят и повечето барове, както и цялата социална и културна сфера, която някога е поддържала региона жив.

„Про-работническата“ платформа на АзД („про-въглища, про-дизел и анти-имиграция“, както я формулира Райл), намира широка поддръжка в Ботроп, както и във фабричните зали на големите германски автомобилни фирми в бившия изток и богатия юг на страната.

С наближаването на националните избори за профсъюзни представители – хората, които договарят условията за колегите си – в няколко големи фирми, сред тях Даймлер Бенц и IBM, циркулират списъци на кандидати, намиращи се близо до АзД. Има и планове за създаване на ново национално работническо движение, казва Гидо Райл. Работното му название е Алтернативен съюз на Германия.

„Революцията“, предсказва той. „Ще се случи в автомобилната индустрия“.

Профсъюзните водачи, понастоящем в стачка за по-високи заплати и 28-часова работна седмица за хората, които искат да се грижат за деца и възрастни близки, публично отхвърлят подобни приказки като „маргинални“. Но в частни разговори някои от тях признават, че са сериозно обезпокоени.

Един от съюзниците на Гидо Райл, Оливер Хилбургер – механик в завод на Даймлер близо до Щутгарт, е основал алтернативен профсъюз на име „Центрум автомобил“ през 2009, четири години преди появата на АзД.

Хилбургер, който е бил работник на фирмата в продължение на 28 години, не е член на АзД, но гласува за нея. Той смята, че партията и неговият профсъюз за напълно естествени партньори.

Когато в един момент се оказа, че някога е бил член на рок група, свързана с неонацистките кръгове, медиите разпространиха новината широко. Но това не попречи на колегите му да дадат на профсъюза 10 процента от гласовете си и да го изберат като един от своите представители.

През пролетта на 2017 г-н Хилбургер, който нарича музикалното си минало „младежки грях“, представлява повече от 250 кандидати от поне четири завода. Някои от тях, казва той, са имигранти, които са живели в Германия много години и подкрепят АзД.

„Сред работниците се шири усещането, че старите профсъюзи са се сдушили с шефовете и правителството“, казва той.

„Шефовете и медиите говорят за недостиг на квалифицирана работна ръка и че сме имали нужда от още имиграция“, казва той. „А ние искаме да говорим за недостиг на свестни работни места за хората, които са вече в страната. АзД разбира това“.

Самата АзД е идеологически разделена. Много от по-възрастните ѝ членове са фанатично-капиталистически настроени и се отнасят подозрително към профсъюзите.

Стратегическото пренасочване към работническата класа е директно свързано с необходимостта да се превърне протестния вот в лоялна база, казва Оскар Нийдермайер, професор по политически науки в Свободния университет в Берлин.

„Проникването в работническите среди е ключът към тази стратегия“, казва той.

Заедно с това той предупреждава, че рефлексивното отхвърляне на АзД може да има сериозни последици. Някои от профсъюзите съветват членовете си да избягват всякакви хора от АзД. Отделни спортни клубове обмислят директна забрана. И, както посочва Нийдермайер, народните представители от други партии систематично блокират всички кандидати от АзД, когато става дума за висши парламентарни постове.

„Това само ги утвърждава в ролята им на жертви на елитите“, казва той. „Работниците, които виждат самите себе си като жертви на елитите, само ще се идентифицират с тях още повече“.

И докато АзД привлича все повече от губещите в Германия, тя се опитва и да ги обвърже още по-тясно с други части от партийната програма, като твърдата линия по отношение на имиграцията.

Например, бойният лозунг на Франк-Кристиян Ханзел, член на местния берлински Парламент от АзД е да се спаси германската социална държава – но само за германците.

„Ако желаете социална справедливост, то трябва да управлявате потока от хора, които идват в страната ви“, казва Ханзел. „Отворените граници и социалната държава не се съчетават особено добре“.

Именно това е видът реторика, която отличава АзД от традиционната левица, в същия момент, в който тя лови избиратели в социалдемократически води.

За АзД става дума не просто за борба на онези от дъното срещу хората на върха, казва Нийдермайер. Тук става дума за борба между свои и чужди. Социална справедливост, да, но само за германците.

В Бодро това послание се приема добре.

Жителите се оплакват от това, че на някои бежанци се предписвала „терапевтична конска езда“ и курсове по флиртуване – все неща, заплащани с парите на данъкоплатците – докато обществените училища западат.

„Те получават подновените социални жилища, докато германците трябва да чакат с години“, казва Линда Емде, управителка на един от малкото все още отворени местни барове. „Но когато заговорите против имиграцията, ви наричат расисти“.

Г-жа Емде е гласувала цял живот за социалдемократите. Но през миналия септември тя и съпругът ѝ преминали към АзД.

Гидо Райл, който никога не е успял да се изкачи по-нагоре в местната социалдемократическа партийна йерархия, сега е член на националния водачески екип на АзД. На месечните събрания той седи на една и съща маса с потомствената аристократка Беатрис фон Щорх и професорката Алис Вайдел.

Двете народни представителки са може би най-добре известни със скорошните си медийни речи против „варварските, мюсюлмански, изнасилвачески орди от мъже“. Но за Гидо Райл основният смисъл на собствения му коментар е, че се е издигнал социално.

„Какво общо имат един миньор, една принцеса и една професорка?“, шегува се той. „Всички те са членове на АзД“.

Катрин Бенхолд е кореспондентка на The New York Times в Лондон. Германка, която е прекарала по-голямата част от кариерата си във Франция, тя е писала по най-различни теми – от терористически атаки в Алжир до младежки бунтове в етнически смесените предградия на Париж и незаконни сделки, извършвани в една от най-големите френски банки.

„Смъртта на Сталин“ убедително представя

ужасяващата абсурдност на тиранията

Автор(и): Маша Гисън

Джон Чейн и Уилям Стоукс са лекари от деветнадесети век, които са описали един вид мъчително, прекъснато дишане, наблюдавано понякога сред хора, намиращи се на прага на смъртта. Имената им са се превърнали в част от ежедневния руски език в продължение вече на шестдесет и пет години, тоест от момента, в който съветската преса е обявила, че Йосиф Сталин е болен и че има „дишане на Чейн-Стоукс“. На следващия ден, 5 март 1953, идва и съобщението за смъртта му. Милиони хора демонстрират мъката си публично (неизвестен брой от тях умират, прегазени от тълпата, втурнала се да гледа изложеното му за поклонение тяло – вероятно последният акт на безсмислено насилие, свързано с тиранина), а един по-малък брой празнуват, зад затворени врати. Тази година, докато някои руснаци отбелязваха „Деня на Чейн-Стоукс“ във Фейсбук, други положиха четири хиляди червени цветя на гроба на Сталин в Кремъл, в центъра на Москва. Това беше шестнадесетият път, в който московски активисти провеждат онова, което наричат „два карамфила за Сталин“ – акция в чест на един диктатор, когото изглежда все по-голям брой руснаци виждат като велик водач и национален герой.

През късния януари Русия реши да забрани филма на шотландския режисьор „Смъртта на Сталин“, който има премиера в Ню Йорк на 9 март. Това е може би първият път в пост-съветската история, когато филм, който вече е бил допуснат до разпространение, е бил впоследствие забранен чрез правителствено решение. Но какво го прави толкова опасен? През последните шестдесет и пет години за Сталин са правени множество филми – включително и един, в който Роберт Дювал го портретира като зловещо чудовище или друг, посветен изцяло на кървавото погребение на тиранина – но това е първият филм, който прави Сталин и обкръжението му да изглеждат абсурдни. През първите петнадесет минути, още преди генералисимусът да е прекарал мозъчния си кръвоизлив, Янучи рисува може би най-точната картина на живота при съветския терор, която някога е представяна в киното.

В „Смъртта на Сталин“ всички (с едно възможно изключение) се страхуват, че може да бъдат убити, през цялото време. В резултат на това един известен човек, облечен в халат за баня, възторжено дирижира концерт на Моцарт, докато публиката, буквално взета в плен, седи безразлично в залата. Друг мъж припада от страх, след като без да иска се е изпуснал, че другарят Сталин може би не е най-големият експерт по класическа музика на света. В същото време Никита Хрушчов, изпълняван от Стив Бушеми, пиянски разказва на жена си всичко, което е казал или чул по време на късно среднощно парти във вилата на Сталин, а тя го записва, за да може да бъде проверено сутринта, с цел съпругът ѝ да се подготви възможно най-добре за каквото и да е наказание. Всичко това има смисъл, тъй като нищо няма смисъл. През останалата част от филма, след като Сталин се свлича сред локва от собствената си пикня, а хората от вътрешния му кръг незабавно започват борбата за власт, никой не произнася и дума, в която да влага някакъв реален смисъл – или, да кажем, нито дума, от която не е готов да се отрече незабавно.

Янучи показва нещо, което само малко хора разбират за управлението на Сталин и онова, което го следва: че то е било колкото ужасяващо, толкова и смехотворно, ужасяващо в смехотворността си. В една смразяваща сцена седем мъже, всеки от които се надява да наследи Сталин, обсъждат възможността за „временно спиране“ на арестите и екзекуциите, както и освобождаване на някои затворници. Причините, поради които настояват за освобождаването на хората, са не по-добри от онези, поради които те са били осъдени – и дискутиращите мъже го знаят много добре. Дискусията им не е нищо повече от напрегнат ритуал, значението на който си остава неясно за всички. Лесно е да се види по какъв начин това засяга чувствителността на елитите от ерата Путин, които искрено проследяват потеклото си от Иван Грозни, Петър Велики и Сталин – най-кървавите управници в кървавата история на Русия. Путинова Русия приема ужасяващото, но не и смехотворното си минало.

За хората, настроени конспиративно, забраната може да бъде обяснена и по други начини. Някъде по средата на филма пианистката Мария Юдина (Олга Кириленко), която е била поканена да свири докато тялото на Сталин е изложено за публично поклонение, влиза, вижда тялото и казва, „Дребен. Изглежда толкова дребен“. Това е точно усещането, което според олигарха Борис Березовски руският президент Борис Елцин е изказал, след като се е запознал с Владимир Путин през 1999.

Едно последно обяснение се крие във факта, че филмът показва Сталин като смъртен човек, при това в доста окаяни обстоятелства. Изглежда самият той е вярвал, че е недостижим за смъртта: не само че не е начертал никакъв план за това кой ще го наследи, но и е хвърлил в затвора всички най-добри лекари в страната. След гледането на този филм човек би могъл да стигне до заключението, че Путин също е смъртен – и, също като Сталин, той ще умре без план за унаследяване, и че хората от вътрешния му кръг ще започнат да се бият за мястото му докато той още диша – също като при Сталин.

Една книга от 2016, „Последните дни на Сталин„от Джошуа Рубенстийн – педантично изследване, което не е ни най-малко фиктивно или нарочно-смешно – показва една Москва, изпаднала в пълен безпорядък в течение на няколко години след внезапната смърт на Сталин. Атмосферата на абсурдна непредсказуемост от тази книга е много подобна на атмосферата от филма на Янучи. Като се имат предвид приликите с днешно време – прилики, очевидни дори за правителството на Путин, както изглежда – книгата предлага уроци и за днешния ден. След като вече е ясно, че Путин възнамерява да бъде доживотен президент, то е важно да се знае, че – също като след смъртта на Сталин – страната може да се промени бързо и непредсказуемо, не на последно място и поради това, че няма принципи или вярвания, които да определят поведението на които и да са от действащите лица. Преди шестдесет и пет години американският външнополитически истеблишмънт не успя да разбере това. Обичайното мислене в Съединените щати освен това надцени сплотеността и реда в съветската система, а и подцени важността на Сталин за нейното оформяне и поддържане. Някои американски експерти дори са изказвали безпокойство, че след смъртта на Сталин на власт в Съветския съюз ще дойдат силовиците. Подобни идеи минават за мъдрост и в наше време: например идеята, че ролята на самия Путин при оформянето на путинизма е била преувеличена, както и страхът, че когато Путин си отиде, на власт ще дойде някой по-лош – по-агресивен, по-потиснически настроен, по-антиамерикански. Путин сигурно е прав, когато проследява наследството си назад до Сталин, а също и когато се страхува от тази асоциация. А междувременно много руснаци отбелязват тази седмица „Деня на Чейн-Стоукс“, с надеждата за щастливо завръщане на симптомите, описани от двамата доктори.

Маша Гисън е руска и американска журналистка, авторка, преводачка и активистка. Тя е открита и директна критичка на руския президент Владимир Путин, както и на американския президент Доналд Тръмп.

Коментари (1)

- 11-03-2018|Гърдев

Прекрасен анализ на филма!

Може ли в Русия да се появи лесбийско семейство?

Автор(и): Иля Бер

В районния съд на Тверски район в Москва се разглежда жалбата на две жени, носещи еднакво име – Ирина. Ирина Фетисова (Фет) и Ирина Шепитко са подали жалба срещу това, че не им се разрешава да сключат първия в Русия еднополов брак.

В страна, където само до преди двадесет години еднополовата любов бе застрашена от престой в затвора, това действително не е просто. Разглеждането на делото започна на 10 август и се очаква то да завърши към края на месеца.

На 12 май службата по гражданското състояние на Тверския район в Москва не прие заявлението на момичетата за желание да встъпят в брак. След отказа двете Ирини заявиха, че ще подадат жалба в съда и освен това, тъй като очевидно не се надяват особено на положително решение, те добавиха, че са готови да заминат за Канада, където еднополовите бракове са разрешени.

След връщането си от Канада младоженките имат намерение да се борят за признаване на брака им на територията на Русия. Ако получат нов отказ, заплашват да се обърнат към Европейския съд по правата на човека в Страсбург.

Вниманието на обществеността към това дело не е случайно. И самите момичета, и правозащитникът Николай Алексиев, както и други гей активисти полагат големи усилия да му придадат колкото се може по-голяма публичност. По този начин те се надяват както да разколебаят враждебното отношение към „хората с нетрадиционна сексуална ориентация“, което се шири в Русия, така и да постигнат разширяване на правата си.

Какво мисли по този повод една лесбийка, която за разлика от двете Ирини не участва в пи ар акции, в интервю пред Би Би Си разказа Маргарита (Рита).

Тя е млада жена, успешна юристка, живяла повече от пет години в законен брак, но в един момент тя разбира, че повече не обича мъжа си. Нещо повече, тя, по думите ѝ, е почувствала непреодолимо влечение към представителка на собствения си пол.

Към самата идея за легализация на еднополовите бракове в Русия тя се отнася с одобрение. Но има някои резерви.

За мен не е задължително това да бъде именно брак. За мен е важно да може юридически да се закрепят отношенията в семейството, включително имуществените. Дали ще имам печат паспорта или не, за мен не толкова важно“, казва момичето.

„Гражданско партньорство“

Тя предлага друга форма на законодателно закрепване на отношенията на еднополовите двойки.

„Аз имам пред вид договор за гражданско партньорство, в който би могло някои неща да бъдат закрепени юридически – става дума за имуществените отношения и за децата. А ние бихме искали да имаме дете“, пояснява Маргарита.

Такъв вид партньорство като най-добър изход за еднополовите двойки предложи в разговор с Би Би Си сексопатологът и писател Владимир Шахиджанян.

„Когато се оформя юридически съюзът на двама души, нека се оформи с всички произтичащи от това следствия. Защо изобщо е нужен бракът? Защото се поддържа от държавата в случаите на разводи, смърт, наследство, деца, разделяне на имуществото и т.н. Затова е нужен института на брака. На две обичащи се жени или на двама обичащи се мъже вероятно такава поддръжка от страна на държавата на нивото на брачен съюз или просто съюз на двамата, би била правилна. Аз лично смятам, че бракът в традиционния смисъл на думата тук не е подходящ“, предполага експертът.

С Шахдиджанян е съгласен и докторът на юридическите науки, адвокатът Игор Трунов: „Аз мисля, че това е най-подходящата форма, защото бракът, ако имам предвид религиозните канони, това са все пак мъж и жена. Ако ние се отдалечим от това, и поставим въпроса за това, че тази регистрация не бива да накърнява ничии права и законни интереси, то тя може да има друга форма и да стане във вид на договорни отношения“.

„Не е случайно, че Конвенцията по защита на правата на човека оставя този въпрос да бъда решаван от националните законодателства. С други думи този съюз може да бъде наричан по различни начини. Въпросът е само един – да не бъдат накърнявани правата на никого“, казва юристът.

На въпроса иска ли да встъпи в брак с момичето, което обича и с което живее, Рита казва, че не би се отказала, но че за нея това не е най-важното.

„Аз съм достатъчно реалистка и не си правя илюзии. Това не е възможно. Да пътуваш в чужбина, там, където това е легализирано, за да се ожениш, а след това да се върнеш, знаейки, че при всички случаи този брак тук, в Русия, няма да е действителен… А какъв е смисълът от всичко това?“, задава на самата себе си въпрос нашата събеседница.

Според нея „социумът в Русия по никакъв начин няма да приеме това. В поколението на 30-40 годишните и по-възрастните са малко хората, които се отнасят към това толерантно. Е, в Москва, може би в Санкт Петербург това да е възможно… А в другите места…Не, няма у нас нормални отношения… Хората трябва да станат по-толерантни, но мисля, че за да се случи това трябва повече от едно поколение да се смени“.

Какво да се прави с децата?

Маргарита е уверена, че лесбийската двойка е способна пълноценно да възпитава даже повече деца, отколкото традиционната. Нали в нея има наведнъж не една, а две жени? А пък и в обикновените семейства най-често възпитанието на децата е прерогатив на жената.

Освен това сега стават все по-редки пълните семейства – с баща и майка. Тя има намерение да за бъдещото си дете приятели мъже, един вид „треньори“, които биха дали на детето представа за мъжкия тип поведение.

При това тя смята, че мъжката гей двойка на теория може да осинови и възпитава дете, но засега тя не знае нито една щастлива мъжка двойка, която нормално отглежда дете.

Но в същото време женски двойки, отглеждащи деца, тя познава, при това не една. Наистина, в тези случаи най-често една от жените е биологическата майка на детето.

На въпроса може ли детето да получи пълноценно образование и възпитание в еднополово семейство, Владимир Шахиджанян честно отговаря: „Аз знам отговорите на много въпроси. И в книгата ми „1001 въпроса за това“ аз отговорих на 1001 въпроса за секса. Но отговорът на този въпрос, аз, за съжаление, не знам.

Юридическият компонент

Според становището на Николай Алексеев, Семейният кодекс на Руската федерация не предполага забрана на еднополовите семейства, защото там се съдържат само четири условия, необходими, за да не бъде признат в Русия един брак: ако е сключен между роднини, ако е между осиновен и осиновител, ако не е полигамен (т.е. забранени са многоженството и многомъжеството) и накрая, не е законен бракът, сключен с психически болен човек (ако е под запрещение). Няма забрана на бракове между партньори от един и същи пол и в Конституцията на Руската федерация.

Но в интервю пред Би Би Си Игор Трунов заяви, че все пак има забрана. Работата е в това, че това не е първият опит да се сключи еднополов брак в Русия. През 2005 г. двама мъже са подали заявление в службата по гражданското състояние на Останкинския район в Москва да бъдат легализирани отношенията им, т.е. да сключат брак. Било им е отказано, като се позовали на чл. 12 от Семейния кодекс на Руската федерация.

В него се казва: „За сключване на брак е необходимо взаимното доброволно съгласие на мъжът и на жената, встъпващи в брак, както и това, двамата да са достигнали възрастта, необходима за сключване на брак“.

Мъжката двойка е обжалвала този отказ в съда, но Останкинския районен съд не е удовлетворил жалбата им и е признал за законно решението на службата на по гражданското състояние.

Тогава те се обърнали към Конституционния съд, който се е произнесъл в смисъл, че наличието или отсъствието на еднополови бракове няма отношение към гаранциите за правата на човека и свободите на гражданите на Руската федерация. При това съдът е отбелязал, че едно от основните предназначения на брака е именно раждането и отглеждането на деца.

Освен това, в решението си руския Конституционен съд се позовава на две норми от международното право – на чл. 23 от Международния пакт за гражданските и политическите права (МПГПП), в който правото на встъпване в брак и правото на създаване на семейство се признават именно, ако встъпващите в брак са мъж и жена (в ал. 2-ра на чл. 23 от МПГПП се казва: „Правото на мъжа и жената да встъпват в брак и да образуват семейство се признава след навършване на брачната възраст“, заб. прев.), а също и на чл. 12 на Европейската конвенция за правата на човека и основните свободи (ЕКПЧОС), който пряко предвижда, че възможността за създаване на семейство следва да е в съответствие с националното законодателство (чл. 12 от ЕКПЧОС гласи: „Мъжете и жените, достигнали брачна възраст, имат право да встъпват в брак и да създават семейство в съответствие с националните закони, регулиращи упражняването на това право“, бел прев.).

Поради това, по мнението на Трунов, практически няма никакви шансове Тверският районен съд в Москва да разреши на момичетата да встъпят в брак. Освен това, адвокатът отбеляза, че гражданско правен документ за сключване на брак, който може да бъде издаден на двете Ирини – Фет и Шепитко – в Канада, не би бил действителен в Русия.

Международният опит

Сега еднополовите бракове са легализирани в Канада, Белгия, Холандия, Испания и ЮАР, а също и в някои от американските щати. Еднополови граждански съюзи са официално разрешени във Великобритания, Германия, Франция, Мексико, Унгария, Португалия и м много други страни.

Първият еднополов брак в историята е бил сключен в американския щат Върмонт през 2000 г. Лесбийките Каролин Конрад и Кетлин Патерсън са получили от градските власти свидетелство за сключването на граждански съюз, което от юридическа гледна точка е напълно тъждествено на свидетелство за брак.

До тогава в Холандия, Швеция, Норвегия, Дания и Исландия представителите на сексуалните малцинства също са могли юридически да оформят отношенията си, но техните граждански съюзи не бяха тъждествени на брак.

Първият в света еднополов развод бе регистриран през април 2004 г. в Канада.

Допълнение: Конституционният съд на Германия разреши на еднополовите партньори да осиновяват деца

Германският федерален Конституционен съд в Карлсруе излезе с решение относно правото на гражданите, живеещи в еднополови бракове, да осиновяват рождените деца на партньора си.

Германският Конституционен съд потвърди правото на гражданите, встъпили в еднополов брак, да осиновяват рождените деца на партньора си. Биологичните баща или майка не бива да имат правни и социални преимущества при възпитанието на деца. Осиновилият дете партньор се ползва от равни с биологичния родител права при отглеждането. Решението е публикувано на 25 август.

Според мнението на съдиите, закрепеното в Конституцията на Германия право на родителите да се грижат за децата си и да ги възпитават се основава не само на биологическия произход на децата, но и на семейството като социален колектив, споделящ отговорността за възпитанието на децата.

По такъв начин съдът в Карлсруе обяви за недействително едно по-ранно решение на административния съд в Швайнфурт, който забрани да се извърши осиновяване на детето на постоянната партньорка на рождената му майка. Бащата на детето, а също и службата по въпросите на децата и младежта дадоха съгласието детето да бъде осиновено от партньорката, но процес бе спрян от съда. Съдиите в Швайнфрут мотивираха решението си с това, че ако това стане, осиновителката би имала равни с биологичната майка права. Според тях това би противоречало на конституционно закрепеното право.

Превод: Емил Коен

Първоначална публикация в бюлетина „Правата на човека във фокус“

(Издание на БХК, Брой 12, 2009 г.)

Иля Бер е руски политик, народен представител от партията „Яблоко“, телевизионен модератор, публицист. Бивш сътрудник на BBC и различни руски телевизионни канали.

Картини от модерна Полша – част 1

Автор(и): Стивън Ерлангер

Снядово, Полша – Младият кмет на това малко градче, далеч в източна Полша, е безкрайно горд с новата си италианска пожарна кола, която проблясва редом с една друга, още от съветски времена. Недалеч оттук директорката на началното училище показва нови класни стаи и нова спортна зала с голямо електронно табло за резултати.

Всичко това – плюс пътища, слънчеви панели и подобрени канализационни и водно-пречиствателни системи, както и субсидии за млечните ферми – се изплаща до голяма степен от Европейския съюз, който финансира почти 60 процента от публичните инвестиции в Полша.

При такава щедрост човек едва ли би могъл да си представи, че Полша се намира в някакъв вид война с Европейския съюз. Но през последните месеци националистическото правителство на страната вече неведнъж е хапало ръката, която го храни.

Европейският съюз обвинява Полша, че поставя под голяма опасност демократичните ценности, че подкопава върховенството на закона като запълва съдилищата със собствени предани хора. Освен това западните лидери са критикували полската управляваща партия за това, че потиска буквално всички критични гласове сред държавните новинарски медии и ограничава свободата на словото с последния си закон, който криминализира всякакви твърдения, свързани с евентуалната отговорност на полската нация за Холокоста.

„Военното напрежение“ се засилва, докато Източна Европа се превръща в инкубатор на един нов модел на „нелиберална демокрация“, основите на която се полагат от Унгария. Но именно Полша – толкова голяма, толкова богата, толкова военно-силна и важна от геостратегическа гледна точка – е страната, от която ще зависи дали дългите усилия на Европейския съюз за интеграция на страните от бившия Съветски блок ще се увенчаят с успех или не.

Залозите тук, както вярват мнозина наблюдатели, са далеч по-големи от онези, свързани с британското напускане на Европейския съюз, тъй като в този случай блокът е изправен пред мъчителния въпрос дали, въпреки всичките му усилия за налагане на дисциплина, е позволил на антидемократичната вълна да се разпространи, и какво да прави в тази връзка.

Засилващият се конфликт между първоначалните западни страни-членки на блока и новите членки от Централна и Източна Европа, е основната заплаха за сцеплението и оцеляването на Европейския съюз. Това не е обикновен, а многостранен сблъсък на идентичности, истории, ценности, религии и интерпретации на демокрацията и „солидарността“.

„Това е ‚да‘ за Европа, но каква Европа?“, казва Михал Барановски, директор на варшавския офис на германската фондацията Маршал, отбелязвайки че подкрепата сред полското население за Европейския съюз достига до 80 процента, но може да бъде доста плитка.

Полското правителство, което се доминира от [партията] Право и справедливост, самата тя доминирана зад кулисите от партийния шеф Ярослав Качински, изглежда има свой собствен отговор на този въпрос. То е повече от доволно да приема финансирането, идващо от Европейския съюз, но се безпокои, че полският дял би могъл да намалее, ако страните-членки използват бюджета, за да накарат Полша да приеме общата линия. Страната ще получи почти 9 процента от бюджета на Европейския съюз между 2014 и 2020, тоест около 85 милиарда евро.

Но приглушените заплахи да престане с използвачеството едва ще принудят правителството на Качински да се промени. То отговаря на европейските критики като от своя страна обвинява Брюксел и Германия – доскорошният най-голям съюзник на Полша в Европа – че диктуват условия на новите членове и се опитват да налагат една елитистка, секуларна визия [за бъдещето на Европа]. Освен това то се е позиционирало в авангарда на централно- и източноевропейските страни, които се противопоставят на идеята за имиграционни квоти, твърдейки, че действа в защита на християнските ценности.

Управляващата партия оформя кампаниите си на основата на полската национална гордост и „изправянето от коленичещата поза“. Освен това тя представя предимно католическа Полша, която по традиция вижда в себе си жертва на историята, като „Христос на нациите“.

След като в продължение на векове е била притискана между империи и окупирана поред от фашисти и комунисти, Полша вече е готова да приеме мястото си като равен сред равни, без да търпи статуса на второкласна държава, твърди господин Качински.

„Историята е част от нашата идентичност, която хората от други части на света не разбират“, казва Славомир Дебски, директор на Полския институт за международни отношения. „Какво означава да бъдеш поляк? Ние сме нацията, която е оцеляла през Втората световна война, бидейки жертва и на двете тоталитарни системи“.

Тази комбинация от полски национализъм, религиозен консерватизъм, анти-елитизъм и атаки срещу онези, които уж се опитват да диктуват на Полша ценности и имигрантски квоти, е направила от Право и справедливост далеч най-голямата партия в една силно разделена страна с неорганизирана политическа опозиция.

Партията е повишила подкрепата си от почти 38 процента по време на изборите от 2015 до около 47 процента според последните социологически допитвания. Голяма част от този успех се приписва на инвестициите, направени в по-бедните провинциални райони, а по-голямата част от тези пари идват от Европейския съюз, както и достъпа до неговите пазари и работни места.

Но далеч повече от парите, влиянието на Право и справедливост се разраства въз основа на културните и идентичностни политики. Партията противопоставя една консервативна, католическа Полша с нейните семейни ценности, срещу безбожната, свободомислеща, смесваща половете Западна Европа.

Освен това тя обвинява миналите правителства, опозицията и градските елити, че се домогват до европейското одобрение и приемат омаловажаването на полските интереси.

Областта Снядово, която обхваща множество села на североизток от Варшава, с население от 5,500 души, е добър пример за тази подкрепа. Докато преди Втората световна война населението тук е било до 40 процента еврейско, днес това е областта на Качински.

Районът е дълбоко католически и силно повлиян от близостта до Беларус и спомените от съветската окупация по време на Втората световна война. През 2015 около 70 процента от тукашните избиратели са подкрепили Право и справедливост.

Хората ходят на църква по няколко пъти седмично, а свещениците тежнеят към страстни, политически заредени проповеди, докато държавните и църковни медии представят една силно поляризирана версия на събитията.

„Насърчаването на еднополовите семейства няма да бъде прието добре тук“, казва Марек Адам Коморовски, на 58, който е местен съветник в близкото село Ломза. „Ако сте в Европа, не можете да кажете нищо против това, но тук това не е норма. Тук семейството означава нещо друго“.

Рафал Пстроговски, 37-годишният кмет на Снядово, който е независим кандидат и вече седма година на служба, повтаря тези разбирания. „Полша е традиционна християнска страна и поляците уважават другите религии, но ние желаем нашата култура също да бъде уважавана“.

„Сред хората тук има страх, че западният секуларизъм е заплаха за нашата традиционна култура“, добавя той. „Ако нещата в Европа продължават все в тази посока, хората мислят, че имигрантската криза и терористическите атаки могат да започнат и тук“.

Славомир Сгржива, на 55, който е местен историк, казва, че дългата история на конфликт с Русия е направила Полша скептична към „всякакви левичарски или либерални политики“, и е засилила позициите на дълбоко консервативното и политизирано католическо свещеничество.

Що се отнася до битката с Европейския съюз по въпроса за правителствения контрол над съдебната система, това „изглежда абстрактно“, казва Агниешка Валчук, 45, директорка на началното училище в градчето. „Хората тук са бедни и те живеят с убеждението, че са подпомагани от правителство, което ги защитава“, казва тя.

Скорошните кавги относно новия полски закон за историята и Холокоста е друг пример за начините, по които полското правителство засяга западноевропейските чувствителности за свободата на словото, с цел да печели вътрешна популярност. У дома всичко това се разбира като опит за защита на Полша срещу онези гневни, обидени чужденци – включително евреи и западноевропейци. Показателно беше, че опозицията предпочете да се въздържи, вместо да гласува против този закон.

И макар да е твърдо за членство, Право и справедливост има визия за Европейския съюз, която е близка до британската – като съюз от национални държави, които търгуват свободно едни с други, но не се намесват във вътрешните си политики или национални култури.

В същото време Полша гледа на новата визия за Европа, идеща от предложенията на френския президент Еманюел Макрон, като на нещо, което съживява френско-германската доминация в блока, а това пък би оставило Полша встрани.

От полска гледна точка разговорите за реструктуриране правата на чуждестранните работници във Франция са форма на протекционизъм, насочен срещу новите страни-членки, но прикрит под про-европейски език. Полша отхвърля идеята за Европа „на няколко нива“ или „на две скорости“, с вътрешно ядро, състоящо се от страните в Еврозоната и външен пояс от по-нископоставени членове. Но според нея Брюксел се движи именно в тази посока.

Като цяло приоритетите на Качински са вътрешни и „за контрол над съдебната система той е готов да плати почти всякаква цена“, казва Пьотр Бурас, шеф на варшавския офис за външна политика на Европейския съюз. „Той използва много бавни средства, които са най-вече демократични, за да натрупва толкова много власт, че позицията на партията да стане недосегаема“.

По мнението на управляващата партия промените са необходими, за да се прочисти стария комунистически елит, но те „правят независимостта на съдебната система напълно съмнителна“, каза през декември Франс Тимерманс, заместник-председател на Европейската комисия.

„Конституционността на законодателството вече не може да бъде гарантирана“, допълва той, тъй като „съдебната система на страната днес се намира под политическия контрол на управляващото мнозинство“.

Европейският съюз предупреди Полша официално, заявявайки, че Варшава рискува „сериозно нарушаване“ на ангажимента си за подкрепа и споделяне ценностите на либералната демокрация и върховенството на закона – принципи, които всички страни-членки са се задължили да подкрепят.

Някои наблюдатели смятат, че Варшава и Брюксел ще успеят да намерят компромис, но засега е трудно да се види точно какъв. Според Бурас Качински е песимистично настроен относно бъдещето на Европейския проект.

„Според него ЕС е осъден на провал, така че трябва да се спасяваме както можем“, казва Бурас. „Той смята, че Съюзът не може да оцелее“.

Това безпокои госпожа Валчук, училищната директорка, която си спомня оскъдността на изборите, с които е разполагала при комунизма и се страхува за бъдещето на дъщеря си, на 16 и сина си, на 12 години.

„Страхувам се, че тази битка с Брюксел може да ограничи правото на децата ми да работят и пътуват в Европа“, казва тя. „Знам, че децата ми нямат усещане за липсата на каквото и да било, нито пък за това, че трябва да кажат нещо и да се борят за правата си, и това ме безпокои“.

Стивън Ерлангер е американски журналист с дългогодишна практика и настоящ шеф на лондонското бюро на New York Times, след повече от пет години работа на същия пост в парижкото бюро на вестника.

Homo sapiens, поне какъвто го познаваме,

ще изчезне след около един век

Автор(и): Ювал Ноа Харари

Книгата на младия израелски историк „Homo sapiens – кратка история на човечеството“ (2011) завладя списъците на бестселърите по цял свят. Втората му книга, „Homo Deus – кратка история на бъдещето“ (2016), повтори същия трик, буквално за броени месеци. В нея се доразвиват много от темите, подхванати в Sapiens, като особено се акцентира върху евентуалното въздействие на нововъведенията в областите на биотехнологиите и изкуствения интелект върху развитието на Homo sapiens, което може би ще доведе до началото на някаква нова, био-механична или полу-компютризирана форма на човека.

Днес на 41, Харари е израснал в секуларно еврейско семейство в Хайфа, Израел. Следвал е история в Ерусалимския университет, а доктората си е завършил в Оксфорд. Той е веган и медитира по два часа дневно, като често се оттегля в изолация за дълго време. Според него това му помага да се фокусира върху истински важните въпроси. Живее заедно със съпруга си в един мошав, селскостопански кооператив близо до Ерусалим. Това че е гей, казва той, му е помогнало да поставя под въпрос множество утвърдени възгледи и мнения. „Нищо не трябва да се приема като даденост“, твърди той, „дори и ако всички вярват в него“.

В това интервю историкът-визионер, автор на два поразяващи бестселъра за историята и бъдещето на човечеството, отговаря на въпроси, зададени от различни автори, журналисти, философи, както и обикновени читатели на вестник „Гардиън“…

Живеем във времена на фантастично ускоряваща се глобализация. Ще има ли някаква единна глобална култура или ще запазим някакви видове съзнателни и изкуствени племенни [етнически] групировки?

Хелън Черски, физичка

Не съм сигурен дали ще бъде съзнателно, но действително мисля, че най-вероятно ще имаме една система – и в този смисъл само една цивилизация. По някакъв начин това вече се случва. По целия свят политическото устройство на държавата е приблизително едно и също. Навсякъде по света капитализмът е доминиращата икономическа система и навсякъде по света научният метод или светоглед е базата, чрез която хората разбират природата, болестите, биологията, физиката и т. н. Вече няма фундаментални цивилизационни различия.

Ендрю Ентъни (водещ интервюто): Тоест вие смятате, че много критикуваният Франсис Фукуяма е прав в анализа си за края на историята?

Зависи от това как разбирате края на историята. Ако го възприемате като край на идеологическите сблъсъци, тогава не, но ако имате предвид създаването на единна цивилизация, която обхваща целия свят, то според мен той е до голяма степен прав.

Кое е най-голямото недоразумение, което човечеството поддържа относно самото себе си?

Люси Пребл, драматуржка

Може би това, че, добивайки все повече власт над света, над околната среда, ние ще направим себе си по-щастливи и по-задоволени от животите си. Гледайки на всичко това от перспективата на хилядолетията, ние сме постигнали огромна власт над света, но това изглежда не прави хората по-щастливи, отколкото са били през каменната ера.

Има ли реална възможност влошаването на околната среда да възпре технологическия прогрес?

TheWatchingPlace, (въпрос, зададен онлайн)

Според мен ще бъде точно обратно – тоест екологическата криза усилва натиска за технологическо развитие, вместо да го намалява. Мисля, че екологическата криза от 21 век ще бъде аналогична на двете световни войни от 20 век в смисъл, че тя ще ускори технологическия прогрес.

Докато нещата са ОК, хората ще бъдат много предпазливи при въвеждането или експериментирането с неща като генно инженерство при хора или даване контрол върху оръжията на системи с изкуствен интелект. Но ако има сериозна криза, причинена например от екологическа деградация, хората ще бъдат изкушени да опитват всякакви видове технологии с голям риск, но и потенциални големи завоевания, в надеждата да решат проблема – и така ще се получи нещо като проекта „Манхатън“ от Втората световна война.

Каква роля играе фактът на смъртта в един бъдещ свят на изкуствен интелект, изкуствен живот и безсмъртие? Дали стремежът към постигане на неща като Добро и Правилно все още ще мотивира голяма част от човечеството?

Ендрю Соломон, писател

Според мен фактът на смъртта е по-важен от когато и да било. В хода на придобиване на все по-голяма мощ, въпросът за това какво да правим с нея става все по-решаващ и ние се намираме много близо до момента, в който наистина ще имаме божествени възможности за създаване и разрушаване. Бъдещето на цялата екологическа система, на живота изобщо, сега действително е в наши ръце. И какво ще правим с него е етически въпрос, а също и научен въпрос.

За да дам само един пример: какво се случва, ако няколко пешеходци изскочат пред самостоятелно движеща се кола и тя трябва да избере между убиване на, да речем, пет пешеходци, или рязък завой, при който ще убие притежателя си? Днес имаме инженери, които произвеждат такива автомобили и те трябва да получат отговор на този въпрос. Така че според мен биотехнологиите или изкуственият интелект няма да направят смъртта по-маловажна отпреди, в какъвто и да е смисъл.

След като прочетох Homo Deus започнах да се питам защо с такава готовност навлизаме в едно бъдеще, което малко по малко ще ни направи ненужни. Ние сме единственото животно, което е обсебено от идеята за прогрес. Дали не трябва да се опитваме да се противопоставяме на представата за бъдещето като неизбежен технологически напредък и да създадем някакъв друг вид футуризъм?

Мат Хейг, автор

Не може просто да се спре технологическия прогрес. Дори и ако една страна прекрати изследванията на изкуствения интелект, други ще ги продължат. Реалният въпрос е какво да правим с технологиите. Една и съща технология може да се използва за много различни социални и политически цели. Ако погледнем към 20 век, ние виждаме, че с едни и същи технологии – например електричеството и железопътния транспорт – може да се създаде както комунистическа диктатура, така и либерална демокрация. Същото важи и за изкуствения интелект и биотехнологиите. Така че според мен хората не трябва да се фокусират върху въпроса как да се спре технологическия прогрес, тъй като това е невъзможно. Вместо това въпросът трябва да бъде как да се използват новите технологии. И тук ние все още разполагаме с доста власт, чрез която да повлияем направленията, в които те ще се развиват.

Дали хората винаги ще могат да си измислят начини, по които да се мразят взаимно, или вие сте по-склонен да вярвате на Стивън Пинкър, според когото днешните общества са много по-малко насилнически, отколкото когато и да било преди в историята, и че тази тенденция ще продължава?

Сара Шубински, читателка на „Гардиън“

Склонен съм да се съгласявам с Пинкър. Днес живеем в най-мирната епоха от човешката история. Разбира се, все още има насилие – аз живея в Близкия Изток, така че това ми е пределно ясно. Но в сравнителен план днес по света има по-малко насилие отколкото в която и да е предишна историческа епоха. Днес повече хора умират от прекалено много ядене, отколкото от човешко насилие, което е наистина удивително постижение. Не можем да бъдем сигурни за бъдещето, но някои промени дават основания да се смята, че тази тенденция е стабилна. На първо място, налице е заплахата от ядрена война, която е може би най-важната причина за западането на войната от 1945 насам. Второ, има промяна в естеството на икономиката – днес тя се преоформила от материално-базирана на такава, която се базира на знания.

В миналото основните икономически активи са били материални – неща като житни полета, златни мини и роби. Така че войната е имала доста голям смисъл, тъй като сте били в състояние да се обогатите чрез водене на война срещу съседите си. Но сега вече основният икономически актив е знанието, а да се завоюва знание чрез насилие е изключително трудно. Повечето от големите конфликти по света все още се случват в региони като Близкия Изток, където основният източник на богатство е материален – петрол и газ.

Казвате, че склонността ни да създаваме абстрактни концепции като религия, националност и т. н., е качеството, което разграничава sapiens от останалите човекоподобни същества. Имайки предвид, че заедно с това тя е и вдъхновението за войни, които могат да доведат до унищожението ни, това сила ли е или слабост?

Естер Ранцен, журналистка

От гледна точка на силата е очевидно, че тази способност е направила от Homo sapiens най-силното животно на света и днес ни дава контрол над цялата планета. От етична гледна точка, дали това е нещо добро или лошо, това е далеч по-сложен въпрос. Ключовият проблем е, че понеже силата ни зависи от колективни фикции, ние не сме особено добри при разграничаването на фикция от реалност. За хората е много трудно да знаят кое е реално и кое е просто фиктивна история, намираща се единствено в умовете им – и това причинява множество катастрофи, войни и изобщо проблеми.

Най-добрият начин за проверяване дали даден обект е реален или фиктивен е онзи на страданието. Една нация не може да страда, тя не може да изпитва болка, не може да изпитва страх, тя няма съзнание. Дори и ако тя изгуби някоя война, онези които страдат, са войниците, гражданите, но не и самата нация. По същия начин не може да страда и някоя корпорация или лирата-стерлинга, когато изгуби част от ценността си. Всички тези неща са фикции. Ако хората имат по-често пред очи това различие, това би могло да подобри начините, по които се третираме взаимно или се отнасяме към други животни. Не е особено добра идея да се причинява страдание на реални неща и същества, в служба на фиктивни истории.

ЕЕ: Но тези фикции често ни вдъхновяват да вършим и велики неща. Дали един немигащ поглед към реалността би могъл да създаде същата мотивация?

Със сигурност се нуждаем от определени фикции, за да можем да изграждаме голямомащабни общества. Това е вярно. Но трябва да използваме тези фикции така, че те да служат на нас, вместо сами да бъдем поробвани от тях. Една добра аналогия може би е футболният мач. Правилата на играта са фиктивни, те са създадени от хора. В природата няма нищо, което да узаконява правилата на футбола. Докато човек помни, че това са просто „закони“, изобретени от хората за обслужване на определена цел, то може да се играе и играта. Но ако напълно се откажете от тези закони, понеже са фиктивни, то не можете да играете футбол.

Така че аз със сигурност не препоръчвам хората да престанат да използват всички тези фиктивни единици. Не можете да имате голямомащабна икономика ако не използвате пари. Но пък можете да използвате парите по съшия начин, по който ползвате правилата на футбола, тоест като постоянно си давате сметка, че това е просто наше собствено изобретение. Същото важи и за нацията. Няма нищо погрешно в това да се изпитват чувства на лоялност към собствената група. Но когато забравите, че тя е нещо, създадено от хора, то може да стигнете дотам да пожертвате милиони човешки животи в интерес на нацията, забравяйки, че тя е нещо, изобретено от хора.

Дали състраданието и емпатията са основна слабост на човешката еволюция? И дали психопатията не е бъдещето на нашия вид?

Доминик Кюри, читателка

Не, не мисля така. Първо, ако това е така, то това би било едно доста ужасно бъдеще. Но дори и ако оставим настрана моралния аспект и просто погледнем на нещата от практическа гледна точка, то човешката сила идва от сътрудничеството, а психопатите не са особено добри в него. Имаме нужда от емпатия и състрадание, имаме нужда от способността да разбираме и да симпатизираме на други хора, за да можем да си сътрудничим ефективно с тях. Така че, дори и ако оставим настрана всички морални въпроси, аз все още не мисля, че емпатията е нещо лошо за нас или че психопатите са бъдещето на човечеството.

ЕЕ: Твърдите, че хуманизмът е продукт на капитализма. Неразделен ли е той от капитализма?

Между тях има тесни връзки, но не мисля, че са неразделни. Те със сигурност могат да поемат по различни пътища през 21 век. Една от големите опасности, пред които сме изправени, е именно отделянето на капитализма от хуманизма, особено от либералния хуманизъм. През последните десетилетия основната причина за това, че правителствата по целия свят либерализират политиките и икономиките си е не това, че са убедени от аргументите на хуманизма, а по-скоро защото смятат, че това е нещо добро за капиталистическата икономика.

Сега страховете са, че през 21 век капитализмът и хуманизмът ще бъдат отделени едни от други и ще можем да имаме много сложни и високоразвити икономики без никаква нужда от либерализиране на политическата система или даване на свобода за инвестиране в образованието и социалното положение на масите.

Бил ли е преходът от номадство [hunter-gathering] към селско стопанство грешка? И ако да, то как можем да извлечем най-доброто от нея днес[59]?

Филипа Пери, писателка и психотерапевтка

Зависи от гледната ви точка. Ако говорите от гледната точка на някой фараон или древен китайски император, то идеята за организирано селско стопанство е много добра. Но ако гледате на нея от позицията на някоя обикновена селянка в древен Египет, тя изглежда доста зле. Ако гледате на нея от позициите на средните класи в днешните богати общества, то отново тя изглежда много добре. Но ако я разгледате от позициите на някой човек в Бангладеш, който работи по 12 час на ден в някоя малка фабричка, тя отново изглежда зле.

Няма абсолютно никакъв начин за връщане на часовниците обратно, тоест да се върнат към номадски живот осем милиарда хора на планетата. Така че реалният въпрос е как да се извлече най-доброто от настоящата ни ситуация и как да не повторим грешките на селскостопанската революция. При новата революция в областите на изкуствения интелект и биотехнологиите е налице опасността, че отново цялата власт и ползите от тях ще бъдат монополизирани от един много малък елит, а повечето хора ще живеят по-зле, отколкото преди това.

Казвате, че отглеждането на животни е „най-тежкото престъпление в историята“. Какъв съвет бихте дали, за да може обществото да му сложи край?

Джейси Рийз, читател

Най-добрите ни шансове са в областта на онова, което е известно като клетъчно селско стопанство или чисто месо, тоест идеята за добиване на месо от клетки, а не от животни. Ако искате стек, то просто го изграждате от клетки – няма нужда за това да отглеждате крава, а след това да я колите, за да получите стек. Това може и да звучи като научна фантастика, но то вече е реалност. Преди три години вече беше направен първият хамбургер, въз основа на клетъчен растеж. Вярно е, че е струвал 300,000 долара, но с новите технологии винаги е така. Днес, през 2017, цената вече е спаднала до 11 долара на хамбургер, доколкото ми е известно. А учените смятат, че при достатъчно инвестиции и съответни изследвания, биха могли да смъкнат цената до по-малко от онази на обикновеното месо в хода на десет години или нещо такова.

Разбира се, ще измине още доста време преди да започнем да виждаме такова месо в супермаркета или в Макдоналдс, но за мен това е единственото постижимо решение. Аз съм веган и се опитвам да избягвам месо и други животински продукти, но не страдам от илюзията, че съм в състояние да убедя милиарди хора да се откажат напълно от неща като месо, мляко и пр. Но ако можем да ги произвеждаме от клетки, то това е ОК. От него ще има и множество екологически ползи, тъй като ще намали огромното замърсяване, причинявано в наши дни от животновъдството.

Означава ли за вас нещо фразата „модерен разум“ и ако да, то кога се е появил модерният разум и как изглежда той?

Бетани Хюз, историчка

Знаем много малко за разума. Не разбираме какво е той, какви са функциите му и как се появил. Когато милиарди неврони в мозъка изстрелват електрически заряди в определен порядък [pattern], то как всичко това поражда умственото възприятие, субективното преживяване на любов, гняв, болка или удоволствие? Нямаме никаква представа. И понеже разбираме толкова малко за разума, не знаем също и как и защо той изобщо се е появил. Допускаме, че хората от късната каменна ера, които са рисували фреските от пещерите в Ласко и Алтамира, са имали принципно същите умове, каквито имаме днес и ние. А освен това допускаме, че неандерталците са имали по-различен вид разум, ако и да мозъците им да са били физически по-големи от нашите. Но подробностите във всичко това са далеч извън обсега на разбирането ни, поне до момента.

ЕЕ: Живеете в една част от света, която е била оформена от религиозни функции. Кое според вас ще се случи първо – дали Homo sapiens ще остави зад гърба си религиозните фикции или израелско-палестинският конфликт ще бъде разрешен?

Както нещата изглеждат в момента, по-скоро Homo sapiens ще изчезне, отколкото да се разреши израелският политически конфликт. Аз мисля, че Homo sapiens, поне какъвто го познаваме, ще изчезне след около един век, и то не разрушен от роботи-убийци или нещо такова, а променен и подобрен чрез биотехнологии и изкуствен интелект, за да се превърне в нещо друго. Времевата продължителност на този вид промяна е може би около един век. И е много вероятно, че израелско-палестинският конфликт няма да бъде разрешен дотогава. Но той със сигурност ще бъде повлиян от това.

Дали ние и останалите животински видове на тази планета не са били по-добре без познавателната революция? Дали без нея все още не бихме живели в хармония с всички останали животински форми, вместо да ги доминираме и да правим самите себе си нещастни в хода на този процес?

NassauOrange, (въпрос, зададен онлайн)

Не съм много сигурен относно хармонията, тъй като между останалите видове също има доста много насилие и дисхармония. Но със сигурност не бихме доминирали планетата, ако не бяхме преминали през познавателната революция. А тогава не бихме имали и екологическата катастрофа, пред която планетата е изправена сега. Така че, да – без познавателната революция, предполагам, повечето други организми, повечето други големи животни, биха били много по-добре.

Кое ви тревожи най-много в света и какво правите, за да се справите с грижите си?

LeaActforChange, (въпрос, зададен онлайн)

Има толкова много грижи, че просто не съм сигурен коя е най-голямата от всички. В момента, поради огромната сила на човечеството, може би най-голямата грижа е човешката слепота и глупост. Ние сме изключително мъдър вид, в толкова много отношения – но когато се стигне до вземането на важни решения ние сме склонни да правим тези ужасни грешки, а в момента се намираме в ситуация, при която просто не разполагаме с особено голямо поле за грешки. Докато придобиваме все по- и по-голяма мощ, последствията от правенето на някой глупав избор стават катастрофални и за нас, и за цялата екологическа система. Така че това е реална причина за тревога.

Нараства ли анти-интелектуализмът на Запад? И ако да, то има ли връзка между неговия възход и упадъка на либерализма?

guneydas, (въпрос, зададен онлайн)

Не съм сигурен дали анти-интелектуализмът нараства. Със сигурност той е тук, но пък и винаги го е имало, така че не съм сигурен дали ситуацията в наши дни е по-лоша от онази през 1950-те, 1930-те, през 19 век или през Средновековието. Така че, да – това със сигурност е определена тревога. Бих казал, че става дума не толкова за анти-интелектуализъм, колкото за анти-наука. Тъй като дори и най-фундаменталистки настроените фанатици също са интелектуалци. В смисъл, те придават голяма важност на човешкия интелект. Един от проблемите с голяма част от религиозния фанатизъм е, че той придава прекалено голяма важност на човешкия интелект и прекалено малко – на емпиричните свидетелства, идещи откъм света извън нас.

AA: Уверен ли сте, че радикалният ислям не е нищо повече от предсмъртен гърч на предмодерната епоха?

През 21 век човечеството е изправено пред някои много трудни проблеми, било то глобално затопляне, глобално неравенство или възход на разрушителни технологии като биотехнологиите или изкуственият интелект. И ние се нуждаем от отговори на тези предизвикателства, а поне досега – март 2017 – аз не съм чувал в тази връзка нищо подходящо, което да се предлага от радикалния ислям. И това е причината, поради която не мисля, че радикалният ислям ще оформя обществото през 21 век. Той все още би могъл да бъде наоколо, все още би могъл да причинява множество проблеми, насилия и т. н., но не виждам как би могъл да създава или оформя пътя напред за човечеството.

Вие определено сте човек на големите мащаби. Какво правите, за да се презареждате и да добивате перспективата, която ви е нужна за работата ви?

Араина Хъфингтън, издателка

Чета голям брой книги от всевъзможни области и дисциплини. Обикновено започвам с някакъв голям въпрос, като например дали хората днес са по-щастливи отколкото в миналото или дали мъжете са доминирали над жените в повечето човешки общества. А после следвам въпроса, вместо да се опитвам да следвам собствения си отговор, дори и ако това означава, че не мога да формулирам никаква ясна теория.

ЕЕ: Какво ви дава медитацията?

Преди всичко тя ми позволява да се опитвам да виждам реалността такава, каквато е. Когато се опитваме да наблюдаваме света и самите себе си, мисълта непрестанно генерира различни истории, фикции и обяснения, които налага върху реалността, и ние не можем да видим какво всъщност се случва, тъй като сме заслепени от фикциите и историите, които създаваме сами или възприемаме от други хора. За мен медитацията е просто начин да видя реалността каквато е – без да бъда оплетен от каквато и да е история, каквато и да е фикция.

Какъв съвет бихте дали на човека, който би искал да живее добър живот и да допринесе за доброто на останалите хора – вече родени или още не?

Пол Бейкър, читател

Опознайте себе си по-добре, и особено онова, което наистина желаете от живота, тъй като в противен случай технологиите обикновено диктуват на хората целите на животите им и, вместо технологиите да обслужват нашите цели, самите ние биваме поробвани от техните подредби. А освен това е много трудно да се знае какво човек наистина иска от живота. Не твърдя, че това е лесна задача.

ЕЕ: Ако бихме могли да отложим смъртта до безкрайност, дали все още би било възможно да намираме смисъл без онова, което Сол Белоу нарича „тъмния фон, от който едно огледало се нуждае, за да сме в състояние изобщо да виждаме нещо [в него]?“

Да, вярвам, че това е възможно. Има други проблеми, които се появяват когато се преодолее остаряването, но не мисля, че липсата на смисъл ще бъде сериозен проблем. През последните три века почти всички нови идеологии на модерния свят не се интересуват от смъртта или поне не виждат в нея някакъв източник на смисъл. Предишните култури, особено традиционните религии, обикновено са се нуждаели от смъртта, за да обяснят смисъла на живота. Като например християнството – без смърт животът няма смисъл. Целият смисъл на живота идва от онова, което се случва с вас след като умрете. Ако няма смърт, няма рай, няма ад … то в християнството няма смисъл. Но през последните три века виждаме появата на множество модерни идеологии като социализъм, либерализъм, феминизъм, комунизъм, които изобщо не се нуждаят от смъртта, за да придадат смисъл на живота.

Ювал Ноа Харари е съвременен израелски учен-историк и писател. Най-популярната му книга е „Сапиенс – кратка история на човечеството“, издадена в 2011-та година в Израел и 2014-та на английски език. Преведена е на още 30 езика, вкл. български (ИК Изток-Запад, 2016). Книгата изследва цялата история на човека, еволюцията на Homo sapiens от каменната епоха до политическите и технологични революции на 21 век. Втората му книга, „Homo Deus – кратка история на бъдещето“ също се превръща в международен бестселър.

Коментари (6)

- 21-03-2018|Златко

Предлагам ви това изключително интересно интервю с надеждата то да се превърне в част от поредица с усилен акцент върху неща като модерни технологии, футуризъм и, най-общо казано, някакъв опит да се надниква по-концентрирано в бъдещето. Изключително важна и благодатна тема, на която напоследък посвещавам все по-голяма част от времето си, на цената на постепенното отдалечаване от ежедневните политически и културни пристрастия.

Какво да се прави, времето просто не стига за всичко!

- 23-03-2018|Милена

Не съм съгласна с всичко – така се е мислело и преди 50-60 г. за времето след 2000 г., но човешкият начин на живот си е същият, като изключим, че е усложнен, а не облекчен от новите технологии. Хората не се променят – добри, лоши, алчни, жестоки, бедни, богати, мошеници, мъдреци – всичко това си остава, дори модата не се променя, а се повтаря през 30-40 г. Това, че ще има разни роботи, не виждам как ще промени хората, освен да ни застраши съществуването. Войни винаги ще има, мизерия ще има. В основата на глобализацията на света стои алчността на една шепа хора, които планират с десетилетия напред и големите съюзи, и кризите само едничката цел – по-лесно управляване на света. И един съвет към преводача – не може навсякъде да се ползва окончанието -ски – има разлика между технологически и технологичен, екологически и екологичен (екологична система)

- 23-03-2018|Златко

Бидейки малко далеч от България, със сигурност съм поизгубил усещането за нюансите. Ще се радвам да науча нещо ново. Бихте ли ми обяснили в какво се състои разликата между „технологически“ и „технологичен“, Милена?

- 24-03-2018|Мюмюн

Основното противоречие на нашата съвременност е между богатството и бедността, между културата и варварството. Според мен няма сблъсък между две цивилизации, защото цивилизацията на планетата Земя е една – землянска като контрапродукт на извънземната. И тя трябва да бъде хуманистична, облагородена, одухотворена, градивна, с висока архитектура, с изящни добродетели и достойнства; комплекс от възвишени ценности, общуване, дом, приличия и благоприличия, образци на поведение, изискани маниери и културни обноски, зачитане на различията между хората, уважение към другомислието – политическо, религиозно, етическо е пр.. Цивилизацията е начин на осъществяване и оползотворяване на културата и използване на нейните плодове. В своите положителни измерения тя е мярка на разумност, благородство, справедливост, съзидание и хуманизъм.

В този смисъл няма да има конфликти и войни между религиите (културите), защото религията е култура, а не цивилизация и затова не би трябвало да се говори за юдейска, християнска, ислямска цивилизация, а що се отнася до война на цивилизациите, тя би могла да се реализира между землянската и извънземните цивилизации.

Смятам, че източник на кризите през ХХІ век ще бъде между способността на човека да създава материални и духовни блага и умението му по разумен, справедлив и съзидателен начин да разпределя и използва тези блага в световен мащаб и в мащабите на своята страна.

- 25-03-2018|Жоро Ончев

Хммм, това, че в общата ни „землянска“ цивилизации има драматично различни култури, е факт – достатъчно е да се поразходим.. Да, култура не е равно на цивилизация, но е основният разграничител между цивилизациите (21 на брой в човешката история според Тойнби). Аргументът по-горе за универсалността на човека е валиден поне за последните 12000 години, но същевременно израелският визионер улавя промяна, чиято скорост няма паралел в историята, и това се отразява безспорно на човешката същност.

Но не само – авторът е прав и за тенденцията дори за биологична трансформация на homo sapiens, напр. размерът на зъбите и челюстите намалява с времето и това е само дребен пример; въздействието на радиацията, храната, замърсяването, телетехнологиите и пр. са недокрай известни, но че имат роля, се вижда дори само в рамките на един човешки живот. Промените за 2-3 десетилетия, особено с нахлуването на виртуалния свят и социалните мрежи, са така бързи, че са в известен смисъл анти-култура, защото основна мисия на културата е да предава смислено опита на предците, да бъде социално ДНК, да удържа прекалено бързата промяна. Културата е консервативна система. Така че, Милена е донякъде права – ние не се различаваме много от дедите си, но май нашите потомци твърде бързо ще се отдалечават от тях. Манталитетно – с темите на пост-модерния контекст като дискурс, еко-, флуидност на границите, включително на границите на идентичността, джендър, липса на твърди истини и дори скъсване с някои аспекти на онтологичния свят (като при психоза!) и дори биологични инстинкти; и физиологично – с чипове, хай-тек медицина и т.н. А инак, технологичен е българското прилагателно, технологически май е русизъм…

- 28-03-2018|Мюмюн-Кемал

Жоро Ончев, ако все пак приемем, че семиотиката е наука, то написаното от Вас e знак, че Вие сте несъкрушим и неумиращ Георги Г/Ончев. Такива като Вас са безсмъртни – само коментират, но нямат собствени мисли; други пишат и вие като хиени сте готови да ги „хапнете“. Хапнете, хапнете, ние ще продължаваме да реализираме Платоновата триада, а и след нея…

Миналото на Путин обяснява бъдещето на Русия

Автор(и): Грегори Файфър

Какво да очакваме след изборите

За всеки човек, наблюдаващ настоящата политическа траектория на Русия, внезапната промяна в предпочитанията към определени хранителни продукти, настъпила преди две десетилетия, е изненадващо-обяснителна. Сред продуктите, внезапно появили се на някога празните щандове на руските хранителни магазини през късните 1990 години е и един вид ново чисто масло. Наречено „Доярушка“, или „Малката доячка“, за него се твърди, че е произведено по традиционна руска рецепта. Истината е, че маслото изобщо не е руско, а е внесено от далечна Нова Зеландия – което прави пазарното му представяне малко анти-интуитивно, ако ли не направо чудато. В края на краищата руснаците винаги са се блъскали за да купуват чужди стоки, откак съветският колапс е отворил шлюзовете само няколко години преди това.

Но изследователите на пазара междувременно са се натъкнали на нова тенденция. Техните фокусни групи показват, че руските потребители вярват, че местните продукти са по-добри и по-вкусни, и че имат повече естествени съставки, в сравнение с вносните. Скоро става ясно, че тенденцията отива далеч по-дълбоко от избора на това какво да се сервира на масата за закуска. След като годините на мъчително озападняване са изчерпили спестяванията на руснаците, заедно с всичките им предишни уверености, и са разтърсили грубо почти всеки друг аспект на животите им, сега те изведнъж са започнали да се оглеждат все повече навътре и към собственото си минало.

Юрий Лужков, тогавашният кмет на Москва, е сред първите водещи политици в страната, които започват да използват все по-усилващото се обръщане към традициите. В почивните дни той започва да се облича в костюм, който го представя като Юрий Долгоруков, основателят на града от дванадесети век. Но Лужков не прави особено голяма разлика между различните исторически периоди, когато става дума за това как да увеличи популярността си: по централните сгради в града се появяват огромни плакати, представящи съветските военни медали – и това във време, когато възхваляването на всяко нещо, свързано с комунизма, все още е до голяма степен табу. Други политици скоро се присъединяват към усилията да се измайстори нова идентичност от един пълен миш-маш от несъвместими символи, идещи както от царистката, така и от съветската история.

Всичко това са ранни признаци за тенденцията, че, вместо да се реформира успешно, Русия евентуално ще заеме [традиционното си] място в авангарда на крайнодесния авторитаризъм. След като зловредното глобално влияние на Москва бързо започна да се усилва, разглеждането на обстоятелствата, при които това пренасочване е започнало, помага да се изясни естеството на заплахата, която Кремъл представлява за либералния международен ред. След като руският президент Владимир Путин беше преизбран за пореден шестгодишен мандат, начините, по които той ще действа през идещите години, ще са до голяма степен отражение на това как точно и на първо място той е дошъл на власт.

Случаен лидер

По времето на апогея на тогавашния президент Бори Елцин през 1990-те, започваха да се усилват признаците, че новата пазарна икономика на страната евентуално е преодоляла критичната точка – с което се засилваха и надеждите за социална стабилност и интеграция на Русия в международната общност на демокрациите. Но тогава дойде финансовата криза от 1998, която сложи внезапен край на епохата на реформите. Политическата повратна точка породи и едно идещо отдолу, силно отхвърляне на Запада. То експлодира по улиците на Москва, повидимому в отговор на бомбардировките на НАТО в Сърбия през пролетта на 1999, когато буйни тълпи, протестиращи пред американското посолство, дадоха израз на засилващия се гняв под формата на яйца, боя и други летящи обекти, запокитвани срещу дебелите жълти стени на сградата. Путин, по онова време слабо известен шеф на федералната служба по сигурност, без съмнение е наблюдавал събитията с особено внимание.

Издигнат за поста премиер-министър през същото лято, Путин незабавно започна да подсилва изненадващото си назначение като разиграваше дълбоката завист на руснаците срещу Запада, усещането им за измамност, след като обещаното им благоденствие никога не се беше материализирало, както и все по-усилващата се носталгия по съветското минало на свръхсила. Путин предложи на руснаците един трети път: авторитаризъм с лични свободи (макар че някои ограничения по-късно се появиха отново), плюс национализъм без политическа идеология. Безкрайното, несигурно влачене към Запада скоро беше изоставено, чрез простото твърдение, че руската цивилизация има свой собствен, различен път (само на крачка разстояние от днешните твърдения, че руският път е по-добър).

Московската пропагандна машина и подкрепата за различни западни крайнодесни националисти помогнаха да се преоформят глобалните дела, откак Путин е на власт. Но според кремълската концепция за света и политиката, а и в много други отношения, Русия си остава заседнала в 1999 – оформяна от анти-западните чувствителности, които доведоха сегашния ѝ лидер на власт преди почти две десетилетия.

Непредсказуемото минало

В една страна, в която се твърди, че бъдещето е ясно (тук миналото е непредсказуемо, според старата поговорка), за чия историческа версия става дума, е въпрос от огромно значение. За американците, мислещи за руските грешки, Съветският съюз обикновено е най-важен. Но руснаците мислят по-скоро за 1990-те, когато за мнозина оскъдицата изглеждаше още по-лоша, защото беше толкова лично унизителна. Едно е човек да няма избор, но да чака на опашка за тоалетна хартия заедно с всички останали. Съвсем друго е съседът ви да излиза на вечеря с японско суши, когато вие сте заседнали вкъщи на варени картофи.

Увереността, че именно Путин е довел нещата до икономическо възстановяване и е обуздал хаоса от 1990-те, му е позволила да се измъква от всички политически затруднения. Но често се изпуска от внимание, че във времето, в което Путин пое властта, икономиката вече беше започнала да се съживява, и то именно благодарение на кризата от 1998 и масивната инфлация, която тя породи. Отново конкурентоспособни, поради слабата рубла, някои от вътрешните продукти започваха да печелят пазар. А когато цените на петрола и газта, основните двигатели на руската икономика, също започнаха да се покачват, вече нямаше връщане назад – но това нямаше нищо или само малко общо с дейността на Путин.

Мнозина у дома и в чужбина вярваха, че сред основните грехове на Елцин бяха връзките му с така наречените олигарси, онази шепа мощни банкери и индустриалци, които бяха пожънали огромни богатства в замяна на политическата си подкрепа. Но Путин, далеч от това да е освободил Русия от корупцията, срещу която беше поел кръстоносен поход – той беше обещал да въведе „диктатура на закона“ – на практика позволи неимоверното ѝ разширяване, осигурявайки само, че днес единствено Кремъл управлява мафиотското разпределение. Реалното му новаторство беше свързано с начина, по който той успя да използва корупцията, за да утвърди един феодален тип йерархичен административен контрол над политиката и икономиката. Докато регионалните губернатори и водещите богаташи плащаха на Кремъл в пари и вярност, те бяха свободни да експлоатират феодалните си владения както намерят за добре. Путин използва силови методи и унижения, за да осъществи ефективна ре-национализация на петролната индустрия. А през 2001 той назначи един верен бюрократ, Алексей Милер, като шеф на държавния газов монопол Газпром. Преди това компанията беше ръководена от един независимо настроен бос, който често действаше против интересите на Кремъл. Сега вече тя можеше спокойно да бъде използвана, за да се изпират значителни парични суми.

През всички години оттогава насам Путин продължава да използва тази йерархична система, за да поддържа хватката си върху властта, а сега я модифицира, за да бъде в крак с новите времена. Наскоро той започна да заменя вече свръхбогатите членове на вътрешния си кръг със слаби млади бюрократи, които дължат вярност единствено нему. Надеждата е, че те ще помагат да се запази тази високо персонализирана система на управление – единствената, която им е позната.

Поддържане образа на силния човек

В дългосрочен план са налице множество причини човек да се съмнява в удържимостта на путиновата клептокрация, която изолира страната, изпразва от съдържание институциите и ограбва икономиката ѝ, основаваща се на природни ресурси. На върха на списъка се намира все по-силното затягане на хватката му върху властта, оправдавана чрез разкрасяване на образа му като национален лидер, боен пилот, гологръд ездач и един вид бащинска фигура, каквато комунизмът е научил руснаците да боготворят.

Както и по-голямата част от останалото му поведение откак е на власт, използването на насилие и заплахи от страна на Путин, с цел да се поддържа образа му на силен човек, е забележително последователно. Още преди да стане президент, като чисто нов премиер-министър през 1999, той разшири подкрепата си чрез започването на Втората чеченска война – при което образът на коравия мъжкар беше нещо като мехлем за раните на униженото население. Първата война беше завършила с неуспех през 1996, след като чеченските въстаници бяха смазали зле подготвените, зле въоръжени и често пияни правителствени войски. По онова време, когато Русия се смяташе за неспособна да потуши бунтовете дори вътре в собствените си граници, повечето наблюдатели предсказваха гигантски провал, подценявайки непреклонната готовност на Путин да унищожава цивилно население.

Решителността му със сигурност беше подсилена от един показателен инцидент, случил се малко преди той да дойде на власт, когато един символичен контингент от руски войски, служещи като охранители на мира в Босна – част от западните усилия да се ангажира Москва – реагираха срещу кампанията на НАТО против Сърбия, като напуснаха постовете си и окупираха летището в Прищина, столицата на Косово. Това предизвика огромен резонанс сред обикновените руснаци, които изказваха новооткрита солидарност със събратята си, православните славяни на Балканите. И макар че войниците зависеха за набавянето на храната си от британските сили, чийто достъп до летището бяха блокирали, повечето руснаци приветстваха този гамбит като смела победа над западния военен съюз, на когото вече гледаха като на противник. Месеци по-късно войната в Чечения предостави друг сигнал, че Москва вече няма да се притеснява от външното неодобрение.

Проектът на Путин за изграждане на този специфичен образ продължава да разчита оттогава насам на различни конфликти – управлението му е неразривно свързано с нахлуванията в Грузия и Украйна, както и с военната кампания в Сирия. Това не бяха неизбежни реакции срещу разширението на НАТО, когато Москва е била прекалено слаба, за да реагира, както смятат мнозина. Кремъл никога не е смятал разширението за сериозна заплаха, по същия начин, по който не вярва, че Съединените щати биха осъществили първи атомен удар днес (както Путин намекна миналия месец). Но представянето на Съединените щати като екзистенциална заплаха му позволява да сплотява народа си въпреки корупцията, авторитаризма и изолацията, който той им е донесъл. Основната му платформа в онова, което мина като предизборна кампания, беше да заплашва Запада със създаването на ново поколение от ядрени оръжия, сред тях една „неуязвима“ междуконтинентална ракета и атомно торпедо, за които той обещава, че ще надхитрят американската защита. Презентацията му по време на Обръщението към нацията през февруари съдържаше видеоклипове, представящи бойни глави, насочени към Флорида, където се намира една от личните резиденции на президента Тръмп.

Путин се опитва да оправдае агресията си, представяйки я като част от защитата му на един „многополюсен свят“ – с други думи, по-голямо влияние за Русия, за сметка на един свят, ръководен от САЩ. Преди едно десетилетие подобен апел беше подсладен и представен като предложение на Кремъл да работи заедно със западните страни за реализиране на Европейски мирен договор – нова архитектура за сигурност, която да замени НАТО и другите многонационални организации. Повечето западни политици отхвърлиха идеята. Но към момента, в който Русия започна война срещу Грузия през 2008, за да смаже желанието на Тбилиси за влизане в НАТО, Кремъл вече беше се отказал от всякакви преструвки за сътрудничество, готов за пълно скъсване със Запада.

Опитът от този месец за покушение срещу живота на Сергей Скрипал – бивш полковник от руското военно разузнаване – заедно с дъщеря му, е последният пример за начините, по които Путин използва шокови тактики, за да подлага на предизвикателства някои дългогодишни международни правила. Като агент, освободен в размяна на шпиони, Скрипал се считаше за човек извън опасност. Вместо това Кремъл изглежда е нацелил и други членове на семейството му, в брутална серия от насилствени предизвикателства, които отново хвърлят ръкавицата към Запада. Характерно-слабият отговор на Запада към първото използване на нервно-паралитичен газ в Европа от времето на Втората световна война насам, е още един сигнал към Кремъл, че подобни атаки работят.

Ще бъде ли всичко това дълготрайно?

Десетилетието на икономическа несигурност от началото на глобалната финансова криза през 2008 не успя да убеди руснаците да обърнат гръб на бившия КГБ-офицер, който уж ги е спасил от пропастта през 1990-те. И все пак е трудно да се говори за някакво реално обществено мнение в една страна, където критикуването на президента е сериозно предизвикателство пред сигурността на работата ви.

Едно скорошно допитване, проведено от единствената независима социологическа агенция в страната, Центърът Левада, извършено заедно с московския Карнеги-център, предоставя анекдотични свидетелства за подкрепата на руснаците към Путин. Макар че повечето респонденти са казали, че желаят някакъв вид промени в страната, те не са в състояние да си представят никой друг освен Путин, който да ги прокара. Репутацията му като човек, намиращ се над политиката, също играе определена роля (той отказва да се кандидатира като член на партията „Обединена Русия“, чиято единствена платформа е подкрепа за президента) – а това му позволява да обяснява недостатъците на руското държавно управление чрез лични слабости на отделни чиновници, които периодично биват прочиствани, по време на поредните корупционни скандали. В последния такъв случай бившият министър на икономиката, Алексей Улюкаев, беше осъден през декември на осем години затвор, за подкупничество. Най-висшият държавен служител, който е бил арестуван в страната от времето на Сталин насам, Улюкаев твърди, че е жертва на лъжливи обвинения.

Друго допитване на центъра Левада показва, че мнозина в Русия вярват, че присъединяването на Крим е принудило Запада да уважава Русия, при което повече от 70 процента от руснаците заявяват, че страната им отново е достигнала статуса на суперсила. Наблюдателите на Русия от години насам говорят за поява на породено отдолу движение за демократизация сред младите руснаци. Но повечето от младите протестиращи, които от време на време излизат по улиците, си остават малцинство, докато мнозинството младежи в страната изглежда са запленени от платформата на Путин също толкова, колкото и всички останали.

Силно персонализираната система на управление на президента едва ли ще оцелее след неговото излизане от властта. Но без видими пукнатини в обществената подкрепа засега, и с фино нагласената кремълска система за бързо реагиране и срещу най-слабата критика, путинизмът може спокойно да просъществува чак до онзи последен момент, в който някой външен шок ще го срути. Директният контрол на Путин над апарата за сигурност също прави всякакви предсказуеми промени слабо вероятни, докато изгледите за преврат в Кремъл или някаква друга непредвидена криза, си остават също толкова мътни. Ето защо животът с Москва ще изисква по-дългосрочно стратегическо мислене и по-големи инвестиции в изграждане на демокрация и подпомагане на гражданското общество сред съседите на Русия. Но в края на краищата отговорът на Запада срещу путинизма трябва да се основава на разбирането, че, макар и залозите да са се повишили от 1999 насам, логиката на руския президент си остава същата.

Грегори Файфър е американски политолог, изпълнителен директор на Института за съвременна международна политика. Бивш московски кореспондент на Националното публично радио (НПР) и дългогодишен наблюдател на Русия, той е автор на книгата Russians: The People Behind the Power.

Коментари (1)

- 24-03-2018|Гост

Москва е основана от Юрий Долгорукий, т.е. Дългоръкия – това е прозвище, а не фамилно име (то по това време и фамилни имена кажи-речи няма). Видни личности с лично име Юрий и фамилия Долгоруков има четири-пет века по-късно, но те произлизат от други прадеди със същия прякор.

Провалът на британския мултикултурализъм

и добродетелта на взаимността

Автор(и): Афшин Шахи

Съществуващото възприемане и прокарване на мултикултурализма затруднява социалната интеграция в Британия. Бавният процес на социална интеграция, което се причинява от някои мултикултурни политики, засилва фрагментацията на британското общество, като по такъв начин излага на опасност бъдещето на разнообразието в Британия. Мултикултурализмът обещаваше да донесе социално включване, но се провали и сега става оправдание за изключването. Вместо да приспособява позитивните страни на разнообразието, той утъпква пътя към гетоизация на Великобритания, която се основава на класа, раса и религия.

Някои може да намерят това за иронично, но аз като имигрант се оплаквам относно провала на мултикултурализма в Британия. Въпреки това вярвам, че самите имигранти биха призовавали проактивно за един всеобхватен социален диалог, който се отнася до резултатите на мултикултурализма в страната. Ние не би трябвало да чакаме крайнодесните да монополизират дебата, който често хората, които спадат към господстващото направление на мислене избягват да водят. За нещастие мултикултурализмът се превърна в свръхчувствителна тема, което насърчава автоцензурата. Ето защо самите имигранти следва да се отворят за дебат.

Бях още тийнейджър, когато се преселих във Великобритания от Иран. От най-ранните стадии на моето съприкосновение с британското общество аз възприех понятието за мултикултурализъм, което служеше като ключов термин, символизиращ една мрежа от социални нагласи и политики на правителството за насърчаване на „съвместното съществуване“. Бидейки млад имигрант аз също така ценях високо перспективите да живея в общество, където културното разнообразие бе одобрявано и където имаше установени правни механизми, защитаващи моята „другост“. Сега, когато се връщам в миналото, разбирам, че като тийнейджър не бях сигурен как да осмисля мултикултурализма в британски контекст. Дойдох от общество, в което социалното, културното и езиковото разнообразие са неотменима част от историята. Макар че правата на малцинствата често не бяха уважавани, аз не бих могъл да не се възползвам от облагите на разнообразието от съвсем млада възраст.

В рязък контраст с положението в страната, от която дойдох, скоро след като дойдох тук, аз разбрах, че във Великобритания има пакет от права, предназначени да защитават мен и „подобните на мен“. Въпреки че тези права са дадени, за да подпомогнат съвместното съществуване, аз все пак виждах колко е голяма липсата на социално сцепление в това общество. Не можех да разбера защо все още бе възможна социалната сегрегация и очевидното етническо разделение въпреки дадените права. Когато започнах да проучвам някои възможни обяснения за всичко това, разбрах, че има грамадна диспропорция между правата и отговорностите, която се корени в колективното разбиране на това какво представлява мултикултурализмът. След като вече отговорностите са обявени, твърде лесно е да бъдат обвинени някои имигранти в това, че не са успели да изпълнят задълженията си по времето, когато са използвали правата си. Въпреки че има много недостатъци сред някои малцинствени групи, има други компоненти – извън правата – които могат да стимулират чувството за отговорност за да се конструира и да се утвърди едно по-малко сегрегирано общество.

Макар че правата си стоят, понятието за мултикултурализъм започна да подлага на изпитание моите идеалистически възгледи относно бъдещето на разнообразието във Великобритания. Започвам да чувствам, че понятието за мултикултурализъм в тази страна е подобно на мираж насред пустинята. За отчаяно жадуващия за вода човек миражът е един мигновен изглед на надеждата за вода, но колкото повече бяга към него, толкова по-жаден става, въпреки движещия се образ на водата, който съществува само като илюзия. По подобен начин миражът на мултикултурализма обещава сцепление и хармония, макар че на практика произвежда склонност към разделяне на фракции и изключване.

Макар че мултикултурализмът се асоциира с търпимостта и със социалния плурализъм, понякога той бива ползван като извинение за да оправдае социалното разделение и сегрегацията в Британия. Трудно е да се избегне фактът, че под чадъра на мултикултурализма някои социални групи съществуват в собствените си клетки от илюзорни представи, напълно отделени от преобладаващото течение на мислене и действане. Като се затварят в тези социални клетки, те активно подсилват собственото си изключване. В една изключваща мрежа от социални отношения, която е безразлична към преобладаващите разкази на основното течение на културата, няма основа за нарастване на отговорността.

Застъпниците за главното течение на културата говорят за „британските ценности“ и за това как малцинствата биха се присъединили към тях. Ако някой би решил да сумира тези ценности, той би останал с няколко много абстрактни идеи като „честност“, „справедливост“ и „свобода“. Нито една от изключените социални групи няма да сметне тези понятия за проблематични, но доколкото тези групи не са социализирани в същата културна мрежа, те може да имат напълно противоречащи на общоприетите определения на тези термини. Това, от своя страна може по един много добър начин да противоречи на основополагащите предпоставки на господстващата култура на мнозинството.

Няма нищо органично в една национална държава или нация-държава. С други думи, Британия и британският дух са социални конструкции, поддържани от известни наративи, които преминават от едно поколение към следващото посредством социализацията. Естествено, наративите не са статични и отговарят на социо-политическите особености на съвременността. Обаче непрекъснато изменящите се и разпространяващи се навсякъде наративи все още се опират на известно разбиране на миналото. Ясно е, че дори историята е също така конструирана. Тя е колекция, която подбира гледните точки в зависимост от колективните спомени и забрави.

Историята е важна за социалното включване, защото известно разбиране на миналото може да засенчи нечие разбиране на настоящето. Например, ако отрицателните страни на колониализма засягат миналото на някого, той или тя могат да решат, че е трудно да го свържат с това преобладаващо разбиране на историята, което оформя доминиращата гледна точка към миналото на Британия. Ако някой разглежда себе си като историческа жертва на Британия, възможно е той или тя да не са в състояние да мотивират себе си да се чувстват отговорни към обществото, от което са част. Следователно неговото или нейното отношение към обществото става едностранчиво и те желаят само да вземат това, което е дадено, без каквито и да са съображения за това как могат да се отплатят за това вземане.

Доброволното отплащане и чувството за отговорност са задължителни социални елементи, служещи за улесняване на процеса на социална интеграция. Даже има незадоволителен опит за разтваряне, за „разтопяване“ на подобни конфликтни наративи с цел да се конструира и удържи една по-включваща версия на британския дух. Да бъдат въвлечени в публичния сектор чрез позитивна дискриминация, да бъдат включени няколко изпълнители, принадлежащи към етническите малцинства в британските сапунени опери и да се възхваляват чуждестранните кухни не ни дава права автоматично да се поздравяваме с успеха на мултикултурализма.

Сегашният модел на мултикултурализъм сведе до минимум платформите за социални диалози, чрез които можем да изказваме и обсъждаме дълбоки социални и културни въпроси. Ако малцинствата са съсредоточени в гетата, къде може да се случи стопяването на културните и интелектуалните бариери? Дори британската образователна система, от която се очаква да е последният бастион, който да хармонизира несъпоставимите социални наративи, в известни случаи става главният инструмент, който привежда в действие разделението и изключването. Година след година правителството оправдава религиозните училища, където децата следва да интернализират своите „разлики“ – и всичко това се прави в името на мултикултурализма. Много от децата на имигрантите, които не посещават религиозни училища, продължават да ходят в училища, които аз наричам „расови училища“. Из цялата страна има много училища, в които голямото мнозинство от учениците са от етнически малцинства, и в тези учебни заведения белите семейства избягват да пращат децата си. Британската образователна система не успя да премине отвъд бариерите на класата, расата и религията и се провали в опита да разнообрази образователните институции и така да подпомогне стопяването на социалните и културните бариери.

Изключването и гетоизацията в Британия водят до нарастване на нивата на недоверие и страх, един процес, който само ще задълбочи разколите в и между общностите. В такава ситуация културата на политическата коректност става инструмент на социалния контрол за краткосрочно предотвратяване на социалната дезинтеграция. Да имаме едно политически по-коректно общество не означава, че хората стават по-толерантни. Заслугата на толерантността е в това, че възпрепятства изключването. Следователно ако сегашният културен модел на мултикултурализма в Британия все още подхранва сегрегацията, тогава очевидно нещо не е в ред.

Естествено, нито едно толерантно общество, основано на либералните принципи би се опитало някога да приведе към един стандарт субкултурите и да наложи еднаквост. Разбира се, разнообразието би могло по различни начини да подсили Британия. Въпреки това разнообразието става ценно само когато има динамичен социален диалог, когато една субкултура е активно обвързана с културната размяна с главното течение на културата на мнозинството и когато тази размяна е взаимна. Сегашният модел на мултикултурализъм се провали напълно в пораждането на такъв социален диалог. Както политическата система, така и изключените общности не правят достатъчно, за да превърнат различията в сцепление и социална мощ. По такъв начин, за да се актуализират позитивните възможности на разнообразието, нови мерки следва да бъдат взети, за да се справим с последствията от мултикултурализма в Британия.

Превод: Емил Коен

Първоначална публикация в бюлетина „Правата на човека във фокус“

(Издание на БХК, Брой 24, 2011 г.)

Афшин Шахи е британски учен-политолог, преподавател по близкоизточна политика в университета Брадфорд, а също и редактор на British Journal of Middle Eastern Studies.

Април 2018

Прочистването на сложното полско минало

Автор(и): Алиса Валес

Този месец в Полша се навършват петдесет години от „събитията от март„1968, когато в страната избухват масови протести, в отговор на стагнацията в комунистическия режим на Владислав Гомулка и кампанията му за цензуриране и тормоз над полски евреи и интелектуалци. Годишнината идва в момент, когато настоящото правителство е изправено пред критика у дома и по цял свят, за подкопаване свободата на словото и независимостта на съдебната система, както и за отказа му да приеме каквито и да е бежанци. Сред грубите ходове, предназначени да установят идеологически контрол у дома и да демонстрират пренебрежение към мненията на Запад, е и един наскоро прокаран закон, чрез който се криминализират всякакви твърдения, че поляците са съучаствали или са поне съ-отговорни за Холокоста в страната си.

Законът със сигурност подканва към сравнения между времето днес и 1968. Но този път полското правителство не е подкрепяно от Москва; понастоящем то е изолирано както от Запада, така и от Изтока, а страната изглежда, не за първи път, приклещена в един вид менгеме – идеални условия за нов цикъл от ксенофобска истерия и фанатизъм.

Едва ли има нещо, което да напомня по-силно за цензурата от комунистическо време както принудителните, покровителствени идеологически коментари, с които културните чиновници от управляващата партия Право и справедливост, известна също и с полските си инициали ПИС[60], реагират през последните няколко години срещу определени книги, пиеси и филми, свързани с Холокоста. Когато през 2016 по полската телевизия беше показан филмът на Павел Павликовски Ида, където става дума за млада монахиня, която открива, че е еврейка, той беше съпровождан от въведение и „дискусия“ от държавно-одобрени експерти, които назидателно обясняваха на полските зрители как филмът бил „обида срещу полската нация„. Миналият месец корицата на бюлетина на Института за национална памет (IPN), който се намира в центъра на опитите за защита на „доброто име“ на Полша, показваше на горната си половина снимка на затворници от концентрационен лагер, а на долната – снимка на усмихващи се нацистки офицери, с гордия надпис „Германци причиниха на хората тази съдба“.

Визуалното послание – германците са историческите злодеи – е ясно дори и за не-полска аудитория, но заглавието е по-специфично [и разбираемо единствено за поляци]. Всъщност то е позоваване, както и изкривяване, на класически литературен текст, който е част от редовната училищна програма в Полша, когато става дума за историята на Холокоста. През 1946 известната полска романистка Зофия Налковска (1884-1954) публикува малка, но съкрушителна прозаична сбирка под название Медальони[61], придружена от епиграфа Ludzie ludziom zgotowali ten los: „Хора причиниха на хората тази съдба“. В ръцете на днешните полски арбитри на истината, първоначалното твърдение, в което става дума за [общо]човешката злина (и чрез което читателите се приканват да размислят върху собствената си готовност за вършене на добро и зло), трябва да бъде ограничено и приспособено към едно тясно, предубедено разбиране на историята. Има основания за тревога при мисълта дали планът не е да се наложи една подобна операция за приспособяване и ограничаване върху цялата полска култура.

На 7 февруари Анджей Мелак, народен представител от управляващата партия, призова към снабдяване на Медальони с уводни коментари. Според него Налковска използва фрази от вида, срещу който се бори най-новото полско законодателство. В последния текст от сбирката, „Възрастните и децата от Аушвиц“, Налковска пише: „Не десетки хиляди, не стотици хиляди, а милиони човешки същества бяха превърнати в производствени суровини и стоки в полските лагери на смъртта“. А няколко абзаца по-нататък следва: „Германците обещаваха на евреите, арестувани в Италия, Холандия, Норвегия и Чехословакия, отлични условия за работа в полските лагери“ (мой курсив, и в двата случая, бел. авт). Ето я фразата, не експлицитно уточнена от новия закон, но представляваща точно онзи вид език, срещу който той е насочен. Налковска, разбира се, е недостижима за съдебен процес, а и в самия закон се уточнява, че той няма да бъде прилаган срещу историци или артисти, но това само повдига въпроса по какъв точно начин и срещу кого той ще бъде прилаган. На друга страница на уебсайта си, този път на английски, Институтът за национална памет указва, че основни отговорници за онова, което според членовете му се счита за постоянно охулване на Полша, са „медиите“. Фактът обаче, че сред постоянните участници в дебатите върху полско-еврейската история се намират множество историци и артисти, прави ясно, че те също могат да бъдат подложени на съдебно преследване, ако гледищата им получат достатъчно широко разпространение.

Социоложката и журналистка Каролина Вигура писа наскоро, че законът комай е бил предназначен да запуши устата на една-единствена личност: историкът Ян Грос, който наруши мълчанието, поддържано в хода на десетилетия около историята на Йедвабне (в която местните евреи са били избити от съседите си поляци) – и упорито поддържа тезата си, че поляците „всъщност са убили през войната повече евреи, отколкото немци“. Но както казва самият Грос, правителството не се нуждае непременно от нов закон, за да го тормози – и в това законодателство трябва по-скоро да се вижда начин, по който партията Право и справедливост се подмазва на крайнодесните си избиратели. Правейки това, правителството само излага на показ собствения си провинциализъм и несигурност.

Щом само новият „Закон за Холокоста“ влезе в сила по-рано този месец, една неправителствена група на име Reduta Dobrego Imienia (буквално „Редут на доброто име“, обикновено превеждано като „Лига против охулването“), направи стъпки за започване на граждански процес срещу един аржентински ежедневник, Pagina 12, за това, че е опетнил честта на Полша. Нарушението се състои в „смесване на две [исторически] нишки“ – едната от тях клането от Йедвабне, а другата, историята на „обречените бойци“ (żółnierzy wyklęci) от полската националистическа съпротива по време на и след Втората световна война[62]. Множество железопътни гари из цяла Полша бяха украсени този месец с плакати на IPN, в които се възпоменават тези бойци – важна част от полската история, която според десните коментатори е била премълчавана. Фактът, че аржентинските редактори са илюстрирали статия по темата за Йедвабне с фотография на полски войници, беше като развяване на червено знаме пред бик.

* * *

Осемте мрачни разказа, от които е съставен сборникът Медальони, са резултат от работата на Зофия Налковска като член на Централната комисия за разследване на германските престъпления, създадена през пролетта на 1945. Комисията (преименувана през 1949 на „за нацистки престъпления“) е институционалният предшественик на IPN, а историята ѝ показва ясно рисковете, свързани с предоставянето на право за раздаване на „историческа истина“ на държавни институции. Създадена под егидата на следвоенното полско правителство (ръководено от подготвени в Москва комунисти), Комисията винаги е действала под влиянието на политически императиви. Ако членовете ѝ са откривали свидетелства за съветски военнопрестъпления (като клането от Катин, в което НКВД унищожава повече от 20,000 полски офицери), те са били задължавани да ги унищожават или прикриват, по същия начин, по който всички поляци са се намирали под възможно най-силен натиск да се отнасят към Съветите като към „освободители“, а не „окупатори“.

Въпреки тези сериозни ограничения, Комисията все пак е извършила много сериозна работа по документиране на нацистките кампании за масови унищожения и поробвания в Полша, а собствената проза на Налковска, образцова в чистотата и трезвостта си, представя ужасите им по-добре от всяко друго литературно произведение, което ми е известно (освен писанията на самите оцелели от Холокоста). В комисията участват еврейски адвокати, изследователи, както и неколцината останали представители на еврейските общности. Тя събира и запазва германски документи, интервюира свидетели и извършители, и помага да се подготвят процесите на главните престъпници от окупираната от нацистите част от Полша (т. нар. „Генерално губернаторство“): Рудолф Хес, Ханс Франк, Амон Гьот, Юрген Щрооп, както и помощниците им. В настоящия момент от полската история, когато Институтът за национална памет се възмущава срещу онова, което нарича „дефицит на историческа истина“ в приписването на вината за Холокоста, е важно да се отбележи, че Комисията е обвинявала и полските колаборатори.

Но когато верните служители на Сталин консолидират хватката си върху полската държава през 1949, дейността на Комисията е силно ограничена и изцяло подчинена на доминираните от комунистите прокурорски служби. В продължение на повече от едно десетилетие Комисията е била безсилна да направи нещо повече от запазване на документацията, която вече е събрала. През 1960-те партийните идеолози я активират отново, но този път тя е прочистена и пусната в ход като инструмент за прокарване на срамната държавно-подкрепяна кампания на антисемитизъм, която води до емиграцията на голяма част от останалите в Полша евреи. Под ръководството на нов директор, Чеслав Пилиховски, сам той бивш член на крайнодясното движение Национално-радикален лагер, комисията възприема нова политика на „отблъскване на клеветническата кампания от лъжи“ за антисемитизма в Полша. Еврейските интелектуалци са публично обвинени, че клеветят Полша, с предполагаема помощ от страна както на ционисти, така и на неонацисти. Много от тях, включително и Грос, прекарват известно време в затвора.

Като наследник на тази опетнена институция, Институтът за национално припомняне е в същата степен подложен на натиск в зависимост от променящите се вълни на политическата власт. Под управлението на Право и справедливост именно Институтът е изработил проекта за новия закон. При едно от предишните правителства обаче, през 2001–2004, той направи подробно и напълно сериозно изследване на клането от Йедвабне, чиито „извършители sensu stricto [в стриктен смисъл]“, по думите на прокурора Радослав Игнатиев, са били местни поляци.

Обхващайки [работата на] предишните комисии, IPN е създаден в 1998, най-вече като съхранител на голямо количество документи, останали от времената на комунистическите служби за сигурност. В печалната игра на конкуриращо се мъченичество, която Полша изглежда играе отново, милиони документи, свидетелстващи за комунистически престъпления, се противопоставят на милиони документи, свидетелстващи за нацистки престъпления. Това е един достоен за съжаление, счетоводителски подход към неизмеримите загуби и рани от войната, както е отбелязвано вече неведнъж. Липсващо от настоящия дебат около нещата, които могат или не могат да се казват за историята в настоящия момент, е присъствието на самите мъртви, които са толкова мощно представени в кратките истории на Налковска.

В Полша, както и буквално във всяка друга страна, която е била окупирана от враждебни сили, мъртвите са обезпокояващо присъствие, не просто защото са мъртви, а защото припомнянето на реалното им присъствие означава да се припомни и унижението от вида решения, които хората са били принудени да вземат във военно време. В заявлението си историците от IPN изказват удивителното твърдение, че „истината никога не унижава“. Но, колкото и да ни се иска да седят мирно в ролята на мъченици (или престъпници), мъртвите винаги носят със себе си една обезпокоителна смесица от вина и невинност. Някои от полските бойци, които са се борили против нацистите и комунистите, са участвали и в акции за унищожаване на евреи. Хората, чиято идентичност и национална гордост е обвързана с онези бойци, могат (с немалка вероятност) да се почувстват унижени от този факт. В една демокрация тези сложни реалности на човешката история не могат да бъдат оставени на оценката единствено на държавни служители. Тези морални плетеници не са точно материалът, от който е възникнала най-голямата полска литература. Ето защо този вид лукав идеологически контрол, който изглежда се завръща в Полша под управлението на ПИС, е толкова обезпокояващ и объркващ.

В чуждестранната си културна мисия полското правителство старателно популяризира подновеното възприемане и възпоменаване на исторически фигури, които според него са били забравени, включително и полски граждани, почетени в Яд Вашем като светци сред народите. Чрез своя Институт на книгата Полша освен това изтъква автори, разглеждани от сегашния режим като солидно „патриотични“ – например поетът и известен изследовател на романтизма Ярослав Марек Римкевич. По време на една държавно финансирана конференция по полска литература в превод, проведена миналото лято в Краков и организирана от Института на книгата, всички участници получиха като подарък специална чантичка, в която между другото се намираше и голямо ново полско издание на събраните стихове на Ян Полковски, католически поет с неоспорим талант, който е бил активен участник в „Солидарност“ през 1980, а днес е един от най-активните поддръжници на правителството на ПИС. Освен това чантичката съдържаше и красив бележник, на корицата на който се вижда лицето на Джоузеф Конрад, който, заседнал в Краков в навечерието на Първата световна война, е бил укоряван от семейството си, че не е достатъчно голям полски патриот. Днешна Полша се нуждае от Конрад, но не като лице на националната гордост, а заради трагичното му усещане за ирония, за това как благородните цели биват подкопавани от слепи сили, заради предупрежденията му, че човешкото знание е нещо проблематично и временно.

Да се правят опити за фиксиране на нечия национална история и жертвен статус чрез силата на закона е колкото глупаво, толкова и безполезно. Също като законите против отричането на Холокоста, полският закон няма да накара хората да престанат да говорят неща, които поляците намират обидни. Освен това той незабавно въвлича правителството в непоследователности. Полското правителство се противопоставя силно срещу осъждането си от Съда в Хага за това, че е предоставило на ЦРУ сгради (в градчето Старе Киекути) и друга подкрепа при осъществяване на програмата за незаконни мъчения на хора, заподозрени в тероризъм (през 2002 и 2003), както и достъп до специално летище, на което арестуваните са били доставяни и откарвани обратно. Но когато в този контекст се използва точно същия тип фразеология („полски черни места“), това не предизвиква същия вид законодателна треска.

* * *

Все пак има значителни разлики между правителствената цензура днес и онази отпреди половин век: през 1968 човек е можел да получи до десетгодишна присъда за „обида срещу полската държава“. Новият закон предвижда присъда от най-много три години. През 1969 е имало строга система за цензура, единственото средство срещу която е била нелегалната издателска сцена; днес основното разделение е между държавните медии и комерсиалните частни канали. Учебните програми и списъците за изпитна литература днес може и да отразяват консервативните литературни вкусове на избирателите на Право и солидарност, но няма почти никакви признаци за това, че полските писатели и артисти, и без това силно школувани във всякакви форми на съпротива, се чувстват сериозно ограничени в работата си. А и не всички течения се движат в една и съща посока.

През 2016 в Полша се появи ново, „нецензурирано“ издание на известния Мемоар за Варшавското въстание от Мирон Биялошевски, в което са възстановени определен брой абзаци, които са липсвали в първоначалното издание (те съдържат най-вече описания на полски граждани, които се смеят и ликуват при вида на разстрелите, извършвани от германците във Варшавското гето). Изследванията върху антисемитизма от времето на Втората световна война продължават без ограничения, а освен това в полското общество има голям брой хора, които шумно се противопоставят на расовите и полови предразсъдъци, когато те биват използвани като политическо средство. Появиха се майсторски нови книги за погрома в Килце от 1946 (от Йоана Токарска-Бакир), а също и за Ирена Сендлер, една от най-високо тачените полски „праведни не-еврейки“ (от Ана Биконт). Има множество основания за надежда, че страната ще избере историческата комплексност пред историческите карикатури.

В края на последната глава от Медальони, Налковска споменава един нацистки закон, който е забранявал каквото и да е преследване на нацистки партийни членове за минали престъпления (в края на краищата, толкова много от тях са били набрани от най-различни престъпни среди). Законът на Право и справедливост е по-изкусен: той дава право поляците да бъдат обвинявани в определен вид престъпления (наричани „комунистически престъпления“), но заедно с това се опитва да ги защитава от обвинения, свързани с други престъпления от националното минало.

Алиса Валес е родена в Амстердам в смесено американско-холандско семейство. Израснала е в САЩ и Холандия, и е следвала славянска филология, литература и история в Лондон, а по-късно в различни университети в Полша, Русия и САЩ. Работила е за BBC World Service, Холандския институт за документация на войните и е Еврейския исторически институт във Варшава. В момента работи като независима писателка, редакторка и преводачка.

Коментари (1)

- 01-04-2018|JULIAN PETROV

Тъжно и смешно! Идеологията – начин на употреба в журналистическата практика.

Хомо Орбаникус

Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Посетителите на Будапеща може и да са прочели някъде, че Унгария има първия авторитарен режим в Европейския съюз. Но дунавската столица очевидно не се чувства така: атмосферата тук е спокойна, не репресивна; няма полувоенни лица, които да маршируват наоколо; ако не на друго, то човек може да се натъкне и на някоя малка демонстрация срещу правителството, учтиво придружавана от полицията. Управляващият тук „изъм“ изглежда е не авторитаризъм, а хедонизъм: от красиво възстановените термални бани до бирените градини в стария еврейски квартал, богатите местни жители и все по-големият брой туристи изглежда просто се наслаждават на живота.

Няма култ към личността около унгарския лидер Виктор Орбан, който е министър-председател от 2010 г. насам. Орбан разбира, че авторитарният популизъм никога не трябва да пробужда картините, познати от диктатурите от ХХ век: никакво насилие по улиците, никаква секретна полиция по вратите късно през нощта, никакво принуждаване на гражданите да изповядват публично политическата си лоялност. Вместо това властта се осигурява чрез широкомащабен контрол над съдебната власт и медиите; зад многото приказки за защита на силно притиснатите от многонационални корпорации семейства всъщност се крие един шуробаджанашки капитализъм, в който човек трябва да бъде правилно политически обвързан, ако би искал да расте икономически.

Подобно на всички други популисти, Орбан няма никакви затруднения да се представя като потискан борец срещу „елитите“ – предимно „сенчестите“ такива, които заплашват нацията с „глобалистките“ си мрежи. През миналата есен правителството проведе злостна кампания срещу унгарско-американския фондов мениджър и филантроп Джордж Сорос, твърдейки, че неговата „империя“ се стреми да отправи един „последен удар срещу християнската култура“. Струва си да си припомним, че Орбан е първият голям европейски политик, който подкрепи Тръмп (чиято победа той отбеляза като „завръщане към реалността“, право в лицето на политическата коректност и либералното лицемерие). Унгария, разбира се, не е САЩ, но страната показва ясно как действат популистите с достатъчно власт, когато правителството е в техни ръце.

Пол Лендваи, унгарско-австрийски журналист, който е прекарал няколко десетилетия като репортер за Централна Европа при Financial Times, е написал една силно просветляваща биография на Орбан, когото той нарича „най-способният и най-спорен политик в съвременната унгарска история.“ Орбан: Унгарският силен мъж служи и като полезен преглед на унгарската история след падането на комунизма – в края на краищата Орбан е бил една от централните фигури в развитието на страната поне от края на 90-те години насам, когато беше избран за първи път като министър-председател. Лендваи го изобразява като безмилостен, абсолютно неуморен в преследването на властта и, в много случаи, силно отмъстителен човек.

Орбан поддържа много отдавна образа на човек, роден да се бие: неговите страсти са футболът и спагети-уестърните. Отмъстителят, изпълняван от Чарлз Бронсън в Имало едно време на Запад, е специален фаворит; Орбан твърди, че е гледал филма поне петнайсет пъти. Той обича да посочва „плебейския“ си произход и ценности: семейството му е живеело без течаща вода; децата е трябвало да работят на полето по време на училищните ваканции. Тази картина пропуска факта, че бащата на Орбан е бил типичен Homo Kádáricus, тоест продукт на „гулаш комунизма“ на Янош Кàдар, ръководителят на страната от 1956 до 1988. По онова време Кàдар е постигнал мълчалива сделка с унгарското общество: политиката да бъде оставена на него, а в замяна хората да не бъдат принуждавани да се преструват, че вярват в комунизма; вместо това те могат да намират щастие в семейния живот и дори да управляват малки бизнеси. Тогавашните западни разкази за страната винаги съдържат клишето за „най-щастливата казарма в Източния блок“. Бидейки част от възходящата селска средна класа, която едновременно и презира, и служи на социализма, бащата на Орбан става ръководител на машинния отдел в местната земеделска кооперация. Орбан е добър студент, а в средата на 80-те години постъпва в колежа Ищван Бибо в Буда – един вид интелектуално братство и дом за студенти по право, идещи от провинцията. Колежът е създаден от социалистическия режим, но някои от професорите, които преподават там, са дисидентстващи интелектуалци. Сорос го подкрепя финансово.

През 1988 г. Орбан и други тамошни студенти създават Съюза на младите демократи (Фидес). Те възприемат думата „млад“ съвсем буквално: никой човек на възраст над тридесет и пет години не може да постъпи в съюза. Програмата им е либерална, антиклерикална и отнасяща се с подозрение към национализма. В крайна сметка основателите на Фидес ще изоставят тези идеали заради други, точно противоположни на тях. Но те никога не се изоставят един друг. Днес президентът на страната, президентът на парламента и авторът на конституцията на Унгария от 2012, са приятели на Орбан от университетско време.

Лендваи подчертава особеностите на това политическо братство. Всички те имат сравнително скромен произход, идват от провинцията и са се възмущавали от градските интелектуалци, които са ги обучавали. Някои от тези по-стари либерали са формирали след режима на Кàдар собствена успешна партия, Свободните демократи, а в очите на Орбан и приятелите му те са се отнасяли надменно към младите горещи глави, възприемайки ги като не напълно оформен младежки клон на партията си. Дали провинциалните момчета са се разделили от по-старите либерали защото са се чувствали подценявани е спорно – в крайна сметка тази история е просто друга версия на популистката представа, че страната е разделена завинаги между „реалната, селска Унгария“ и космополитните (понякога наричани „чуждестранно-мислещи“, тоест еврейски) либерали в Будапеща. Безспорно изглежда, че в някакъв момент Орбан е открил, че негодуванието може да бъде превърнато в политическо предимство. В едно от интервютата си той казва: „По произход аз не съм някакъв чувствителен интелектуалец … в мен може би има грубост, идеща отдолу. Това не е непременно недостатък, тъй като знаем, че мнозинството от хората идват отдолу.“

Орбан получава стипендия, финансирана от Сорос, за да отиде в Оксфорд, където се заема да проучва идеята за гражданско общество в историята на европейската политическа мисъл, но прекъсва престоя си, за да вземе участие в битката за ръководството на Фидес. Успява да прочисти всичките си опоненти и да промени радикално програмата на партията, след като голямата десноцентристка партия в Унгария, която е формирала първото правителство след падането на комунизма, започва драматично да губи подкрепа. Орбан, номинално протестант, изведнъж открива религията и започва да търси съюз с различните църкви. Той обяснява, че не може да „разговаря с хората“, ако не разбира „важната роля на църквата в унгарския живот“. Имиджът на партията му напълно се променя: бившите дългокоси студенти започват да защитават идеала на polgári, един граждански мислещ, патриотично настроен буржоа, сроден на германския Bürger, човек със здрава трудова етика и ангажимент към традиционните семейни ценности. Очевидно тази визия успява да привлече гласоподавателите: през 1998 г. Орбан, на тридесет и пет години, става най-младият министър-председател в Европа.

По онова време Унгария все още се смята за лидер в процеса на „прехода“ от държавния социализъм към пазарната икономика, а също и за образцов ученик на Европейския съюз, към който страната се присъедини през 2004 г. Големият шок в политическия живот на Орбан се случва, когато той неочаквано губи изборите през 2002 – от един технократ, номиниран от Унгарската социалистическа партия, наследницата на комунистите. Първоначално Фидес твърди, че е имало изборна измама. Орбан възкликва, че нацията просто не може да бъде в опозиция (като всички популисти и той смята, че народът може да бъде представляван само и единствено от него). Изненадата е още по-голяма, тъй като преди изборите правителството му е посипало социални облаги върху избирателите – практика, която новото ляво правителство ще продължи. Това поставя Унгария в неудържима финансова траектория, която ще доведе почти до фалит през 2008 г.

През 2010 г. властта буквално пада в скута на Орбан: левицата е дискредитирана в резултат на катастрофални скандали във връзка с икономическата криза и корупцията. Лендваи описва Унгарската социалистическа партия като „отвратителна змийска яма на стари комунисти и леви кариеристи, представящи се като социалдемократи“. Особената избирателна система на Унгария гарантира, че 53-те процента, които Фидес печели на изборите, се превръщат в мнозинство от две трети в парламента. Заявявайки, че това са били не просто избори, а „революция пред урните“, Орбан се заема да създаде една оруелски-звучаща „Система за национално сътрудничество“. Освен това той засилва унгарската „Травма от Трианон“, тоест себе-образът на страната като велика сила, пожертвана от Запада чрез договора от Трианон след края на Първата световна война, в резултат на което е загубила две трети от територията си, а една трета от етническите унгарци са се оказали в съседни държави. С помощта на партията си той осигурява и приемането на нова конституция, която утвърждава християнския характер на нацията в увод, започващ с обръщение към Бога.

Още през 2009 г. Орбан е съобщил, че страната се нуждае от „централно политическо силово поле“, което да доминира в политиката през следващите петнайсет до двадесет години. Основната сдържаща сила срещу властта през двете десетилетия след 1990 г. е бил Конституционният съд. След 2010 г. Фидес първо го блокира, а след това отнема повечето от правомощията му. От поражението си осем години по-рано Орбан е извлякъл урока, че постиженията на правителството му не са били „достатъчно ефективно“ оповестени. В съответствие с това сега Фидес поема в свои ръце обществените и повечето от частните медии. Освен това правителството започва кампания срещу чуждестранните банки и вериги от супермаркети, налагайки им специални данъци. Този икономически национализъм отвлича вниманието на обществеността от факта, че днес Унгария има както най-високия в Европа ДДС, така и най-ниските корпоративни данъци – тоест едва ли политики, които човек би асоциирал с „плебейски ценности“.

Но Фидес променя не само държавата, икономиката и културата; тя променя и самите хора. Около един милион етнически унгарци в съседни държави получават гражданство; междувременно, по различни причини, около 500 000 души напускат страната. Почти всички нови граждани, участвали в изборите през 2014 г., гласуват за Фидес, а емигрантите трудно се регистрират в консулствата в Ню Йорк и Лондон. През 2014 г. Фидес получава още едно мнозинство от две трети в парламента, въпреки че делът ѝ в гласовете е спаднал от 53 на 45 процента. Международните наблюдатели, отбелязвайки добре изпълнените изборни манипулации [gerrymandering] и безскрупулната употреба на целия държавен апарат за про-Фидес пропаганда, обявяват, че изборите са свободни, но не и честни.

Сега вече Орбан обявява целта си да създаде „нелиберална държава“, основаваща се върху ценностите на „работа, семейство и нация“ (тоест точно лозунга, който някога е приел про-нацисткият военен френски режим на Виши). Той умело смесва в едно политическото и икономическо значение на понятието „либерализъм“, като оставя отворен въпроса дали предлага икономически национализъм или нещо политически авторитарно. Последното тълкувание е все по-правдоподобно, тъй като Будапеща се стреми да засили връзките си с Русия, Турция, Азербайджан, Казахстан и други нелиберални държави. Имайки предвид спомените в страната за Съветската и Османска окупации, „отварянето към Изтока“ на Орбан едва ли е особено популярно, но то позволява на унгарския лидер да се представи като хитър аутсайдер, който ще разиграва Изтока и Запада един срещу друг, всичко това в полза на унгарците.

Във вътрешнополитически план, визията на Орбан за доминираща централна сила изглежда е била осъществена: главните опозиционни партии тук са пост-комунистите и една нова крайнодясна партия, Йоббик – единствената голяма политическа организация, която не е опетнена от обвинения в корупция. Изглежда, че тези две сили никога не биха могли да се обединят срещу правителството. Възходът на Йоббик дава възможност на Орбан да отговаря на критиките на ЕС, че подкопава върховенството на закона, като предупреждава срещу евентуален „сценарий на ужасите“: ако един високомерен Брюксел го отслаби, заплашва той, ЕС може някой ден да си има работа с истински неонацисти.

И все пак в месеците след триумфалното му преизбиране нещата потръгват накриво за човека, който все по-често е наричан „Виктатор“. Първо, Орбан влиза в конфликт с един от най-старите си приятели от училище, Лайош Симичка, мощен олигарх и мозъкът, който стои зад партийните финанси на Фидес. Симичка прехвърля предаността си към Йоббик, обяснявайки, че не може да понася как Орбан се подмазва на Путин. Двете трети мнозинство в парламента също изчезват, след като един от независимите кандидати печели вторични избори. А едно ново поколение от лидери на Фидес, за които трудните дни от колежа „Бибо“ са познати само от историческите книги (днес напълно контролирани от Фидес), прави луксозния си начин на живот прекалено очевиден: скъпите им часовници крещят „новобогаташ“, в противоположност на дискретния чар на polgári. Популярността на партията спада.

И тогава Орбан попада на нещо ново, което не само ще го спаси от вътрешните проблеми, но и ще го направи фигура с реално значение за Европа. През пролетта на 2015 правителството решава да изгради ограда на границата със Сърбия, за да държи вън бежанците – и организира „национална консултация“ по въпросите на имиграцията. Това упражнение във фалшива пряка демокрация е придружавано от огромна кампания за гласуване с „да“ – и Орбан не се колебае да се позовава на конспиративни теории, за да създава страх от хората, които, според пропагандата на Фидес, са или икономически имигранти, или мюсюлмански терористи. Точните резултати от „консултацията“ никога не са били разкривани, да не говорим пък за проверки от страна на независими наблюдатели.

Стратегията на Орбан да се представя като последният защитник на една Европа, в която християнството и националната държава са свещени, има успех както в страната, така и в чужбина. Вкъщи той надигра Йоббик отдясно. В ЕС Орбан успя да превърне един конфликт, който би трябвало да касае институциите – може ли ЕС да толерира премахването на върховенството на закона в една страна-членка? – в такъв, който касае идеали: тоест борбата на неговата „християнска национална идентичност“ срещу „либералното бъбрене“ от Брюксел. Отсега нататък критиците на атаките му срещу основните правила на либерално-демократичното управление редовно са отхвърляни като просто хора с различни от неговите – и субективни – ценности.

Малцина политици извън Унгария поемат с готовност призива на Орбан да се започне някакъв вид пан-европейска Kulturkampf [културна битка]. Но мнозина от уважаваните дясно-центристи са готови да го използват за собствените си краткосрочни цели: баварските консерватори възхваляват Орбан по време на среща в един манастир през есента на 2015 г., за да демонстрират противопоставянето си срещу политиките на Ангела Меркел относно бежанците. Християндемократът Себастиан Курц, който стана канцлер на Австрия през декември, разхвалва Орбан, за да докаже собствената си твърдост по въпроса за имиграцията. Със сигурност всички те знаят, че Орбан всъщност води крайнодясно правителство, чиято религия се определя не от етика – какво всъщност вярваме или правим – а само от идентичност: кои мислим, че сме ние.

Както и при победата на Тръмп, успехът на Орбан през всички тези години не показва, че десният популизъм е непоколебима сила. Напротив, победите му са направени възможни от цинизма на десноцентристките политици в Европа, които отказват да се дистанцират от нещо, което всъщност е бяло националистическо правителство. Германските християндемократи, например, са по-малко загрижени за върховенството на закона в Унгария или други предполагаеми „европейски ценности“, отколкото за големите инвестиции на собствените автомобилни компании, като Ауди, вторият по големина работодател в Унгария, или Мерцедес (и двете фирми получават субсидии от унгарската държава).

Има ли граници за онова, което Орбан може да направи? В продължение на години имаше три неприкосновени, червени линии: конфликтите със съседните страни по отношение на големите унгарски малцинства, насилието по улиците и откритите демонстрации на антисемитизъм. Като цяло досега Орбан успява да избягва конфликтите с държавите-наследнички на Хабсбургската империя. Всъщност, колкото повече е критикуван от Брюксел, толкова повече той се опитва да укрепва Вишеградската четворка – Полша, Унгария, Словакия и Чехия – като блок, който защитавал предполагаемо истинските европейски ценности на християнството и национализма, чрез отказа да приема бежанци.

У дома Фидес е изключително внимателна, избягвайки всичко, което прилича на сериозни нарушения на правата на човека. Когато десетки хиляди демонстрираха през пролетта на 2017 г. срещу оповестеното затваряне на Централноевропейския университет (основан и финансиран от Сорос), полицията беше сдържана. Свободната реч не се потиска в Унгария, поне не открито; блогърите са свободни да критикуват правителството, а в кафенета на Будапеща могат да бъдат организирани всякакви дебати. Правителството изглежда използва други средства за контролиране на словото. През 2015 най-големият ляв унгарски вестник беше купен от съмнителен австрийски инвеститор, а една година по-късно рязко закрит, вероятно по финансови причини.

Както подчертава моят колега Ким Лейн Шепеле, самите инструменти, които Западът някога е считал за ключови при прехода от социализма към либералната демокрация –законът и пазарите – са били използвани тук за създаване на мек авторитаризъм: в края на краищата създаването на нова унгарска конституция и обезсилването на съдебната система от страна на Орбан са неща, извършени по процедурно-коректен начин – както и би трябвало да се очаква от партия на умни адвокати. А затварянето на либералния вестник изглежда се дължи на пазара, а не на политиката.

Без функциониращи медии, грешките, корупцията и неловките положения на едно правителство изобщо няма да се появят на екран или хартия. Помислете например за кмета на родния град на Орбан и един от неговите приятели още от началното училище, Лорин Месарош, който допреди десетина години е бил безработен. Днес той е петият най-богат човек в страната, а бизнесът му е нараснал по-бързо от онзи на Марк Зукърбърг. С подкупваща откровеност Месарош веднъж е обяснил, че „добрият Господ, късметът и личността на Виктор Орбан са изиграли определена роля“ в успеха му. Собственото семейство на Орбан е включено в списъка на Форбс като разполагащо с капитал на стойност 23 милиона евро.

Една от причините за отварянето на Орбан към Изтока – и за ентусиазма му пред силни мъже от Азербайджан до Китай – е, че там стандартите за прозрачност в търговските сделки са значително по-ниски, отколкото на Запад. Строителството в красивата нова Будапеща, често финансирано от ЕС, също осигурява отлични възможности за подаване на завишени сметки. Но тъй като 90% от медиите са ефективно контролирани от Фидес или нейните съюзници, повечето хора не знаят за тези злоупотреби. Местните вестници вече са собственост на олигарси, близки до правителството – една ситуация, която неотдавна подтикна Държавния департамент на САЩ да предостави безвъзмездна финансова помощ за подпомагане на медийните репортажи, „основаващи се на факти“, в селските райони на Унгария.

Както подчертава Лендваи, Орбан се радва на конфликтите и има нужда от врагове. Докато популистките лидери използват помпозната реторика на „Националното сътрудничество“, то онова, което реално правят, е неуморно да създават и пресъздават разделенията в обществото. Това донякъде обяснява последната кампания срещу онова, което Фидес нарича „плана на Сорос“. Този план, както Фидес информира всичките осем милиона избиратели, на практика упълномощавал транспортирането на един милион имигранти годишно в ЕС и щял да принуди държавите да се отнасят меко към престъпленията, извършени от имигранти. По билбордове и телевизионни реклами Сорос е представен като ухилен майстор-кукловод, който контролира не само левите либерални партии в Унгария, но и основните европейски институции. Тази образност пробужда най-лошите антисемитски стереотипи от европейската история, облягайки се на конспиративните теории, предпочитани от нацистите: еврейският финансист като злият гений, който стои зад болшевизма. Орбан сравнява „Сороската империя“ със Съветския съюз и твърди, че заедно с „бюрократите в Брюксел“ тази зла империя създавала съюз „срещу европейските народи“, тъй като „в момента Европа се подготвя за предаване на територията си на една наново смесена, ислямизирана Европа“. Един верен представител на Фидес се почувства задължен да припише „плана Сорос“ на самия Сатана.

За пореден път тази кампания има за цел да надиграе Йоббик отдясно, тъй като тя се възприема като най-значителната заплаха за Фидес на изборите през пролетта на 2018 г. Но освен това тя служи и за оправдаване на атаката срещу остатъците от гражданското общество. Унгарски неправителствени организации (НПО), които са получавали средства, предоставени от фондациите на Сорос, са излагали на показ някои правителствени скандали. Един закон, приет по-рано тази година, принуждава всички НПО, които получават повече от 24 000 евро от чужбина, да се обявят сами като „подкрепяни от чужбина“. А Орбан е разпоредил на тайните служби да разследват тези НПО, твърдейки, че те биха могли да представляват заплаха за „националната сигурност“. Според реториката на Орбан Унгария е вкопчена в борба със Сорос за нищо по-малко от националното си съществуване.

ЕС реагира безпомощно срещу такива Путино-подобни мерки. Орбан се шегува злорадо, че в отговор на критиките от Брюксел той е изпълнил „паунов танц“: преструвайки се, че слуша, той прави козметични поправки на законите, а след това продължава както е планирал с консолидацията на властта. Неговият режим бил възможен не въпреки, а именно заради ЕС. Измервано пропорционално на БВП, Унгария е най-големият получател на средства от ЕС, които са допринесли решително за икономическия растеж на страната и които за режима са онова, което петро-доларите са за арабските деспоти: един безплатен ресурс, който може да бъде разпределян по желание, за да се купува политическа подкрепа и да се укрепват олигарсите на Фидес, Всъщност ЕС финансира своя най-гласовит вътрешен враг – един враг, който казва, че се чувства повече у дома сред политиците в Астана, столицата на Казахстан, отколкото в Брюксел. Отворените граници за собствените граждани и затворените граници за бежанците са идеална комбинация за Орбан: първото гарантира, че разочарованите граждани могат просто да напуснат (и вероятно няма да имат време и енергия за организиране на политическа опозиция след сервитьорство в Лондон или Берлин от по десет часа дневно).

Лендваи не е сигурен как точно да класифицира режима на Орбан. Като всяко успешно политическо движение, Фидес е произвела идеолози. Но нейните десни мозъчни тръстове не са създали почти нищо повече от твърдения като: „Ако нещо се прави в национален интерес, то не е корупция“. Междувременно Орбан се е превърнал в герой на крайната десница по целия свят, с фенове като републиканския конгресмен на САЩ Стив Кинг, който е писал в Туитър, че „Орбан е изказал една аксиома на историята и човечеството: Западната цивилизация е обект на атака от страна на Джордж Сорос и левицата“ На една конференцията за бъдещето на Европа, организирана и финансирана от унгарското външно министерство за отбелязване председателството на страната във Вишеградската четворка през 2017-2018, сред поканените лица фигурират хора като Мило Янопулос и Гьотц Кубичек, водеща фигура на немската крайна десница, до когото дори баварските консерватори не биха се докоснали и с прът за овчарски скок. Визията на Фидес за Вишеградската четворка изглежда е нещо като някакъв Дисниленд на крайната десница: там християнството царува изцяло, не се допускат мюсюлмани, а традиционното семейство триумфира. (Кабинетът на Орбан съдържа нула на брой жени; според министър-председателя жените просто не са достатъчно корави за политиката.)

Подобно на други популистки лидери, Орбан представя правителството си като основаващо се на пряка демокрация (поради честите, силно манипулативни „национални консултации“), за разлика от онова, което той отхвърля като „либерална недемокрация“. Някои критици наричат Унгария фашистка, но системата очевидно не е такава – в края на краищата правителството не се стреми да мобилизира хората, не насърчава масовото насилие, нито пък изисква тотален идеологически конформизъм; в това отношение тя всъщност прилича на Кадаризма (при който на недоволните също така лесно се даваха паспорти).

В крайна сметка Лендваи приема понятието „фюрерска демокрация“, за да подчертае изключителната централизация на властта в ръцете на Виктатора. Освен това той подкрепя и идеята за „мафиотска държава“ – понятие, въведено от унгарския социолог Балинт Маджар, който предполага, че управлението на Фидес няма нищо общо с политическите идеи, а е просто средство за едно „политическо семейство“, чрез което то ограбва страната, под протекцията на своя Кръстник. Определението на Лендваи за Орбан като човек, способен да приеме каквито и да било убеждения, в зависимост от политическата им целесъобразност, е в съзвучие с тази интерпретация.

Последната глава на книгата на Лендваи е озаглавена „Краят на режима не може да бъде предвиден“. Онова, което изглежда е предвидимо, е още една победа за Фидес през 2018 г. Опозицията си остава разделена и до голяма степен деморализирана. Освен Фидес, наследницата на комунистите все още разполага с най-добрата политическа инфраструктура, но не и с особено голямо доверие. Лендваи отбелязва, че социалистите са единствените унгарски политици, които се появяват в Панамските документи. Това със сигурност помага да се направи по-правдоподобно общото твърдение на Фидес, че „всички крадат“.

Изненадващо, но в края на февруари Фидес изгуби изборите в една от крепостите си в Южна Унгария, след като всички опозиционни партии ефективно подкрепиха независим кандидат. Ако Орбан действително изгуби националния вот, то дали ще си отиде тихо или и той, като Путин, е решил да умре на длъжност? Много от лакеите му, очевидно желаещи да живеят като магнати от деветнайсети век, са придобили огромни поземлени имоти. В днешна Унгария според Лендваи има концентрация на собствеността върху земята, безпрецедентна за съвременната Европа. Що се отнася до мирния преход към демокрация, тази ситуация е нещо по-лошо от парите, укривани на Карибските острови. Но както и да завърши историята, една страна, която вече има дълбоко трагично разбиране за собствената си история, ще трябва някой ден да се пребори с мисълта за множеството години, изгубени в подкрепа на клептокрацията, укриваща се зад национални цветове.

Ян Вернер Мюлер е научен сътрудник на Института за хуманитарни науки, Виена, и преподавател в университета Принстън, САЩ. Автор е на няколко книги, най-известната от които е „Спорове за демокрацията: политическите идеи в Европа през ХХ век“(Contesting Democracy: Political Ideas in Twentieth-Century Europe); статиите му редовно се публикуват в някои от най-авторитетните издания. „Що е популизъм?“ (What is populisim?) се появи на книжния пазар през август 2016 г.

Делото срещу Гугъл

Автор(и): Чарлз Дюиг

Шивон Мойран и Адам Раф се срещнали, оженили и създали собствена компания, като по този начин са предизвикали верига от събития, които в крайна сметка биха могли да доведат до края на епохата на Интернет-гиганти, каквато я познаваме – защото и двамата са страхотни технологически откачалки [nerds]. В края на 80-те години Адам учел програмиране в Университета в Единбург, а Шивон се занимавала с физика и компютърни науки в Кралския колеж, Лондон. Имали общи приятели, които настоявали, че са перфектни двойка. И така един уикенд двамата се срещнали и открили множество други прилики: и двамата обичали стендъп-комедията[63]. И двамата имали бащи с особена склонност към науката. Споделяли и определена слабост към игри на думи.

През следващите години тези общи интереси ги довели до съжителство, бурна сватба и паралелни кариери в големи технологични фирми. Работата обаче е следната: когато сте млади и откачени, и се влюбвате в някой друг, който/която е също като вас, то всички ваши приятели искат да им уреждате срещи с хора, подобни на тях. Така че Шивон и Адам, които приели фамилното име на Адам след брака, подходили към проблема по начина, по който го правят добрите програмисти: те създали приложение за запознанства.

Приложението е известно под името MatchMate, а идеята му била проста: вместо да се търсят хора със сходни интереси, софтуерът им ще събира потенциални двойки според редица параметри, като например в коя кръчма са в момента, дали са имали общи приятели, какви филми харесват, за какви политически кандидати са гласували, както и десетки други неща, които са евентуално важни при намирането на партньор в живота (или поне на партньор за тази вечер). Магията на MatchMate е, че тя позволява на потребителя да смесва променливи и да търси партньори в рамките на определена група – един трик, който компютърните специалисти наричат „параметризация“. „Беше като да помолиш най-добрия си приятел да те уреди“ казва ми Шивон. „Някой, който казва: ‚Е, сигурно си мислиш, че ще харесаш този тип защото е красив, но всъщност повече ще ти хареса ето този тук; той не изглежда чак толкова добре, но пък наистина е смешен.“

В рамките на компютърната наука тази алгоритмична техника се нарича понякога „вертикално търсене“ и е добре позната като трудна за овладяване. Дори Гугъл, с хилядите си докторанти, се паникьосва [spook] от проблемите на вертикалното търсене. „Гугъл е изграден около хоризонтално търсене, което означава, че ако въведете ‚Колко голямо е населението на Мианмар“, то Гугъл намира уебсайтове, които включват думите „Мианмар“ и „население“, и определя кои от тях ще отговорят с голяма най-вероятност на въпроса ви“, казва Неха Нарула, която е била софтуерна инженерка в Гугъл, преди да се присъедини към MIT Media Lab. Вие не се интересувате от това дали Гугъл ще ви изпрати в Уикипедия, в някоя новинарска статия или на друг сайт, стига резултатите да са точни и надеждни. Но, казва Нарула, „когато започнете да задавате въпроси само с един правилен отговор, като например, Кой сайт има най-евтината прахосмукачка? – то нещата стават много, много по-трудни“.

За търсачки като Гугъл, намирането на онзи единствен правилен отговор става особено трудно, когато хората включват многобройни параметри, които трябва да бъдат посрещнати: Коя прахосмукачка е най-евтината, но и най-икономичната, най-добрата за дебели килими, а и няма да изплаши кучето? За да балансирате тези конкуриращи се предпочитания, имате нужда от страхотна машина за вертикално търсене – което е именно нещото, за което Шивон и Адам са мислили особено много.

Скоро двамата започнали да си мечтаят за превръщане на идеята в средство за печелене на пари. Нямали възможности да се конкурират с огромните сайтове за запознанства като Match.com, така че кандидатствали за няколко патента, след което започнали да обсъждат проблематиката. Те вярвали, че тяхната вертикална технология за търсене е добра – всъщност по-добра от почти всичко, което са виждали онлайн. А най-доброто от всичко било, че била създадена така, че да работи добре с почти всякакви набори от данни. С малко пренагласяне тя можела да търси евтини самолетни билети, страхотни апартаменти или високоплатени работни места. Можела да се справя с трудни за сравняване променливи, например кой е най-евтиният полет между Лондон и Лас Вегас, ако се опитвам да избирам между бизнес класа или полет след 3 часà следобед?

Доколкото били в състояние да преценят, технологията им за търсене се представяла по-добре при такива проблеми, отколкото Гугъл – нещо, което Адам открил, когато се опитал да купи IPod онлайн. „Прекарах половин час в претърсване на Гугъл за най-ниската цена и той ме подлуди напълно,“ казва ми той. Било невъзможно да се разбере кои сайтове продават Айподове и кои – допълнителни принадлежности като слушалки или кабели за зареждане. Или пък Гугъл показвал някаква фиктивна цена, докато действителната била съвсем различна. В други случаи имало допълнителна такса за доставка. Адам започнал да мисли, че неговата технология ще върши много по-добра работа.

Мениджърите на Гугъл, ако биха знаели за разочарованията на Адам, вероятно не биха били чак толкова изненадани. В продължение на години Гугъл се е опитвал да направи инструмент за сравняване на онлайн цените. „Идеята беше, че би трябвало да можете да въведете всяка стока, а ние ще ви покажем най-доброто място, където да я купите“, казва Брайън Ларсън, технически ръководител на онова, което по онова време се е наричало Froogle, а днес се нарича Google Shopping, Екипът на Ларсън е малък – само той и още един програмист в началото, и около десетина души в най-високата фаза на проекта – и Ларсън редовно проверявал как Froogle се справя, в сравнение с други подобни услуги. „Понякога бяхме буквално гърди до гърди; друг път не чак толкова“, казва Ларсън. „Имахме сто милиона списъци на продукти, което беше по-добре от конкуренцията.“ Но те често били надминавани от сайтове като PriceGrabber.com, които имали много повече служители, работещи по сравненията на цените.

Ограниченията на Froogle обикновено се появявали в случаи, когато потребителите включвали прекалено много параметри за търсене. За известно време Ларсън използвал един конкретен вид търсене, при който Froogle постоянно се провалял, нещо от рода на „бели маратонки, плюс евтини, плюс безплатна доставка.“ С фатална неизбежност, първият резултат винаги се оказвал коледно джудже, носещо маратонки, което някой продавал онлайн. Колкото и да човъркали кода, инженерите на Гугъл не успявали да накарат джуджето да не се появява като най-добър резултат. В края на краищата един от мениджърите го купил, така че да не се появява повече в резултатите. „Направихме си тениски с джуджета“, казва Ларсън. „Джуджето стана наш талисман“.

Технологията на Шивон и Адам била достатъчно добра, за да разбира разликата между джудже, носещо маратонки – и истински чифт спортни обувки. Всъщност била достатъчно добра, за да разбира кои сайтове имат скрити такси за доставка и кои предлагат наистина добри сделки. Така че двамата Раф напуснали дотогавашната си работа, наели няколко програмисти, прекарали месеци в подобряване на технологията си – и в началото на 2006 г. показали на малка група приятели и сътрудници Foundem.com, вертикалната си търсачка за намиране на ниски онлайн цени. Всеки път, когато някой използвал Foundem, за да купи нещо, двамата щели да получават микро-плащане от сайта, осъществяващ продажбата. Шивон и Адам не били сигурни дали компанията им ще успее – вече съществували няколко други големи търсачки за сравняване на цени, като PriceGrabber, NexTag и, разбира се, самият Гугъл – но според тях именно това бил начинът, по който Интернет трябва да функционира: двама души с нова идея могат да се счепкат с гигантите и, ако технологията им е достатъчно добра, сами да станат гиганти.

Двамата Раф знаели, че ще трябва да разчитат на Гугъл, за да намират клиенти. От една страна, както се вижда от името Foundem, те не са маркетингови гении. („Звучи като ‚намерихме ги‘ [found them], знаете ли?“, обяснява Шивон.) Но ранните тестове показвали, че Foundem обикновено се изкачвал високо в резултатите от търсенето в Гугъл, когато хората подавали фрази като „сравни цените на мотоциклетни каски xr-1000.“ Шест месеца по-късно те отворили Foundem за всички и първоначалният трафик бил окуражаващ. „Търсачките харесваха сайта“, ми казва Шивон. „Предполага се, че това би трябвало да бъде рецептата за успех.“ Докато технологията им за вертикално търсене си оставала силна, смятали двамата Раф, Гугъл щял да насочва купувачите към тяхната врата.

* * *

Гугъл е успял там, където не са успели Чингиз хан, комунизмът и есперантото: той доминира по цялото земно кълбо. Въпреки че оценките варират в различните региони, в момента компанията извършва около 87% от онлайн търсенията в световен мащаб. Всяка година тя обработва билиони заявки, което се свежда до най-малко 5,5 милиарда дневно или 63 000 за секунда. Така че е много вероятно, по някое време през последната седмица, последния час или последните 10 минути, самите вие да сте използвали Гугъл, за да отговорите на някакъв заплетен въпрос или да потърсите някой дребен факт. При което едва ли сте отделяли и минута, за да размислите колко фантастичен, почти магически е фактът, че почти всяка частица знание може да ви бъде доставена по-бързо, отколкото сте в състояние да напишете търсенето. Ако сте на достатъчна възраст, за да си спомняте Интернет отпреди 1998, когато е основан Гугъл, то може би си спомняте какво е означавало да търсите онлайн, когато машините за това са били AltaVista или Lycos, които постоянно са ви доставяли здравословни доза спам или порно. (Господ да е на помощ на ентусиастите, които по онова време са питали [търсачката] Jeeves за неща като „аматьори“ или „стомана“).

С други думи, много вероятно е, че вие обичате Гугъл, или поне сте любители на Гугъл, или едва ли си мислите за Гугъл – по същия начин, по който едва ли мислите за водните системи, светофарите, или които и да е други неща, на които разчитате всеки ден. Ето защо може би сте се изненадали, когато през миналата година започнаха да се появяват заглавия, в което се намеква, че Гугъл и неговите колеги-гиганти заплашват всичко – от икономиката ни до самата демокрация. Законодателите обвиниха Гугъл, че е създал автоматизирана рекламна система, която е толкова голяма и фино нагласена, че почти никой не забеляза когато руските саботьори я използваха за собствени цели по време на последните избори. Критиците твърдят, че Facebook използва нашите пристрастяващи импулси и ни набутва в идеологически ехо-камери[64]. Обхватът и мощта на Амазон служат като база за обвинения, че фирмата унищожава цялата търговия на дребно; Икономическото въздействие на Apple е толкова голямо, че може да доведе до спираловидни движения, засягащи целия пазар. Тези спорове говорят за нарастващото безпокойство, че днес няколко технологични компании са станали толкова мощни, че могат да унищожат цели индустрии или социални норми, само с няколко реда компютърен код. Тези четири компании, заедно с Майкрософт, са най-големите източници на машинно-създадени новини, реклами, онлайн пазаруване, дигитални развлечения, както и инструменти за бизнес и комуникация. Те са и сред най-ценните фирми в света, с общи годишни приходи от повече от петстотин милиарда долара.

В една рядка демонстрация на двупартийна политика, законодателите и от двете [американски] политически партии започват да задават въпроси как тези гиганти са станали толкова мощни, толкова бързо. Регулаторите в Мисури, Юта, Вашингтон и другаде, призовават за по-задълбочено разследване на Гугъл и други фирми, като се позовават на анти-монополни съображения; някои критици смятат, че американските съдилища и законодателни органи трябва да започнат да преследват технологичните фирми по същия начин, по който анти-монополистите са разбили петролните и железопътни монополи преди един век. Други обаче казват, че Гугъл и сие са виновни само в това, че следват желанията на клиентите си. Ако в някакъв момент тези технически Левиатани се провалят в задачата да удовлетворяват потребностите ни, твърдят техните защитници, капитализмът ще ги накаже по същия начин, по който преди това наказа Yahoo, AOL и Myspace.

В основата на този дебат се намира въпрос, който е актуален от повече от един век насам: Кога поведението на една мега-компания става толкова нагло, че нарушава закона? В началото на 20-ти век, малко след Индустриалната революция, федералното правителство му е дало отговор, като е осъдило една от най-големите тогавашни компании в Америка, Стандарт Ойл, въз основа на една новаторска правна теория, според която големият размер се превръща в нещо лошо, когато някой гигант използва господството си не само за да победи конкурентите си, но и за да заличи възможността за каквато и да е конкуренция.

С технологичните си иновации Стандарт Ойл е бил Гугъл-ът на своето време. Основателят на компанията, Джон Д. Рокфелер, е станал най-богатият човек в Америка, като е харчил милиони долари за наемане на учени, с чиято помощ е извършена радикална трансформация на начините, по които се рафинира и транспортира петролът. И тези иновации са спечелили общественото възхищение. През 1858 г., преди да бъде създаден Стандарт Ойл, за осветлението на домовете се е използвало китово масло, което струвало до 3 долара за галон [3,78 л.], тоест цена, недостъпна за всички, освен за най-богатите домакинства. Около 1885 г., след като Стандарт Ойл е измислил нов начин за рафиниране на керосин, галонът вече струва само 8 цента. „Нека продължаваме добрата работа“, пише Рокфелер на партньорите си. „Трябва винаги да помним, че рафинираме петрол за бедните хора – и те трябва да го имат евтин и добър.“

Технологичните открития на Стандарт Ойл дават на компанията огромни предимства пред конкурентите ѝ, а Рокфелер използва тези предимства безскрупулно. Той сключва тайни сделки с железопътни фирми, така че други фирми да плащат повече за превоз. Принуждава малките рафинерии да избират между продажба на собствения бизнес или банкрут. „Рокфелер и неговите сътрудници не са построили Стандарт Ойл в заседателните зали на Уол Стрийт“, пише Ида Тарбел, журналистка от жълтата преса по онова време. „Те са извоювали контролните си позиции чрез отстъпки [за клиентите] и създаване на всевъзможни трудности за конкуренцията, чрез подкупи и изнудване, шпионаж и дъмпинг на цените и, което е може би още по-важно, чрез безмилостна, неуморна ефективност на организацията си“.

През 1906 г. президентът Теодор Рузвелт нарежда на министерството на правосъдието да съди Стандарт Ойл за нарушения на анти-монополните закони. Но правителствените адвокати се сблъскват със затруднения: [по онова време] за Стандарт Ойл не е незаконно да бъде монопол. Не е незаконно дори да се конкурира безмилостно. Така че правителствените прокурори изнамират друг аргумент: Ако някоя фирма е по-мощна от всички останали, казват те, тя не може просто да действа като всички останали. Вместо това, тя трябва да функционира въз основа на специален набор от правила, така че другите компании да получават справедлив шанс. „Теорията е, че конкуренцията е нещо добро, и че, ако монополът задушава конкуренцията, той е нещо лошо“, казва Хърбърт Ховенкамп, съавтор на известен труд върху анти-монополното законодателство. „Щом станеш монопол, трябва да започнеш да действаш по различен начин – и ако не го направиш, то онова, което си вършил през цялото време, се превръща в нарушение на закона.“

Върховният съд се съгласява с това и Стандарт Ойл е разкъсан на 34 по-малки фирми. (Рокфелер получава акции от всичките и става още по-богат.) В десетилетията след разпадането на Стандарт Ойл, анти-монополното законодателство обикновено спазва един основен принцип: Когато една компания стане толкова силна, че се превръща в контрольор на целия трафик, и използва тази власт за подкопаване на конкурентите си, то трябва да се намеси правителството. А през миналия век, докато съдилищата разрушават и други монополи, хората от академичните среди и юристите забелязват определен шаблон: монополите и технологиите често изглеждат взаимно обвързани. Когато някоя компания открие някакво технологично предимство – подобно на иновациите на учените на Рокфелер – понякога това я прави толкова мощна, че тя става монопол почти без да полага кой знае какви усилия. Много от най-важните дела за нарушаване на анти-монополните закони в американската история – срещу IBM, Alcoa, Kodak и други – имат основанията си в искове, според които една компания е направила технологични открития, които ѝ позволяват да задмине конкуренцията.

В продължение на десетилетия сред политиците и лидерите в бизнеса (макар и не винаги сред съдените компании) изглежда е налице определен консенсус за това как трябва да се прилагат анти-монополните закони. Но към края на този век се появяват редица технологични компании, които карат някои хора да се питат дали анти-монополната формула все още има смисъл. Фирми като Гугъл и Фейсбук стават все по-полезни, докато стават все по-големи – характеристика, известна под названието „мрежови ефекти“. Нещо повече, някои твърдят, че онлайн-светът се движи толкова бързо, че никакъв анти-монополен съдебен процес не може да поддържа темпо заедно с него. Днес и най-големият технологичен титан може да бъде победен от някой малък стартъп, ако само новодошлият има по-добри идеи или по-бързи технологии. Анти-монополните закони, казват дигиталните мениджъри, вече не са необходими.

Помислете например за Майкрософт. Правителството прекара по-голямата част от деветдесетте години в опити да осъди фирмата за нарушения на анти-монополните закони – едно съдебно преследване, което мнозина днес смятат за пълна загуба на време и пари. Когато Бил Гейтс, главният мениджър на Майкрософт, подписа документ за съгласие с едно от анти-монополните разследвания през 1994, той каза пред репортер, че по същество то е напълно безсмислено за различните отдели на компанията: „Никои от хората, които управляват тези отдели, няма да променят онова, което правят или мислят.“ Дори и след като федерален съдия нареди Майкрософт да бъде разкъсан на отделни компании през 2000 г., наказанието не влезе в сила. Майкрософт се борѝ срещу решението и спечели чрез обжалване. А след това правителството предложи споразумение, което беше толкова слабо, че девет щати помолиха съда да отхвърли предложението. То беше одобрено.

Това, което в крайна сметка сдържа Бил Гейтс и сложи край на монопола на Майкрософт, беше не анти-монополното преследване, смятат наблюдателите, а една по-пъргава млада фирма, на име Гугъл – търсачка, проектирана от двама незавършили докторанти от Станфордския университет, които бяха успели да задминат собствените изследвания на Майкрософт в областта на интернет-търсенето (първо под названието MSN Search, а сега Bing). По-късно тези двама незавършили въвеждат поредица от нови приложения, като Гугъл Документи и Гугъл Таблици, които в крайна сметка започват да се конкурират с почти всички аспекти от бизнеса на Майкрософт. И Гугъл прави всичко това не като разчита на държавни прокурори, а просто чрез по-добра интелигентност. На дигиталния пазар няма нужда от анти-монополно законодателство, твърдят критиците. „Когато нашите продукти не работят или самите ние правим грешки, за потребителите е лесно да отидат на друго място, защото нашата конкуренция е само на едно щракване разстояние“, казва през 2012 съоснователят на Гугъл, Лари Пейдж. Или в превод: правителството трябва да престане да се тревожи, защото никой онлайн-гигант няма да оцелее по-дълго, отколкото заслужава.

* * *

Но след като Foundem.com се оказва на разположение на всички, меденият месец на компанията продължава точно два дни. През първите 48 часа, двамата Раф наблюдават наплив от потребители, които са направили търсения на продукти в Гугъл и други търсачки. Но след това трафикът изведнъж престава. Разтревожени, Шивон и Адам започват да търсят причината. И бързо откриват, че сайтът им, който до този момент се е появявал близо до върха на резултатите от търсенето, сега вече е потънал дълбоко в списъка на Гугъл, изгубен някъде с 12, 15, 64 или дори 170 страници по-надолу. На други търсачки, като MSN Search и Yahoo, Foundem все още се класира високо. Но в Гугъл той по същество е изчезнал. А Гугъл, разбира се, е мястото, където огромното мнозинство от хората претърсват онлайн-пространството.

Семейство Раф се питат дали това може да е някаква техническа грешка, така че започват да проверяват кода си, след което пращат имейл до шефовете на Гугъл, молейки ги да поправят нещото, което кара Foundem да изчезва. Самото откриване на адресите, на които трябва да се пише, тоест как да се свържете с тях, е вече само по себе си предизвикателство. Въпреки че компанията-майка на Гугъл се представя като диверсифицирана фирма с около 80 000 служители, то почти 90% от приходите на компанията идват от реклами, като онези, които се показват при всяко търсене. В резултат на това няма почти нищо, които да е по-важно за шефовете на Гугъл, от защитата на господството на фирмата в търсенето, особено сред най-печелившите видове търсения, като онези на потребителите, които искат да купят стоки онлайн. Всъщност, по същото време, по което двамата Раф стартират Foundem.com, мениджърите на Гугъл започват да се безпокоят все повече от заплахите, които вертикалните търсачки представляват за бизнеса на фирмата.

„Каква е реалната заплаха, ако не се представяме добре по вертикала?“, пита един от мениджърите на Гугъл в имейл до колегите си от 2005 (според вътрешни документи, по-късно споделени с Федералната търговска комисия). „Загуба на трафик за Google.com, защото хората ще извършват определени видове търсения другаде“, пише той, в отговор на собствения си въпрос. „Ако някой от големите ни конкуренти направи система от висококачествени вертикали, ние ще пострадаме зле“, продължават вътрешните документи. Друг мениджър формулира нещата още по-категорично: „Основната дейност на Гугъл е да генерира приходи от комерсиални търсения. Ако потребителите отидат при конкуренти като Amazon за търсене на продукти, то дългосрочните ни приходи ще пострадат.“

Ръководителите на Гугъл започват заседания за обсъждане на плановете за вертикалната война. Малко след като Foundem.com излиза онлайн, един мениджър издава заповед: Отсега нататък собствените резултати на Гугъл при сравняването на цени трябва да се появяват най-горе в много страници, възможно най-бързо, дори ако това означава да се игнорират нормалните резултати от алгоритъма за търсене. „В дългосрочен план ще трябва да се ангажираме с по-агресивни подходи, мисля“, пише високопоставен служител на Гугъл до колегите си. В крайна сметка разрешението идва от главния мениджър: „Лари мислеше, че търсенията на продукти трябва да получат по-голяма видимост“, пише друг висш служител.

Един от начините да се получи такава видимост е да се повлияе върху правилата, определящи как Гугъл показва резултатите от търсенето. През 2006 г. Гугъл въвежда поредна промяна в алгоритъма си, известна под названието „Big Daddy“. Чрез нея се наказват уебсайтовете с голям брой подстраници, но само с няколко входящи връзки. Няколко години по-късно друга промяна, известна като „Панда“, наказва сайтовете, които копират текстове от други уебсайтове. Когато се въвеждат такива корекции, обяснява Гугъл на потребителите, те са насочени към борба срещу „физически лица или системи, които се стремят да ‚надхитрят‘ нашите системи, за да се качват по-високо в резултатите от търсенето – използвайки нискокачествени ‚Генератори на съдържания‘, скрити текстове и други измамни практики“.

Не се споменава, че всеки ден самият Гугъл генерира милиони нови подстраници без входящи връзки – по една нова страница всеки път, когато някой извършва търсене. И всяка от тези подстраници е запълнена с текст, копиран от други сайтове. Чрез програмирането на търсачката си да пренебрегва други сайтове, които правят същото, каквото прави Гугъл, казват критиците, компанията е направила почти невъзможно за конкурентните вертикални търсачки, като Foundem, да се появят високо в резултатите.

Шивон и Адам изпращат мейл след мейл до мениджърите на Гугъл, но никой не отговаря с нещо полезно. И така двамата Раф започват да звънят по телефона. Но това също не помага особено много. Затова пък те са работили в областта на технологиите в продължение на десетилетия. Добре познати са и имат връзки с важни хора вътре в Гугъл и други големи фирми. Но изглежда, че всичко това няма никакво значение.

И докато месеците минават, а банковите сметки на Foundem намаляват, Шивон и Адам, отчаяни, започват да се обръщат към други сайтове, предлагайки да адаптират технологията си по такъв начин, че да бъде използвана като машина за търсачките на тези сайтове. Скоро те предоставят базисната технология за популярен сайт за мотоциклети, както и голямо издателство на списания. В крайна сметка всеки месец около 2,5 милиона души виждат резултати от търсенията на Foundem. Сайтът Foundem е обявен за един от най-добрите британски туристически сравнителни сайтове от The Times of London и се възхвалява на популярно британско шоу за технически изобретения. Но без трафик от Гугъл, фирмата едва се държи над вода.

По този начин изминават три години. През някои нощи Шивон седи пред компютъра си, изтощена, изпращайки в търсачката на Гугъл фраза след фраза – Как се премахва наказание, наложено върху някой уебсайт от Гугъл? Кой в Гугъл преглежда грешките? Гугъл и дез-индексиране, и телефонен номер, и помощ – надявайки се, че някаква магическа комбинация от думи може би ще доведе до ново решение. „Просто се чувствах толкова несправедливо третирана“, казва ми Шивон. „Имахме страхотна технология. Тя печелеше награди. Но дори не можехме да получим обяснение от страна на Гугъл за причините, поради които не се появяваме на страниците им.“ В крайна сметка те потърсили фирма за връзки с обществеността, с надеждата, че една вестникарска статия може би ще привлече вниманието на Гугъл. Но там изведнъж получили друго предложение: а защо не подадете жалба за нарушаване на анти-монополните правила? На Шивон и Адам това се струвало като загуба на време. Ако Майкрософт е успяла да отблъсне анти-монополните атаки дори на правителството на Съединените щати, то защо Гугъл ще се загрижи от жалба, подадена от малка фирма?

Но не се виждали много други възможности. И така двамата извадили лаптопите си и започнали да набират дълъг документ, в който подробно описали всичко, което са преживели. А след това отишли в Брюксел, в седалището на Европейската комисия и в агенцията, натоварена с регулирането на конкурентното поведение, където подали жалба, обвиняваща Гугъл, че е нарушил анти-монополните закони.

* * *

С течение на годините Шивон и Адам придобили навика да посещават Интернет-групи, в които хората обсъждали многобройните особености на Гугъл. Те започнали да забелязват интересно повторение сред компаниите, които се оплаквали от гиганта на търсенето: много често засегнатите страни представлявали по някакъв начин заплаха за бизнеса на Гугъл. И като че всички претърпявали тежки последствия.

Да вземем например фирмата Skyhook Wireless, която е създала нова навигационна система, която се конкурирала с картовия софтуер на Гугъл [Google Maps] и сключила големи сделки с производителите на мобилни телефони Samsung и Motorola. Точността на Скайхук „е по-добра от нашата“, пише един мениджър на Гугъл във вътрешен имейл, по-късно разкрит в съдебен процес, подаден от Скайхук срещу Гугъл, Не дълго след като тази бележка е написана, според съдебния процес, високопоставен служител на Гугъл е оказал натиск върху Самсунг и Моторола да прекратят връзките си със Скайхук – и намекнал, че ако не го направят, Гугъл може да направи невъзможно за тях да доставят телефоните си на време. (Гугъл отрича, че е извършил каквото и да е неправомерно действие.) Скоро Самсунг и Моторола отменили договорите си със Скайхук. Скайхук подал жалба срещу Гугъл, и въпреки че единият иск е отхвърлен, в края на краищата Гугъл платил 90 милиона долара, за да уреди иска за нарушение на патента. Но тогава е вече твърде късно. Основателите на Скайхук, лишени от други опции за партньорство, са принудени да продадат компанията си с голяма отстъпка.

Или пък случаят с Yelp – уебсайт с милиони генерирани от потребителите рецензии на местни бирарии, автомобилни сервизи и други фирми. Йелп расте бързо, тъй като локалните заявки – като например „най-добрият наоколо стейкхаус“ – се превръщат в една трета от всички онлайн търсения. В продължение на години, Йелп се появява близо до или в началото на милиони търсения в Гугъл. Самият Гугъл, с надеждата да се възползва от този трафик, се опитва да купи Йелп през 2009 г., но основателите на Йелп отхвърлят тези аванси. А след това Гугъл започва да извлича съдържанието на Йелп в собствените си резултати, което означава, че много от потребителите вече не трябва да посещават уебсайта на Йелп. Йелп подава жалба – пред самия Гугъл, а по-късно и пред Федералната търговска комисия (ФТК) – но, според документи, подадени от федералните регулатори, Гугъл е заявил, че единствената алтернатива е Йелп да премахне изцяло съдържанието си от тяхната търсачка. Същото се случва и с други бързо развиващи се сайтове за рецензии като TripAdvisor и Citysearch, които също са се оплаквали пред ФТК „Ние все още съществуваме“, казва Лутър Лоу, вицепрезидент на Йелп, „но Гугъл направи всичко възможно, за да осигури, че ние никога няма да ги застрашаваме. Това е тормоз, но пък те са голямата горила тук.“

Колкото повече Шивон и Адам наблюдават, толкова повече примери намират. Getty Images е създал популярна търсачка, която помага на потребителите да се ориентират сред 170 милиона фотографии и друго визуално съдържание на фирмата. А след това, през 2013, Гугъл коригира показването на изображения по такъв начин, че, вместо да бъдат пренасочвани към уебсайта на Гети, потребителите могат лесно да гледат и изтеглят високо-разделителните изображения (на Гети) от самия Гугъл,. „Нашият трафик веднага падна с 85 процента“, казва Йоко Мияшита, заместник-шефка на Гети. „Писахме на Гугъл и им казахме: Хей, това не е гот.“ А техният отговор беше: „Е, ако не сте съгласни с тези условия, ние просто ще ви изключим“, тоест ще оставят Гети да се отстрани изцяло от търсачката, казва Мияшита. „А това всъщност не е избор, защото ако не сте в Гугъл, вие по принцип не съществувате.“

TradeComet.com, която е създала вертикална търсачка за намиране на бизнес продукти, първоначално процъфтява чрез купуване на реклами в Гугъл, но когато сайтът се уголемява, Гугъл „повиши цените ни с 10 000%, което задуши бизнеса ни почти моментално“, казва Дан Савидж, тогавашният главен мениджър на фирмата, когато подава дело за анти-монополно нарушение през 2009 г. KinderStart.com, вертикална търсачка за родители, съди Гугъл, след като е получила нулева класация на страницата в Гугъл, което я прави по принцип неоткриваема. (Делото на TradeComet.com е отхвърлено по технически причини, а онова на KinderStart.com – поради недостатъчни доказателства.)

Шивон и Адам запълват цели бележници с имената на компании, които са се оплаквали от тактиката на Гугъл. Сред тях са: eJustice – вертикално търсеща машина за правна информация; NexTag, място за сравняване на цени между приятели; BDZV, група от германски вестници. Те продължават да разпечатват съдебни искове и регулаторни оплаквания, докато холът им се превръща в лабиринт от хартия.

В крайна сметка двамата се обръщат към ФТК, която, както знаят, е американският еквивалент на анти-монополната служба на Европейската комисия. Регулаторните органи на САЩ ги канят на посещение. Оказва се, че експертите на ФТК тихо са събирали жалби против Гугъл вече в продължение на години. През 2012 г. тези служители пишат поверителен доклад от 160 страници, според който Гугъл „е възприел стратегия за понижаване или отказ за показване на връзки към определени вертикални уебсайтове във високо-комерсиални категории“. В тази бележка, около половината от която е била „случайно изпратена“ на репортери в The Wall Street Journal, след като те са изпратили питане според Закона за свобода на информацията, се заявява, че „поведението на Гугъл е довело – и ще води – до реална вреда за потребителите и новаторството“.

„Гугъл е засилил монопола си в областта на търсенето и рекламите в него чрез анти-конкурентни средства“, което „ще има трайни отрицателни последици за благосъстоянието на потребителите“, пишат служителите на ФТК. Те цитират случаите, в които Гугъл изглежда целенасочено е привилегировал по-малко полезна информация, както и връзки, които не съответстват на резултатите от търсенето и/или са неоптимални. „Въпреки че показва [резултатите] от собственото си търсене на самолетни билети над всички останали сайтове за резервация на полети, Гугъл не предоставя най-много полетни опции за пътниците“, пишат регулаторите. Докато преди десетина години човекът, който е търсел примерно стейк-ресторанти, би видял дълъг списък от уебсайтове, то днес най-забележимите резултати сочат към собствените списъци на Гугъл, включително и Гугъл карти, Гугъл местно търсене или рекламодатели, които са платили на Гугъл. Някои от служителите на ФТК препоръчват „Комисията да издаде оплакване срещу Гугъл“ за копиране на материали, както и определени рекламни и договорни практики, но не и за уклон при използването на технологиите за търсене.

Гугъл отговаря на твърденията в доклада, като заявява, че направените от него промени в търсачката са от полза за потребителите. „Нашите тестове непрекъснато показват, че потребителите искат бързи отговори на заявките си“, се казва в изявление на Гугъл, свързано с тази статия. „Ако питате например за времето, то вероятно искате синоптична прогноза, а не просто връзки към сайтове за времето.“ А когато става дума за онлайн пазаруване, в изявлението се казва: „Ако хората търсят някакви продукти, те вероятно искат информация за цената и къде могат да ги купят. Също толкова вероятно те не искат да бъдат отведени на друг сайт, където отново трябва да повторят търсенето си… Ние абсолютно не правим промени в алгоритъма си за търсене, за да пречим на конкурентите.“ Твърденията в полза на противното, като онези, правени от Foundem, са неверни, поддържа Гугъл. „Правим стотици промени [в алгоритъма] за търсене всяка година, всички с една и съща цел: да предоставяме на потребителите най-добрите и най-подходящи резултати“, продължава компанията. „Всяка промяна, голяма или малка, засяга милиони сайтове, някои от които виждат класацията им да се подобрява, а други – да се влошава.“ След което Гугъл заключава: „нашата крайна отговорност е да предоставим най-добрите резултати на потребителите си, а не конкретни позиции на сайтове в рамките на нашите резултати.“

Когато политически назначеното ръководство на ФТК разглежда препоръките на експертите си, то отказва да съди Гугъл, с което изненадва много хора в агенцията. „Макар че не всичко, което Гугъл е направил, е полезно, в крайна сметка ние не вярваме, че доказателствата подкрепят призива на ФТК“, заявява Джон Лейбовиц, председателят на агенцията по това време, когато обявява решението през 2013 г.

Решението на ФТК, според представители на агенцията, е мотивирано отчасти от един дебат, който разпалва битки в анти-монополните съдилища вече около 40 години: Трябва ли законът да защитава потребителите или да насърчава конкуренцията? Тези две неща не винаги са в унисон. „Не потребителите са били онези, които са се оплаквали от Стандарт Ойл“, казва Ховенкамп, изследователят на анти-монополното законодателство. „Това са били другите петролни компании.“ По същия начин, само малко потребители се оплакват от Гугъл; оплакванията идват предимно от други технологични фирми. Съдиите от Съединените щати все по-често считат, че правителството трябва да докаже вреда за потребителите, ако иска да спечели в съда.

За Шивон и Адам не било нужно да изчакат официалното изявление на ФТК, за да разберат, че случаят им няма да стигне доникъде. Срещайки се с държавни служители във Вашингтон, те вече предусещат: тези хора няма да започнат съдебно преследване. Двамата са дошли в САЩ на собствени разноски. Писали са писмо след писмо, в които са твърдели, че Гугъл ги третира несправедливо и в резултат на това вреди на потребителите. Направили са всичко, за което са били помолени. По времето, в което Върховният съд го разчупва на десетки по-малки фирми, Стандарт Ойл е контролирал 64% от пазара на рафиниран нефт. Гугъл и Фейсбук днес контролират около 60 до 70% от американския пазар на дигитални реклами. А ФТК изглежда охотно ги оставя да продължават да го правят. За Шивон и Адам това изглежда така, сякаш историята се повтаря, сякаш безполезният, неефективен случай с Майкрософт се случва отново. Усещането им е, че никой не се вълнува от това.

* * *

Ако сте по-млад/а от 29 – което е средната възраст на служителите на Гугъл, според проучване, извършено от PayScale – то вероятно не си спомняте особено много за анти-монополните битки на Майкрософт от 90-те години на миналия век. Така че, нека набързо опресним паметта си: В продължение на почти цяло десетилетие, започвайки през 1993 г., множество федерални и държавни прокурори обсаждат Майкрософт в съдебните зали в цялата страна, като твърдят, че компанията е действала по хищнически и нечестни начини, за да запази софтуерния си монопол. Един от мениджърите на Майкрософт е цитиран в съда да заплашва, че ще „прекъсне доставката на въздух“ за конкурент. „Дали Бил Гейтс не е еквивалентът от 90-те на Дон Корлеоне?“, пита списание Time. „Очаквах да намеря в леглото си кървав компютърен монитор“, казва свидетел пред следователите.

Между другото Майкрософт е обвинен още и в широко разпространено заплашване, принуда и изобщо гадност в поведението. Онова, което по принцип фирмата казва е: Ако щете. „Има долу-горе един човек, от отдела за лицензите“, казва Бил Гейтс пред репортери, след като подписва договор за съгласие с Министерството на правосъдието през 1994 г. „който ще прочете това споразумение“. Разбира се, намекът е, че всички останали ще го игнорират.

Дори когато през 2000 г. един съдия постановява, че Майкрософт нарушава анти-монополното законодателство, общественият здрав разум все още твърди, че тази победата е до голяма степен пирова. Майкрософт успешно обжалва и в крайна сметка прокурорите хвърлят кърпата, като се съгласяват да се откажат от атаките си и да търсят споразумение, ако Майкрософт се съгласи на символични реформи, като например да направи продуктите си по-съвместими със софтуера на конкурентите и да даде на трима независими наблюдатели неограничен достъп до архивите, служителите и изходния код на компанията. Мениджърите на Майкрософт смятат, че трима наблюдатели, срещу 48 000 служители, звучи като доста добра пропорция.

Това е историята, която Шивон и Адам си припомнят, когато чуват, че ФТК изоставя разследването. Но след това те си спомнят и една друга дискусия, която някога са имали с адвокат на име Гари Ребак, който им казал, че всичко, което са чували за съдебните процеси на Майкрософт, е всъщност погрешно. Ребак е нещо като легенда в Силициевата долина, както заради постиженията му като анти-монополен преследвач, така и заради неспокойния му – някои биха могли да кажат, дори параноичен – светоглед. За Ребак е известно, че се обажда на други адвокати късно през нощта и им оставя дълги, маниакално-подробни гласови съобщения, касаещи правни аргументи и икономически теории. През 1997 г. той е представен във водеща статия на списание Wired. Заглавието е „Този адвокат е най-тежкият кошмар на Бил Гейтс“ – една раздувка, която не е много далеч от истината. Работейки от името на клиенти като Netscape и Sun Microsystems, Ребак е успял да накара Министерството на правосъдието да съди Майкрософт за монополни практики.

По времето, когато Шивон и Адам са започнали да посещават ФТК, Ребак вече е заменил антипатията си срещу Майкрософт с друга, този път насочена срещу Гугъл – и ги е придружавал при посещенията им в регулаторните органи. [Днес в Америка] има една свободна коалиция от икономисти и правни теоретици, които наричат себе си „Новото движение Брандайс[65]„(критиците ги наричат “анти-монополни хипари“), които смятат, че днешните технологични гиганти са също толкова значителна заплаха за прогреса, колкото и Стандарт Ойл е бил преди век. „Всички пари, похарчени онлайн, отиват само при няколко компании“, казва Ребак (който презира етикета „Нов Брандайс“). „Те вече нямат нужда от динамит, нито пък от платени копои, за да унищожават конкурентите си. Всичко, което им е нужно, са алгоритми и данни“.

Ребак казал на Шивон и Адам, че за тях е важно да продължат борбата си, независимо от неуспехите – и като доказателство им посочил именно процеса срещу Майкрософт. Всички, които казват, че преследването на Майкрософт от 1990-те не е постигнало нищо – че всъщност компании като Гугъл, а не правителствените адвокати, са били онези, които в края на краищата са научили Майкрософт на скромност – не знаят за какво говорят, казва Ребак. Всъщност според него е вярно точно обратното: Анти-монополните атаки срещу Майкрософт са онези, които са осъществили промяната. Съдебният процес срещу Майкрософт като монопол е причината, поради която Гугъл съществува днес, казва той.

Изненадващо, но някои хора, които са работели в Майкрософт през 90-те и началото на 2000-те, са съгласни с него. В дните, когато федералните прокурори са атакували Майкрософт денонощно, отстрани може и да е изглеждало, че компанията е отбила атаките, казват вътрешните лица. Но на самото работното място отношението е било съвсем различно. Докато правителството ги съди, мениджърите на Майкрософт са били толкова тревожни и притеснени, че по същество са подкопали собствения си монопол – най-вече от страх, че могат отново да бъдат приковани на позорния стълб. Не решенията за съгласие или съдебните постановления са били онези, които са довели до промяна, според много настоящи и бивши служители на Майкрософт. Това са направили „непрекъснатото наблюдение и постоянните появявания във вестниците“, казва Джийн Бърус, бивш адвокат на Майкрософт. „Хората започнаха сами да се поставят под въпрос. Никой вече не искаше да тества регулаторите.“

Публично, Бил Гейтс обявява победа, но в Майкрософт мениджърите настояват адвокатите и другите служители, отговарящи за спазването на правилата – тоест видът хора, които преди това винаги са били игнорирани – да бъдат канени на всяко заседание. Софтуерните инженери неочаквано започват да се отбиват в офисите на адвокатите и да описват нови софтуерни функции, а след това да питат, с отчаяни въздишки, дали нещото, което са споменали, може да доведе до призовка. Един старши мениджър на Майкрософт сложил в кабинета си допълнителен стол, така че по време на прегледи на продуктите до него да седи служител по съблюдаването на правилата. Всеки път, когато някой програмист разяснявал нова идея, мениджърът се обръщал към този служител, който посочвал с палец нагоре или надолу, като капризен римски император.

В началото на 2000-те висшите ръководни кадри на Майкрософт казали на някои отдели, че плановете им ще бъдат активно споделяни с конкурентите – тоест буквалните описания на онова, което компанията възнамерява да създава, още преди софтуерът да е създаден – за да има увереност, че няма да се причини вреда на най-вероятните ищци. Инженерите на Майкрософт били възмутени. Но накрая и те се съгласили.

И най-важното, тъй като по онова време Майкрософт живее под непрекъснатото наблюдение на правителството, служителите се отказват от онези тогава едва възникващи вътрешни дискусии, касаещи възможността за смачкване на един млад, едва възникващ конкурент – Гугъл. Имало неофициални предложения за препрограмиране на уеб браузъра на Майкрософт, популярния Internet Explorer, по такъв начин, че всеки път, когато хората пишат в „Гугъл“, да бъдат пренасочвани към MSN Search, според вътрешни лица от компанията. Или да се появява предупредително съобщение: „Знаете ли, че Гугъл използва данните ви по начини, които не можете да контролирате?“

[По онова време] Майкрософт е толкова мощен, а Гугъл толкова нов, че младата търсачка е можела да бъде унищожена много бързо, смятат някои вътрешни лица от двете компании. „Но тогава се появи нова култура за спазване на правилата, а и ние не искахме отново да се забъркваме в съдебни дела, така че не се случи нищо“, казва Бърус. Митът, че Гугъл е смирил Майкрософт единствено чрез собствената си изобретателност, е погрешен. Правителственият анти-монополен съдебен процес е една от причините, поради които в крайна сметка Гугъл е успял да прекъсне монопола на Майкрософт.

„Ако Майкрософт не беше съден, всички технологии щяха да бъдат различни днес“, казва ми Ребак. Още от времена на Стандарт ойл знаем, че прогресът в технологиите улеснява появата на монополи. Но онова, което е по-малко известно, е значението на анти-монополното законодателство при гарантирането, че тези нови технологии ще се разпространяват и сред всички останали. През 1969 г. Министерството на правосъдието започва дело срещу IBM за нарушения на анти-монополните правила, което продължава 13 години. В крайна сметка правителството се предава, но в опита си да успокои прокурорите, IBM премахва практиката си да предлага хардуера и софтуера си в пакет – промяна, в резултат на която по същество възниква софтуерната индустрия. Най-неочаквано, начинаещите фирми могат да започнат бизнеси просто като пишат програми, а не да изграждат [много по-скъпи за разработване] машини. Майкрософт е основан няколко години по-късно и новата фирма скоро изпреварва IBM.

Или да разгледаме случая с AT&T, която е съдена от правителството през 1974 г., след което се бори в съда в продължение на осем години, а накрая лукаво се съгласява да се откаже от някои бизнеси, ако в замяна може да запази най-ценните си активи. Критиците се оплакват, че AT&T е получила сделката на живота си. Но тогавашните нови телекомуникационни компании като Sprint и MCI правят милиони, надграждайки технологии, поддържани от AT&T, а за самата AT&T се оказва трудно да се конкурира с тях. Така че е напълно погрешно да се говори, че анти-монополната политика няма значение, твърди Ребак. „Интернет съществува само защото разчупихме AT&T. А софтуерната индустрия съществува, защото [президентът] Джонсън започна да съди IBM.“

От критична важност е двамата Раф да продължават борбата, казва им Ребак. Социалните неудобства и постоянните атаки имат силата да успяват там, където се провалят съдебните зали или политическите агенции. След разочарованието с ФТК Шивон и Адам се прибират в Англия, за да обмислят опциите си. И една вечер, докато гледат телевизия, телефонът им зазвънява. Един човек, с когото са се срещнали в Брюксел, им се обажда, за да сподели важна новина. Европейската комисия е взела решение по жалбата, която те са подали преди шест години.

* * *

Онова, което променя всичко, се оказва една датска политичка на средна възраст, Маргрет Вестагер, която наскоро е назначена за комисар по конкуренцията на Европейския съюз. Вестагер е необичаен избор за този пост. Тя не е нито популистки кръстоносец, нито про-бизнес прислужник; вместо това тя е умерена политичка, чиито претенции за слава в онзи момент се базират единствено на факта, че е послужила като вдъхновение за телевизионното шоу „Borgen“, една от най-успешните датски серии за политиките в страната. Но Вестагер получава комисарския пост през 2014 г., след като е заявила, че европейските пазари трябва да вършат по-добра работа, предоставяйки на всички еднакви възможности за успех. Откак е встъпила в длъжност, Вестагер най-неочаквано се е превърнала в най-изявеният анти-монополен служител на света, тя е редовно канена да говори на конференции и преследвана от ловци на автографи.

По времето, когато Вестагер встъпва в длъжност, Гугъл вече е преоформил услугата си за сравняване на цените в сегашното ѝ въплъщение, което по същество представлява рекламна система, която показва ясно и еднозначно единствено връзки към компании, които плащат за услугата. (Потребителите се уведомяват за това чрез малък символ, който казва „спонсорирано“.) След като преглежда жалбите, подадени от Раф и други страни, Вестагер съобщава, че възнамерява официално да обвини Гугъл в нарушения на анти-монополните правила. (Освен това тя започва разследване и на европейските данъчни практики на Starbucks, Amazon и Apple, както и на анти-конкурентни тактики във фирми като Qualcomm, Фейсбук и Газпром).

През следващите две години щабът на Вестагер преглежда данните от 1,7 милиарда търсения в Гугъл. Те проверяват какви са резултатите при търсения по теми, в които Гугъл има определени интереси, в сравнение с онези, при които компанията няма какво да спечели. А след това, през юни миналата година, комисията издава окончателната си присъда: „онова, което Гугъл е направил, е незаконно съгласно анти-монополните правила на ЕС“, казва Вестагер в изявление, публикувано по това време. „Той отказва на други компании възможността да се конкурират по заслуги и да въвеждат реални иновации. А най-важното е, че отрича на европейските потребители истински избор на услуги и пълните предимства на техническия напредък“. На Гугъл е разпоредено да престане да дава на собствените си ценови сравнения незаконни предимства, а освен това компанията е глобена с гигантската сума от 2,7 милиарда долара, най-голямата такава глоба в историята на Европейската комисия и повече от два пъти по-голяма от всяка подобна глоба, налагана някога от Съединените щати.

Присъдата разтърсва Силициевата долина. Някои хора смятат, че европейската решителност ща направи по-вероятно американските регулатори да действат по същия начин. И вече има указания, че нещата се движат в такава посока. Доналд Тръмп се хареса на гласоподавателите отчасти и защото атакува технологичните монополи. В един случай, който може наистина да се счита за много странно партньорство, това го поставя в съгласие с Елизабет Уорън и Бърни Сандърс, които отдавна призовават за по-задълбочено проучване на технологичните компании. Миналата година група депутати от Демократическата партия в Конгреса, ръководена от сенатор Еми Клобухар от Минесота, подкрепи законодателство за засилване на анти-монополните правила, което принуждава компаниите да поемат бремето да покажат, че евентуалните сливания помежду им няма да навредят на обществеността.

Междувременно, една двупартийна група от прокурори призовава ФТК да открие наново разследването срещу Гугъл. Повечето големи анти-монополни битки, включително федералните дела срещу Майкрософт и Стандарт Ойл, са започнали като щатски действия. Проучването в Мисури е особено забележимо, тъй като тамошният щатски републикански прокурор Джош Хаули, който кандидатства за Сената на Съединените щати, е поискал информация, с цел да се види дали Гугъл е манипулирал търсенията, за да пречи на потенциални конкуренти. „ФТК от времето на Обама не предприе никакви законодателни мерки срещу Гугъл, не преследва случая и по същество им даде свободен пропуск“, казва Хаули пред репортери, след като е оповестил разследването си през ноември. „Няма да позволя на потребителите и бизнеса в Мисури да бъдат експлоатирани от индустриалните гиганти“.

И докато атаките срещу Гугъл са усилват, компанията се опитва да ограничи щетите. След като Йелп се оплака пред ФТК, че Гугъл краде съдържанията им, Гугъл обеща да направи по-лесно за уебсайтовете да се откажат от автоматичното копиране – едно обещание, което фирмата потвърди преди няколко месеца. А по-рано този месец, в замяна на оттеглянето на жалбата от страна на Гети пред Европейската комисия, Гугъл подписа лицензионен договор с Гети, обещавайки да показва по-ясно информация за авторските права върху изображенията. Други гиганти като Фейсбук се опитват да се изправят по подобен начин срещу критиките, като доброволно обещават по-голяма прозрачност и по-активно сътрудничество с регулаторите.

Заключението е достатъчно ясно: Гугъл и другите технологични гиганти разбират, че обстановката се променя. Те осъзнават, че образите им на светци са потъмнели, че аргументите, които те някога са изтъквали като „дигитално изключение в американската икономическа история“ – тоест, че Интернет-икономиката е някаква уникално-самокоригираща се система, тъй като конкуренцията е само на едно щракване разстояние – вече нямат толкова голяма тежест. „Когато станете толкова големи като Гугъл, ставате и толкова силни, че пазарът започва да се върти около вас“, казва Вестагер. Идеята, че анти-монополното законодателство вече не е необходимо, че трябва да избираме между подпомагането на потребителите или стимулирането на конкуренцията, вече не изглежда като достатъчно основание да освобождаваме технологичните гиганти от влиянието на стари и добре проверени законови кодекси. Нещо повече, отсъждането на Вестагер и щатските разследвания показват, че компании като Гугъл може би имат повече общи неща с монополистите от старо време, отколкото си мислят повечето хора. Големите клечки в Силициевата долина с право трябва да се страхуват.

„Ако Европа може да преследва Гугъл, тогава можем и ние“, казва Уилям Ковачич, професор по право и бивш председател на ФТК. „Сега вече това е просто въпрос на готовност.“

* * *

Но ако феодалите на Интернет са наистина уплашени, те добре прикриват страховете си. Гугъл обжалва решението на Европейската комисия и енергично се защитава онлайн. Аргументите на фирмата са същите, които тя е излагала по блоговете на компанията в хода на разследването. „Ние не сме съгласни с аргумента на Европейската комисия, че подобрените резултати от Гугъл Пазаруване [Google Shopping] нанасят вреди на конкуренцията“, пише в един пост водещият адвокат на Гугъл. Комисията „направи толкова тясно определение на онлайн-пазаруването, че то изключва дори услуги като Амазон“, а с това тя е подкопала твърдението, че Гугъл доминира. „Гугъл е предоставил повече от 20 милиарда безплатни щраквания за агрегаторите [сайтовете, генериращи автоматични съдържания] през последното десетилетие“, пише той в друга публикация. Принудата да „насочва повече щраквания към [други] машини за сравнение на цените, ще субсидира сайтове, които са станали по-малко полезни за потребителите“. Данните на Гугъл показват, че потребителите оценяват високо начина, по който търсачката се е променила в хода на годините. „Това не е ‚изместване нагоре‘„на интересите на Гугъл, казва компанията. „Това дава на клиентите и рекламодателите нещото, което те смятат за най-полезно.“

Някои правни теоретици смятат, че Гугъл може и да има право. „До каква степен потребителите, а не конкурентите, са пострадали от Гугъл?“, Казва Ховенкамп, анти-монополният изследовател. „Ако отговорът е ‚не много‘, то аз се съмнявам в ефективността на анти-монополните средства.“ Други твърдят, че рисковете са твърде високи. „Има много реални разходи, свързани със съдебните процеси срещу компании като Гугъл“, казва Джефри Мане, изпълнителен директор на Международния център за право и икономика, независим изследователски център. „Възможно е да навредите на фирма, която предоставя жизненоважни услуги на милиони хора – и потенциално да извършите услуга на нейни конкуренти, които не заслужават тази подкрепа“.

Това са справедливи аргументи. Но в известен смисъл те са и неточни. Анти-монополните правила никога не са касаели единствено неща като разходи, полза или справедливост. Никога не е ставало въпрос за това дали обичаме монополите. Хората са обичали Стандарт Ойл преди един век и Майкрософт през 90-те години на миналия, също както днес обичат Гугъл.

Анти-монополните правила винаги са касаели преди всичко друго възможностите за осъществяване на прогрес. Анти-монополното преследване е част от начините, по които се развиват технологиите. При този вид закони в крайна сметка става дума не толкова за справедливост (сякаш, от чиста завист, успехът изведнъж се е превърнал в нещо, което трябва да бъде осъдено); вместо това те са инструмент, който обществото използва, за да помогне на стартиращите фирми да растат на базата на технологическите пробиви, осъществени от различните монополи, без в крайна сметка да бъдат смазани от тях. И тогава, ако тези стартиращи компании просперират и направят собствени открития, те евентуално сами ще станат монополи, и цикълът започва отново. Ако Майкрософт беше смазал Гугъл преди две десетилетия, никой не би го забелязал. Днес щастливо щяхме да използваме Бинг, без да знаем, че някога е съществувала по-добра алтернатива. Вместо това всички имаме късмет, че едно анти-монополно дело, което по онова време е изглеждало толкова безнадеждно, все пак е помогнало този сценарий да бъде предотвратен. Имаме късмет, че анти-монополните адвокати неволно са направили така, че Гугъл да преуспее.

Казано другояче, ако обичате технологиите – ако винаги си купувате най-новите джаджи и мислите, че научният напредък е мощна сила за правене на добро – то може би ще трябва да се радвате на действията на анти-монополните прокурори. И това е така, защото няма по-добър метод за поддържане на пазара в конструктивно и творческо състояние от една правна система, която се намесва, когато някоя компания, без значение колко любима, стане толкова голяма, че да засенчи слънцето. Ако обичате Гугъл, то трябва да се надявате, че правителството ще го осъди за нарушения на анти-монополните правила – и трябва да се надявате, че това ще се случи скоро, защото кой може да знае колко и какви чудни нови технологически творения чакат търпеливо реда си в сянката на гигантите.

За Шивон и Адам, обаче, вероятно е вече твърде късно. По времето, когато Вестагер обявява присъдата си, заедно с рекордната глоба, през миналата година, вече са изминали 12 години, откакто двамата са стартирали Foundem.com. През това време животите им бавно, но неумолимо са се превърнали в нещо, посветено най-вече на борбата срещу Гугъл. Те са прекарали хиляди часове, отговаряйки на различни регулаторни агенции по целия свят. Подали са гражданско дело срещу Гугъл в британски съд, което е все още в ход. По принцип те са закрили Foundem, за да имат повече време за съвети, давани на други компании и регулаторни органи, които се борят с Гугъл. Тази консултантска работа, част от която е финансирана от конкурентите на Гугъл, им е помогнала да се задържат на повърхността. И ако спечелят делото срещу Гугъл, то може да им донесе милиони. „Но това не е бизнес-моделът, който очаквахме“, казва ми Адам. „И това също е нещо дълбоко разочароващо, тъй като ние бяхме избрали професиите на технолози, за да създаваме нови технологии. Никога не сме имали намерение да бъдем професионални ищци или анти-монополни кръстоносци.“

Едно от най-трудните неща за двамата през последното десетилетие е било как да обяснят тази метаморфоза на себе си и другите. Дори приятелите и семействата им не са разбирали напълно какво точно се случва. „Разбира се, ужасно приятно е човек да се почувства подкрепен и доказан по този начин, да ви се каже ясно и открито, че имате право“, ми казва Шивон. „Но това не връща времето назад, нито пък ни дава нов шанс. Дори и да спечелим в Брюксел или да спечелим делото [във Великобритания], по някакъв начин ние си оставаме победени. Все още сме бити от Гугъл.“

Чарлз Дюиг (род. 1974) е американски журналист и до популярно-научен автор, носител на наградата „Пулицър“. Автор е на множество статии и две книги – „Силата на навиците“ и „По-умно, по-бързо, по-добре“. За работата си е удостоен с наградата на Националната академия на науките на САЩ, националните награди за журналистика „Джордж Полк“, „Джералд Лоуб“ и други отличия.

Коментари (2)

- 08-04-2018|Златко

Говорих за този текст преди няколко дни, споменах надеждата си, че може би ще получи вниманието, което заслужава, дори и сред поредната скандална дандания, в която е потопено нашенско. Да видим дали очакванията ми ще се оправдаят…

- 10-04-2018|Атанасов

Една дълга подобна история с български отенък.

През време на войната българина Асен Йорданов доставя на съюзниците десет книги за персонала на авиацията преведени на седем езика. Много хиляди от седналите зад кормилото на един самолет са имали нещо в главата си от неговите книги. Една от тях „Вашите крила“ даже е преведена и на български. Йорданов има своето Jordanoff Corporation на три етажа от един небoстъргач в Ню Йорк само на един блок разстояние от сегашната кула на Тръмп. Може би един от най известните българи от това далечно време.

След войната Йорданов като запознат с напредъка в технологията доставя за телекомумикациите една референта система наречена Джордафон. Телефона след свързване се поставя на неговия Джордафон и група около една маса с един микрофон могат да говорят с подобна група в някой друг град. Разговорите се записват на желязна тел. По късно с лента наситена с железен прах това става известно като магнетофон и се разпространява в целия свят. Сега след седемдесет години това е едно изобретение преди своето време. Такива ги има много. Историята, както сега, среща упоритата съпротива на МА БЕЛ. Компанията която има телефония монопол не позволява Джордафона да се ползва в тяхната телефонна мрежа. Йорданов започва съдебна борба с Ма Бел, като се позовава, че устройството му не се свързва елекрически директно с мрежата и с нищо не я засяга. Разорен праха му е пръснат над Атлантика. Но съдебната борба завършва успешно.

FCC – американското министерство на телекомуникациите след съдебното решение в полза на Йорданов издава Jordaphone docket part 68 с което позволява всякакво устройство след като покрива тестовете за сигурност да може да се включи в телефоната мрежа. И Бил фон Алвен от FCC пише в своите мемоари. Без „Джордафон Докет“ надали бихме имали сега интернета и Силиконовата долина.

Приветствайки новите ни господари, роботите

Автор(и): Шийла Колхаткар

Когато през 1977 г. Дейвид Стинсън завършил средното си образование, в Гранд Рапидс, Мичиган, първото нещо, което направил, било да си намери работа, в строителния бизнес. След няколко години обаче бизнесът започнал да се забавя. Тогава Стинсън бил на двайсет и четири години, вече с две деца. Имал нужда от нещо стабилно. Както ми обясни наскоро по време на обяд, това означавало намиране на работа в една от двете компании в района, които предлагали сигурна работа. „До края на годината ще работя или в General Motors, или в Steelcase“, зарекъл се той през 1984. Няколко месеца по-късно получил работа в Стийлкейс, най-големият производител на офис мебели в света, а оттогава насам работи в техния завод за обработка на метал в Гранд Рапидс.

Сега Стинсън е на петдесет и осем. Има пълно, червендалесто лице, гъста сребриста коса и величествен торс. На поло-фанелата му във флотски стил е изписана длъжността му – „Водач на зона“ – и като всички останали хора в завода той винаги носи чифт защитни тапи за уши, окачени на шнур в неонов цвят, който виси на врата му. Очилата му имат отстрани пластмасови защитни плоскости, които му придават вид на ексцентричен учен.

„Не съжалявам, че дойдох тук“, разказва Стинсън. Седим в кафенето на завода и той разтваря италиански сандвич, доставен от магазинчето за деликатеси, което всеки четвъртък предлага на работниците сандвичи за четири долара, вместо осем. „Имаше времена, в които съм си мислил за напускане, но атмосферата тук просто е доста по-удобна. Технологиите наистина помагат при този род неща. Вместо да ви отнемат отговорност, те са голяма помощ. Това тук място определено е вълната на бъдещето.“

Уилям Санджи младши, шейсет и четири годишен работник на бояджийската линия, сяда до Стинсън с картонена кутия пържени картофи и чашка кетчуп, докато хвърля предпазните си очила на масата. „Опитваме се да се позабавляваме с всичко това“, казва той с нисък глас, подобен на ръмжене. „Понякога е доста интензивно.“

Санджи, който има грижливо подстригана сива коса и будно лице, е започнал да работи в Стийлкейс през 1972 г., след като е чакал заедно с други шестстотин души, за да подаде молба. „Беше много доходоносно да си служител на Стийлкейс, още по онова време“, казва Санджи. Мениджърите на заводите са известни с това, че карат страхотни коли и имат вили на езерото; фирмата е заплащала разходите в колежа за децата на служителите, които често са прекарвали летата си на работа в местните заводи. Имало фирмени пикници и турнир по боулинг, в който веднъж участвали хиляда и петстотин души. (Турнирът все още се провежда, сега с около триста участници.)

През деветдесетте години, Стийлкейс дава работа на повече от десет хиляди работници в САЩ и управлява седем фабрики около Гранд Рапидс, където се произвеждат столове, офисни шкафове, бюра и маси, както и винтовете, болтовете и колелцата, с които те се сглобяват. Работейки в непосредствена близост, буквално рамо до рамо, работниците са полирали и боядисвали дърво, сглобявали са стоманените части на ръка. Днес в Мичиган има само два завода на Стийлкейс – металната фабрика, където се правят бюра и шкафове, както и близката „дървена фабрика“, където се произвеждат дървени мебели. Като цяло те работят с по-малко от две хиляди работници. Единствената друга американска фабрика на фирмата, в [градчето] Атина, Алабама, има хиляда работника на пълно работно време.

В много отношения историята на Стийлкейс е представителна за историята на материалното производство в Америка. Фирмата е създадена през 1912 г. със само един продукт, огнеупорно метално кошче за отпадъци. И докато през следващите десетилетия икономиката процъфтява, растящите американски корпорации трябва да снабдяват офисите си с бюра, стелажи и стени за ограничаване на малки работни помещения [cubicles]. „Ако през осемдесетте години бяхте някое момче от местната гимназия и не искахте да учите в колеж, то получавахте работа в завода на Стийлкейс – и готово“, казва ми Роб Къркбрайд, който в продължение на почти две десетилетия е следил развитието на Стийлкейс в местния вестник, Grand Rapids Press. „Беше като да спечелиш от лотарията.“

А след това балонът на dot-com[66] се спука и безброй много новосъздадени фирми се оказаха принудени да продават току-що закупеното си офис-обзавеждане. Към 2001 г. Стийлкейс вече е изгубил една трета от продажбите си и е започнал да затваря заводите в западен Мичиган. Производството му е преместено в Мексико, Китай, а накрая в Индия. През 2011 г. компанията обявява нова серия от свивания на производствени мощности и съкращения, като затваря друг завод близо до Гранд Рапидс, един в Тексас и един в Онтарио, Канада. Почти цялото производство на офис-столове е изместено в Мексико.

В наши дни, когато американските компании отчитат рекордни печалби и изискват милиони нови, лъскави работни пространства, Стийлкейс отново е във възход. Корпоративният щаб на фирмата, който се помещава в ремонтирана фабрика, е лаборатория на новите тенденции на работното място, с отворени оформления на работните етажи и остъклени работни клетки, където хората работят заедно с лаптопите си или се въртят около високо поставени бюра. В двете фабрики в Мичиган, които все още са отворени, служителите създават метални компоненти за мебели и конферентни маси в десетки нюанси на дървен фурнир.

Но докато технологиите правят работата все по-бърза, по-ефективна и по-екологична, продуктите се създават с много по-малко работници. „Фирмите очевидно не изпращат съобщения до пресата, в които да казват: ‚Ние не наемаме повече хора‘, но това е, което чувам на улицата“, казва Къркбрайд. Има автоматизирани монтажни линии и роботизирани ръце за повдигане на плотове на маси, които някога са били носени от мъже. Стинсън ме развежда през гъста гора от машини и минава покрай гигантско приспособление, което прави картонени кутии, така че фабриката не трябва да ги поръчва. „Можете просто да пипнете сензорния екран тук и там, и хопа, имам нужда от [кашони с размер] 86-17, бум-бум-бум, трябват ми четиринадесет. Натискате бутона и той ви ги прави“, казва той. „Такива неща са наистина страхотни. Така че ние премахваме не толкова работни места. Онова, което премахваме, е ненужна работа.“

Като лидер на зона Стинсън отговаря за около петнадесет служители на част от производствената линия, която прави части за седалките от серията Ology, работни маси с променлива височина, произвеждани за хората, които желаят или трябва да работят прави. До миналата година е било нужно работниците да се консултират с дълъг списък от действия, докато се мъчат да вземат точно подходящата част от количката, пълна с болтове и винтове с различни размери, и да я завинтят в правилния отвор, в правилната последователност. Днес вече компютъризираните работни места, наречени „маси с ориентиране“ [vision tables], диктуват стъпка по стъпка как трябва да се сглобяват мебелите. Процесът е практически безпогрешен: системата няма да позволи на работниците да продължат, ако поредната стъпка не е извършена правилно. Заставаме зад една млада жена, облечена в поло риза и еластични шорти, с дълга руса коса на опашка. Когато дадена стъпка е завършена, над следващата част светва лампичка, придружавана от звук бип-бип. Един скенер отгоре проследява всичко в реално време и излъчва данните до невидими инженери с Айпадове. Служителите, които следват стриктен автоматизиран протокол – някои ги наричат “роботи от месо“ – не се нуждаят от почти никакво обучение. Дори и дрелката е прикрепена към компютърно-подпомагано рамо; работникът просто трябва да го придвижи до правилната позиция и да позволи на машината да извърши магията си. Допреди едно десетилетие индустриалните роботи помагаха на работниците в задачите им. Сега работниците – тоест онези от тях, които са останали – помагат на роботите в техните задачи.

* * *

В продължение на десетилетия конвенционалният възглед сред икономистите е бил, че технологичният напредък създава за работниците толкова възможности, колкото и отнема. През изминалите няколко години обаче изследванията започват да показват нещо друго. „Не става въпрос за това, че нямаме работа или работни места сами по себе си“, казва Дейвид Отър, икономист от MIT, който проучва влиянието на автоматизацията върху заетостта. „Но една подгрупа от хора с ниско ниво на квалификация може и да се окаже неспособна да постига разумен стандарт на живот въз основа на труда си. Вече виждаме това.“ Докато автоматизацията намалява заплатите, работните места във фабриките стават едновременно и по-малко на брой, и по-малко привлекателни.

Този процес, твърдят Отър и други икономисти, може и да задълбочи неравенството. Пазарът на труда е изграден около идеята за недостиг на работна ръка: всеки човек има определен пакет от трудови ресурси – собствената си работоспособност – необходим на работодателите, който той или тя има възможността да продава на пазара на труда, чрез трудова заетост, в продължение на около тридесет години. Този модел постепенно ерозира. „Това не означава, че наоколо няма пари, но те просто се натрупват само при собствениците на капитали, собствениците на идеи“, казва Отър. „А капиталът е по-малко равномерно разпределен от трудоспособността. Всеки се ражда с някаква трудоспособност, но не всеки се ражда с капитал.“

В металната фабрика на Стийлкейс автоматизацията е накарала компанията да търси по-образовани мениджъри, от които днес се очаква да имат образование от колеж, а не само средно. Компанията, въз основа на модела за „оптимизирано производство“ [lean manufacturing], започнат първоначално от Тойота, е наела млади инженери, които да сканират фабричните данни с цел откриване на допълнителни възможности за постигане на ефективност, което спокойно може да се преведе като „по-нататъшна автоматизация“. За хората, които имат технически [учени] степени и могат да управляват автоматизирани системи, както и за собствениците на фирми, които са в процес на автоматизиране, потенциалът за забогатяване е значителен. Но за по-малко квалифицираните работници историята е съвсем друга. В доклад, публикуван по-рано тази година, икономистите Дарон Аджемоглу от MIT и Паскуал Рестрепо от Бостънския университет изучават местните пазари на труда в САЩ между 1990 и 2007 г., и констатират, че концентрацията на промишлени роботи в дадена производствена област е пряко свързана с намаляването на работните места и заплащането. Технологията може да усили ефектите от глобализацията. Според едно измерване, средният работник в сферата на материалното производство в САЩ е печелил/а през 2015 г. девет процента по-малко от средния работник през 1973 г., докато общата икономика е нараснала с двеста процента. В Стийлкейс, признава Стинсън, работниците днес печелят приблизително същата доларова заплата, каквато са имали и през 1987 г.

Нито Стинсън, нито Санджи смятат, че автоматизацията представлява заплаха за работните им места. Санджи си спомня как Франк Мерлоти, легендарна фигура в Стийлкейс, който се е пенсионирал като президент и главен мениджър на фирмата през 1990 г., е посещавал завода и е държал на работниците силно мотивиращи речи. „Франк ще те погледне и ще каже само това“, спомня си Санджи. „Слушай“, ще каже, „вие, и само вие, хора – всички вие сте ония, които правят това нещо възможно, които го правят да се случва.“

Санджи говори разпалено за достойнството, свързано с ръчния труд. Той ми разказва за едно пътуване заедно с внуците си до Ню Йорк, където посетили Емпайър Стейт Билдинг. „Вероятно сте виждали тази картина на онези момчета, дето са седнали там горе върху цялата онази стомана, и ядат обяд заедно“, казва той. „И са взели там няколко нитове и такива неща. Е, според мен, нитовете там са хората.“ Изглежда, че описва известната черно-бяла снимка [от 1930-те], озаглавена „Обяд на върха на небостъргач„. „Това беше едно от най-хубавите неща, които видях там, от целия Ню Йорк Сити, тамошните стари кримки. Как вдигат тази сграда. Как ли са го направили, какво мислите? Това е невероятно.“

По мнението на Санджи имало нещо незаменимо в комбинацията от съзнателна преценка и човешки ръце. Помислете за всички неща, които роботите не биха могли да вършат: да пъхат ръце в неща; да разопаковат някоя кутия; да завият лентичка за затваряне на кесия. Дори в едно автоматизирано бъдеще, смята той, ще имате нужда от хора, които да прилагат мъдростта, придобита чрез възраст и опит. „Все още ще трябва да имате хора тук“, казва той. „Някой ще трябва да направлява тази машина, която уж може да прави всичко. И, кажете ни, когато тази машина не иска да работи така, както се предполага.“

* * *

Лабораторията „Хора до роботи“ в университета „Браун“ се намира на партерния етаж на червена тухлена сграда в центъра на Провидънс, Роуд Айлънд. Тя създава усещане за грамаден гараж, пълен с оплескани, разнебитени дивани и разпръснати джаджи и играчки, заедно с някоя и друга картонена опаковка, останала от последния обяд. Там, в един неотдавнашен следобед, робот с тромави червени ръце се беше заел със задачата да къса венчелистчетата на изкуствена маргаритка. Роботът, известен в лабораторията под името Мечо [Пух], държи цветето в чифт клещи с гумени накрайници, след това издърпва другата си ръка, завърта я леко и я насочва към маргаритката. Издава звук като двигател на празен ход, сякаш размишлява какво да прави оттук нататък. После ръката се спуска надолу към цветчето, грабва едно венчелистче и го хвърля на масата. Отдръпва се отново, с механичен звук рий-раа. Движенията му напомнят за някаква праисторическа птица.

Лабораторията е създадена от Стефани Телекс, професорка по компютърни науки, която проучва начините за създаване на роботи, способни да работят заедно с хората. „Казано най-общо, моята изследователска програма е за създаване на роботи, които могат да работят заедно с хора по сложни задачи“, казва ми Телекс. „Опитваме се да направим роботи, които могат стабилно да възприемат и манипулират обектите в собствената си среда.“

Думата „манипулиране“ се дочува често сред роботистите. Дори във високо автоматизираните заводи, работните операции, които включват опаковане на кутии или сглобяване на малки части, се извършват от хора. И най-сръчният робот, който е изправен пред предмет, който никога не е виждал, може да го вдигне само в деветдесет процента от случаите, което не е достатъчно добро за промишлени цели.

Решаването на този проблем – обучаването на дадена машина как да се оправя сред случаен набор от неправилно оформени предмети – би имало огромно въздействие върху индустрията. Телекс си представя машини, които могат да сменят пелени и да приготвят вечеря. В нейния курс „Теми на колаборативната роботика“ един студент е предложил да научи робот как да прави салата. „Много е трудно – и вероятно не много ефективно – един робот да направи салата“, казва асистентът на Телекс, Джош Рой. „Ние се шегуваме, че с помощта на робот можем да направим салата за трийсет хиляди долара“. Част от предизвикателството, каквато и да е задачата, е да се създаде „крайният осъществител“ – подобен на ръка инструмент в накрайника на робота – който да може да хваща [предмети с] разнообразни форми, размери и повърхности, при различни нива на натиск. По-сложната част – и онази, която занимава Телекс, включва обучаването на робота да схваща и „разбира“ различните предмети, така че да разбира какво се очаква от него.

Мечо е програмиран от една от студентките на Телекс, Ребека Панкоу, която е в първата година от докторската си дисертация – момиче с ярки кафяви очи и ямки по бузите. „Засега още [алгоритъмът] не е много изтънчен“, казва Панкоу, докато Мечо продължава да тегли венчелистчета. „Това е по-скоро вид концептуално доказателство.“ След което продължава: „Избрах този проект, защото мислех, че това е интересен проблем, свързан с компютърното ‚зрение‘. Той може да бъде приложен и към други неща, над които работя извън този курс. Просто мислех, че е много готино.“

От промишления робот се очаква да взема един и същи обект на едно и също място, отново и отново. Предизвикателството (и възможността за бизнес за милиарди долари) е да се научи роботът да функционира в среда, която постоянно се променя. Това е задачата на Мечо. „В роботиката е налице следната максима: всичко, което човек може да направи след петгодишна възраст, е много лесно за робота“, ми казва един от студентите на Телекс. „Да са научи да играе шах – никакъв проблем. Да се научи да върви – никакъв начин.“

Джон Оберлин, друг докторант, с дълга кафява конска опашка, очила за безопасност и сандали с вълнени чорапи, е привел високата си фигура над компютъра на една от страничните маси. Екранът показва как Мечо „вижда“ през ръчната си камера. „Ако бих се опитвал да вдигна тази лента отново и отново“ – Оберлин вдига и пуска на масата една ролка тиксо – „тя съществува само по един начин, на масата“, казва ми той. „така че мога просто да запомня как тя изглежда по един начин, а след това всичко, което по принцип трябва да направя, е да претърся това пространство. Но за венчелистчетата на това цвете има повече от един начин да паднат. Понякога могат да се извъртят малко, понякога могат да клюмнат, понякога могат да се извиват във въздуха, така че тези венчелистчета са деформируеми. И това ги прави по-трудни за локализиране.“

Панкоу е снабдила едно изкуствено цвете с малки магнити върху венчелистчетата, така че да могат да бъдат прикрепяни отново и отново. „В момента камерата прави снимка на масата“, казва тя. „И след това слагате цветето ето там, и тя отново ще направи снимка. И ще си каже: ‚О, погледни разликата между двете снимки – тук се е появило едно цвете.‘„

Ръката на Мечо се придвижва, притиска клещите си около венчелистчето, измъква го и го хвърля на масата. След това издава своя рий-раа звук и се връща към бездействие. Цикълът продължава, докато остане само едно венчелистче. Последното стърчи под малко странен ъгъл и ръката на Мечо се задържа дълго време над него. Панкоу и Оберлин го гледат нервно.

Мечо се придвижва, с леко трепереща ръка, и я позиционира до цветето по начин, за който изглежда малко вероятно да успее. Щипката се отваря, опитвайки се, неуспешно, да се затвори около венчелистчето. А след това отново се отдръпва. Рий-раа!

Оберлин поправя цветето. „Обзалагам се, че ще наведе ръка малко повече“, казва той. Този път Мечо наистина успява да откъсне последното венчелистче.

Панкоу и Оберлин говорят за корекциите, които би трябвало да направят, за да може технологията да бъде използваема в реалния свят. „Можем да си представим тази способност за класифициране или изследване на растения или други структури от гледна точка на частите им, за да се схване или локализира всяко едно от тези листенца – тя може да има приложения в реалната индустрия“, казва Оберлин. „Можем да си представим прилагането на тази техника на моделиране върху реални растения.“

„Боровинки“, казва тихо Телекс, облегната на прозореца. „Това е моята цел. Хората няма да ни плащат, за да късаме листенца от маргаритки. Но може би ще ни плащат за събиране на боровинки.“ Тя поглежда надолу към масата и към голото стъбло на маргаритката. „Той наистина ли откъсна всички тези листчета? По ред? Но това е страхотно. Не е нещо, което съм виждала да се прави от робот. И това е готино. И в резултат на това сега сме разбрали някои други неща.“

Събирането на плодове и други продукти, включващо часове под горещо слънце, е видът работа, която американците все повече не желаят да правят, и която често отива при ниско платения имигрантски труд. Но последиците от всичко това се простират далеч отвъд селското стопанство. Един робот, който може ефективно да събира боровинки, вероятно може да прави и много други неща, които в момента са изключителна област на човешките същества. Потенциално всичко това би могло да напредва по ръба на предизвикателствата пред съвременната индустриална роботика – не само да се извади портфейл от кошче, но и да се претърси портфейла, и да се извади от него кредитна карта.

„Обикновено ми се иска да задам въпроса: ‚Но как всичко това може да допринесе за подобряването на обществото?“, казва Телекс. „Кое е нещото, което хората правят сега, и което би могло да се извършва от роботи?“

Корпоративните мениджъри биха искали да знаят отговора на този въпрос, но те рядко го задават публично. Автоматиката е тема, която се третира с огромна предпазливост, както в Европа, така и в Съединените щати. Холандската верига от супермаркети Ahold Delhaize, която е собственик на магазините за хранителни стоки Stop&Shop и Peapod в САЩ, се надява, че всичките ѝ магазини биха могли да бъдат почиствани от роботи, след около пет години. И макар че компанията не желае да популяризира подробностите от това начинание, образите, които то ни навява, са някаква смесица от Айзък Азимов и д-р Сюс – врати, затварящи се с трясък; пътеки, изпълващи се с движение, с метални предмети, тичащи по пода; ярко оцветени гумени чистачки за прозорци и сюнгери, падащи от тавана, последвани от експлозии на сапунени мехури и миниатюрни моркови. Но целта не е да се заменят човешките работници, настоява говорител на компанията. При наличието на роботи-чистачи „служителите в нашите магазини ще имат повече време за клиентите“.

Такива инициативи не се ограничават само до сферата на частния бизнес; не се ограничават до тази сфера и безпокойствата, свързани с тях. В Южна Дания регионалното правителство е назначило главен служител по роботика, Пол Мартин Мьолер, който да подпомага интегрирането на повече роботи в публичния сектор, до голяма степен като мярка за спестяване на пари. Той е решил, че датската болнична система, която е подложена на натиск за намаляване на разходите, би могла да се възползва от роботизирани санитари. На пазара обаче имало само малко медицински-ориентирани роботи, така че Мьолер и неговият екип взели малки мобилни роботи с подвижни ръце, предназначени за използване в складове, и ги преработили по такъв начин, че да могат да носят лекарства на доктори медицински сестри. Машините работели добре, намирайки пътя през хирургическите отделения, като някакви странни полезни раци, които никога не се оплаквали, нито пък правели паузи за пушене. Но Мьолер не бил подготвен за реакцията на хората от болничния персонал, които възприели механичните си колеги като потенциални конкуренти и се опитали да ги саботират. В станциите за зареждане например били оставени изпражнения и урина.

Оттогава Мьолер проповядва идеята за „управление на промените“ и необходимостта от внимателен подход към хората, когато се въвеждат нови технологии. „Като данъкоплатци тук ние плащаме по тридесет и три, тридесет и четири долара на час за неквалифицирана работа, например на санитари“, казва ми той. „Роботите струват най-много около деветдесет и пет цента на час. Ако си направите сметката, виждате, че може да имате тридесет и пет робота за един човек. Така че може да се изправите пред реалността и да погледнете фактите в очите. Това означава, че имате цял куп санитари, които се нуждаят от нова работа.“ Като обезщетение той предлага спестените чрез роботи пари да бъдат използвани за преквалификация на заместените хора към по-сложни задачи, които роботите не могат да вършат (все още).

* * *

В Съединените щати, където автоматизацията на работното място е не по-малко политически взривоопасна тема, корпоративните ръководители не са склонни да бъдат цитирани по този въпрос; когато пък са склонни, обичайният им подход е, че роботите не заместват хората, а просто помагат да се направи работата им по-малко напрегната. Това не е изцяло погрешно. Когато попитах Дейв Стинсън и колегите му от Стийлкейс по какъв начин автоматизацията е засегнала монтажната линия, повечето от тях казваха, че тя е направила нещата по-лесни. Фабриката е по-чиста, по-малко шумна, по-продуктивна. Когато нещо с монтажа се обърка, те могат бързо да диагностицират проблема, като се запознаят с данните. Повечето работници приветстват въртенето им по различни позиции, вместо да правят едно и също нещо в продължение на години.

Работата вече налага и по-малко стрес върху телата им. Някога от монтажната линия всеки ден са се спускали двеста и петдесет килограмови стоманени плочи, при което е трябвало двама мъже да се потят и напрягат, за да ги поставят на правилното място; сега това се прави от роботизирана ръка с хващачи. Работниците – тоест онези от тях, които са оцелели след икономическите спадове, офшоринга и технологичните промени – имат задачи, по-лесни от всякога. В старите времена, казва Стинсън: „Нещата стояха така: Колко дълго ще мога да върша всичко това? Разбира се, това е точно видът въпрос, който винаги ще си задавате – колко дълго ще мога да продължавам да правя това, просто да издържам физически? От ергономична гледна точка, разликата днес е огромна. Огромна.“ Сега вече той може да работи по-дълго, без да прегори, а и работата е по-лесна. Кой може да се оплаче от такова нещо?

Автоматизацията е увеличила и размера на материалното производство в Съединените щати, като го е направила по-ефективно. Най-непосредственият начин, по който тя го прави, разбира се, е чрез изискване на все по-малко работници. И все пак, когато производството, което е било пратено в чужбина, се връща обратно, то носи със себе си някои работни места, дори и ако това не е същият набор от работни места, а и не в стария им брой. Миналата година, за пръв път от десетилетия, броят на американците, заети в производството, се увеличи – повече работни места се върнаха [от чужбина] или бяха създадени наново – и направеното възможно от автоматизацията „обратно връщане“ [на работни места] е една от важните причина за това.

В един завод от около дванадесет хиляди квадратни метра в град Хатфийлд, Пенсилвания, на четиридесет и пет минути северно от Филаделфия, над циментовия пейзаж се издигат десетки гигантски автоматизирани промишлени преси. Те принадлежат на Rodon Group, една от най-големите семейни компании в страната за леене на пластмаси под налягане. Основана през 1956 г., компанията произвежда всяка година милиони висококачествени пластмасови части: кутии за козметика, капачки за бутилки и буркани, дръжки.

Едно от дъщерните дружества на Родон е компанията за „конструкторски играчки“, сравнима с Lego и Fischertechnik, наречена K‘Nex. Линията K‘Nex е създадена от сина на основателя на Родон Group, а в края на 1990-те и ранните две хилядни години тя е била ръководена от бивш изпълнителен директор на Hasbro. Hasbro, подобно на повечето фирми от американската индустрия за играчки, е изместила продукцията си в Китай, а изпълнителният директор решил да направи същото с K‘Nex. При аутсорсинга, разбира се, не липсвали проблеми: контролът на качеството бил по-малко надежден и било по-трудно да се реагира гъвкаво на променящите се изисквания на клиентите, оформяни от различни, бързо променящи се модни тенденции. Но икономиите били драматични; средно, цената на производство на всеки продукт в Китай била наполовина по-малка, отколкото в САЩ.

Майкъл Аратен, настоящият главен изпълнителен директор на K‘Nex Brands и внук на основателя на Родон, ми казва, че бизнесът е бил относително стабилен до настъпването на финансовата криза, след която продажбите се понижили рязко. Родон съкратил към четирийсет души, около една трета от работната сила. Аратен казва, че когато бизнесът се съвзел, дискусията бързо се върнала към начините, по които компанията евентуално би могла да върне тези хора на работа. И се представило едно очевидно решение: K‘Nex можела да върне производството си обратно в Съединените щати, стига да остане конкурентоспособна на цените на китайските играчки. Ръководителите на K‘Nex заключили, че връщането на работните места е осъществимо, но те ще трябва да автоматизират работните процеси във възможно най-висока степен.

Производственият отдел на завода е изпълнен със звука на формовъчни преси, блъскащи с натиск до четиристотин тона. Не се виждат никакви хора. Повечето от пресите работят по двайсет и четири часа на ден, като засмукват пластмасовата основа в контейнер, загряват го до шестстотин градуса по Фаренхайт [около 320 градуса по Целзий], а след това изстрелват течността под голямо налягане в калъпи – огромни блокове от неръждаема стомана, прецизно изработени в съседния цех, в съответствие с формата на желаната част. (Някога формите са били ръчно изработвани от производители на инструменти и машини, които са се считали за занаятчии, сега по-голямата част от задачата се изпълнява от серия различно програмирани роботи.) Автоматизирани ръце повдигат частите, за да се охладят, преди да ги поставят в кутии. Завършените части са ярко оранжеви, лилави и червени, и приличат на бонбони от сладкарница. След като кутиите са запълнени, идват работници, които ги откарват до мястото, където се отправят за транспорт към клиентите.

Един двадесет и пет годишен „специалист по автоматизацията“, на име Джон Уилсън, бил нает, за да помогне при интегрирането на роботите в завода, в процеса на увеличаване на автоматизацията. Уилсън е блед и слаб, с очила и тъмна брада; говори тихо и монотонно, и създава чувството за човек, комуто е по-удобно да взаимодейства с екрани, отколкото с хора. Син на двама счетоводители, Уилсън е получил научна степен в механично-инженерната област от Филаделфийския университет през 2014 г. Желанието му било да работи директно в производствена фирма, където да си има работа с различни видове автоматизирани машини. Групата Родон го наела. По време на трите години, през които той работи за фирмата, тук са въведени двадесет и четири нови автоматизирани преси. Имало е време, когато на всяка преса в завода е имало по един оператор, който извършвал всички дейности – загребването на пластмасовите полимери, дърпането на лостовете, натискането на бутоните, изваждането на готовите продукти, товаренето им на камиони. Сега, обяснява Уилсън, един оператор управлява между осем и десет преси, които се наблюдават от дигитални системи. Както при Стийлкейс, роботите са намалили броя на злополуките. Когато попитах дали в завода има някакви работни места, където автоматичните машини не могат да се използват, той се замисля за миг и казва: „Почистването на пода след тези машини, а също и поддръжката им.“

* * *

Работните места в областта на материалното производство вече съставляват по-малко от десет процента от американската работна сила. Тъй като се затварят все повече заводи, бившите им работници обикновено намират работа в заведения за бързо хранене или в магазини за продажба на едро, където заплащането и обезщетенията са значително по-малко привлекателни. Но дори и тези работни места започват да намаляват, все повече. Физическите магазини бързо губят позиции в конкуренцията срещу онлайн пазара. McDonald‘s въвежда „цифрови павилиони за поръчки“, от които се очаква да заменят хората-касиери в пет хиляди и петстотин ресторанта до края на 2018 г. Междувременно компании като Uber и Google инвестират силно в технологиите за автономни автомобили, залагайки на идеята, че такива превозни средства ще преустроят транспорта. През август 2016 Убер закупи Otto, един стартъп от Сан Франциско, който разработва технология, предназначена да автоматизира транспортните превози на дълги разстояния. В САЩ има близо два милиона шофьори на камиони за дълги разстояния, повечето от които са мъже и нямат образование от колеж; заплатите им представляват една трета от разходите в транспортната индустрия, която има годишен оборот от приблизително седемстотин милиарда долара. Строителните работни места също са заплашени от автоматизация; една базирана в Ню Йорк фирма е въвела лазерно направлявана система, която може да зида от осемстотин до хиляда и двеста тухли на ден, над два пъти повече от средния зидар.

За нискоквалифицираните работници складовите работи изглеждат като някакъв вид надежда. Дори и ако персоналът на магазини от веригите „Таргет“ или „Сам Клуб“ е силно намален, движението на продуктите все пак изисква мрежа от складове за съхраняване и доставка на стоките. Amazon – най-големият онлайн-търговец на дребно в света – в момента има повече от деветдесет хиляди служители в американските си дистрибуторски центрове – и планира да наеме още десетки хиляди. Работниците все още правят „събирането“ в складовете, като използват пръсти и мозъци, за да вземат сапуни, кафе, паста за зъби и милиони други продукти от рафтовете, и да ги поставят в кутии, за да изпълнят поръчките за онлайн пазаруване – една все по-нарастваща част от потребителските модели на пазаруване.

Но същите фактори, които правят от складовете магнит за трудовата сила, ги правят и примамлива цел за автоматизация. През 2012 г. Amazon вложи почти осемстотин милиона долара, за да купи една компания за роботика, наречена Kiva, която произвежда роботи, способни да се придвижват във фабрични халета и да преместват по рафтовете високи стелажи с тегло до триста и петдесет килограма. Според изследване на Дойче банк, Amazon може да спести двадесет и два милиона долара годишно, като въведе машините Kiva само в един склад; спестяванията в мащабите на цялата компания пък могат да достигнат милиардни размери. При толкова мощен стимул, Amazon е силно мотивиран да придобива или развива системи, които да заменят хората, работещи в складовете. Когато през юни той обяви, че планира да купи веригата от супермаркети Whole Foods, бързо се появиха спекулации, че има планове за пълна автоматизация како на магазините, така и на складовете на новозакупената фирма.

Но простото автоматизиране на складове е междинна мярка, като показва посещение ми във фирмата Symbotic. Частна компания, базирана в промишлен парк извън Бостън, тя продава напълно автоматизирани складови системи на големите вериги за търговия на дребно, и този нов вид складове напомня за старите точно толкова, колкото един съвременен автомобил Тесла прилича на някой Форд модел Т от началото на 20 век. Тест-центърът на фирмата, който заема около две хиляди квадратни метра, представлява огромен куб, изпълнен с плетеница от зелени, жълти и бели стоманени стелажи, линии и клетки, от пода почти до тавана. Няма коридори, по които да минават електрокари, няма помещения за персонала. Вътре в матрицата няма никакво място за хора.

Роботски ръце разопаковат палети с доматен сос, салса, тоалетна хартия и газирани напитки, след което ги поставят на синя конвейерна лента, където те се пренасят до съответната клетка за съхранение. Флотилия от малки зелени роботи, които приличат на състезателни коли от филм на Pixar, оживяват и се движат насам-натам из клетката, върху специални релси, докато издават високи звуци. Те събират касите с продукти и ги подреждат по рафтовете, но само докато има нужда от работата им. След това алгоритъм насочва малките колички да се върнат обратно и да носят навън желаните продукти.

„Това е абсолютно пре-изобретяване на склада“, казва Крис Гахаган, главен изпълнителен директор на Симботик, докато ми показва нещата наоколо. Той е мускулест човек с тъмно-руса коса, стегната назад в опашка. „Сега вече можете да изграждате далеч по-малки складове или да обслужвате повече магазини от един и същи склад. Това ви дава възможности за огромна гъвкавост.“

Гахаган е назначен през 2015 г. от собственика на Симботик, Ричард Б. Коен, милиардерът-собственик на веригата за търговия на едро C&S. Коен искал система, която да направи по-ефективни складовете му за хранителни стоки; след това обаче осъзнал, че може да я продава и на други търговски фирми. Симботик казва, че сега има повече поръчки, отколкото може да изпълни бързо. Автоматизираната система, отбелязва Гахаган, създава по-голяма ефективност, отколкото е очевидно на пръв поглед. Тъй като могат да съхраняват повече продукти в по-малко пространство, компаниите могат да си позволят по-компактни складове в близост до търговските си обекти, което пък изисква по-малко превози. Роботите не се нуждаят от светлина, така че складът може да се ползва с тридесет и пет процента по-малко енергия, като заедно с това намалява разходите за труд с осемдесет процента. Много оператори на складове управляват бизнеса си въз основа на работните часове, за да се свеждат до минимум заплащането на извънреден труд, наред с други неща. Но една автоматизирана система може да работи по двайсет и четири часа на ден. Една такава система струва около петдесет милиона долара, казва Гахаган – което не е незначителна инвестиция. Но, твърди той, тя ще се изплати средно за четири и половина години.

„Започвате да преглеждате всички разходи, които могат да се избегнат“, казва ми той. „Това е феноменално. Така че, веднага щом една компания въведе това, тя става много по-конкурентоспособна.“ Това пък незабавно поставя под натиск конкурентите, които трябва да последват примера. „Не можете просто да седите наоколо и да си оставате неефективни“, продължава Гахаган. „Асортиментът в магазина ви не е толкова добър, плащате повече за труд, повече за транспорт. Ако в търговията на дребно се появи нова фирма, тя ще започне именно с това.“ Той посочва около себе си в просторното, хладно помещение.

Най-важната „човешка работа“ в един типичен склад на Симботик е онази на „системния оператор“, която прилича на работа в център за управляване на полети. Операторът седи по цял ден пред стена от монитори и следи всичко да функционира правилно. Все още са необходими и по няколко работници – засега – които да помагат при товаренето и разтоварването на камионите, плюс четирима механици, които обслужват роботите, когато има нужда от това (защото „бели все пак се случват“ [shit happens]). Като цяло, обичайната система от този род изисква осем или девет души на смяна, което е само нищожна част от работния персонал, необходим за поддържане на традиционен склад.

Гахаган не желае да говори за клиентите на Симботик, които не искат да привличат внимание върху интереса им към складови системи, функциониращи почти без човешки ресурси. „Има определена чувствителност [към тази тема], като се има предвид нашата… политическа ситуация“, казва той. „Това е просто реалността на времето, в което живеем“. Но Wall Street Journal вече съобщи, че [търговската верига] Target се опитва да изгради складова система на Симботик, и че Walmart е инсталирал други няколко. Гахаган допуска, че това, което той нарича „червеният“ кола гигант – Coca-Cola – вече използва два разпределителни центъра от типа Симботик. („Беше трудно с профсъюзите, но те успяха да се разберат.“) Сега, казва той, главният конкурент на Кока-Кола – „синият“ – Pepsi – също иска да изпита системата.

„Ако някой може да стартира автоматизиран склад и да продава по-евтино, всички останали трябва да го последват“, казва Гахаган. „Потребителите купуват според цената, така че разходите по веригата за доставки имат значение. Walmart има много ефективна верига за доставки и затова успява да предлага най-ниските цени в магазините си, така че всички останали трябва да правят същото. А сега, както виждате, това се случва с помощта на автоматизацията.“

Отиваме на една платформа, където можем да видим релси, по които са подредени мобилните роботи, чакащи да бъдат повикани за работа. От времена време някой надува мотора си и се изстрелва като малка ракета. Гахаган разглежда роботската си армия с обич и страхопочитание. „В зависимост от това кой е в Белия дом, ще имаме минимална заплата от петнадесет или двайсет долара на час“, казва той. „Аз обаче гласувам за минимална работна заплата от трийсет долара на час. Това ще бъде фантастичен маркетинг за нас.“

* * *

Ако автоматизираният склад e напълно различен от предшествениците си в структурен план, то какво да кажем за напълно автоматизираната фабрика? Гахаган бе посочил, че има други страни, които възприемат индустриалната роботика далеч по-агресивно от Съединените щати. Осъзнах мащаба на всичко това по време на неотдавнашно пътуване до Китай. В един горещ следобед се качих на автобус в центъра на Шанхай и се отправих на юг, по течението на река Хуангпу, далеч от закусвалните и бляскавите луксозни магазини на града. Около половин час по-късно стигнах до огромна ниска сграда, където стотици велосипеди бяха паркирани в закрит участък. Вътре ме посрещна Гери Уонг, главен изпълнителен директор на Cambridge Industries Group, която произвежда телекомуникационно оборудване – повече от три милиона бройки месечно – за компании като Huawei, Nokia и Alcatel-Lucent. Уонг е израснал в Пекин, учил е електротехника в MIT и е работил в Bell Labs в продължение на петнадесет години. Той е стартирал CIG през 2005 г. и казва, че днес компанията произвежда между два и три милиона продукта всеки месец. Той има външния вид на развълнуван гном, с гъста черна коса, дебели очила от седемдесетте години и бурен смях.

Уонг седи с гръб към стена от десетки екрани, които показват най-различни производствени параметри, плюс видео от производствения етаж, където работниците му – и все по-голям брой роботи – произвеждат платки. Той бързо демонстрира онази липса на сантименталност, с която много бизнесмени в Китай подхождат към темата за автоматизацията. CIG се опитва да замени възможно най-много човешки работници с роботи, обяснява той. Преди три години компанията е имала три хиляди и петстотин души. Преди две години са били две хиляди и петстотин. Днес са хиляда и осемстотин. През същия период, гордо казва той, продукцията на компанията се е удвоила.

„Разходите за труд в Китай нарастват, или се удвояват, на всеки няколко години“, обяснява Уонг. „Всъщност ние преодоляваме този род трудности, като увеличаваме ефективността си чрез автоматизация“. За китайския бизнес, казва той, оптимизираното производство трябва да включва промишлена автоматизация и те просто не губят никакво време при внедряването ѝ.

Голяма част от икономическата мощ на Китай през последните две десетилетия дойде от позицията му на двигател на производството в света, но през последните няколко години растежът му започна да се забавя. Китай никога не е бил особено удобно място за производствата на западните компании; основната му привлекателност винаги е идвала от евтиния труд. Но сега, когато китайските заплати се увеличават рязко с всяка изминала година, производството става все по-малко привлекателно и китайското правителство отделя огромни ресурси, за да превърне страната в световна столица на автоматизацията.

Докато обличаме предпазните костюми, шапки и ботуши, необходими, за да можем да влезем в стерилната производствена зона, Уонг говори за необходимостта от бърза автоматизация на Китай. Има определен недостиг на работна ръка който е силно изострен от дългогодишната китайска политика за само едно дете на семейство. И тъй като населението е станало по-богато, а разходите за живот са по-високи, то далеч по-малко хора са готови да вършат фабрична работа.

„Ние тласкаме всички отрасли към пълна автоматизация“, казва Уонг. А работниците изглежда са съгласни. „Вероятно не им пука особено много, тук не е като по времето на Индустриалната революция в Европа, където те са унищожавали машините. Така е било в старо време.“

„Все пак те напускат“, казва Роуз Ху, остра, директна жена, която работи като старши вицепрезидент на маркетинга на CIG. „След всяка китайска Нова година, почти осемдесет процента от хората ни не се връщат обратно. Трябва да набираме нови.“

Преминаваме през камера под налягане, където се издухва всяка частичка прах или власинки, които евентуално сме донесли със себе си, и влизаме в стерилната част на фабриката. Редици от бели машини, поддържани от работници, носещи шапки, които ги карат да приличат на готвачи, придвижва интегрални платки по линията за монтаж. Роботски ръце, зад витрини, извършват по-голямата част от работата, докато хората изпълняват задачи, изискващи фини двигателни умения, като поставяне на по-малки компоненти на мястото им. От време на време по пътеката се задава една сладка малка роботизирана кола, която свири Моцарт, за да предупреждава хората, че се приближава. (Доскоро повечето промишлени роботи са били отделени от човешките работници чрез стоманени клетки, за да се избегнат наранявания. Сега вече в употреба са влезли роботи, които могат да работят заедно с хората, без да им вредят.)

„Преди тези работи се вършеха от тринайсет души. Сега имаме само един или двама“, казва Ху, докато сочи към двама работници, мъж и жена, и двамата младежи. „Преди използвахме хора за спояването. Имахме шестдесет и трима души, които да завършат една поредица от операции. От миналата година насам имаме нужда само от шестнайсет души.“

Интегралните платки продължават надолу по автоматизиран конвейер. Други роботи поставят стикери върху кутии, преди да се появи група хора, които поставят платките в кутии, заедно с опаковъчните материали. „По някаква причина е трудно да се автоматизира затварянето на кутията“, казва Ху, клатейки глава.

Всеки път, когато попитам какво се е случило със заменените работници, Ху и Уонг отминават въпроса, развеселени от предвидимата посока на запитванията ми. Ху настоява, че работниците в завода просто ще намерят друго място в икономиката, например в сектора на услугите. „Ние вече преминахме през няколко индустриални революции – и все още имаме работа!“, казва тя. „Мисля, че хората, които не са преживели индустриалната революция, не разбират това. Светът се променя. Непрекъснато трябва да се усъвършенстваш, за да се справиш.“

По-късно, обратно в помещението с мониторите за наблюдение, Уонг ми показва слайд шоу върху историята на индустриалните революции. Първата фаза, според Уонг, е започнала около 1800 година, когато е започнало използването на парната машина, и тя е протичала основно във Великобритания, Франция и Германия. Втората фаза, около 1900 г., е свързана с появата на електричество и е съсредоточена в САЩ, Великобритания и Германия. Третата фаза е революцията в областта на информационните технологии, която започна през 2000 г. и се концентрира предимно в САЩ, Германия, Япония и Корея. Според Уонг Китай възнамерява да заеме водеща роля в четвъртата фаза, която ще се фокусира върху интегрирането на роботика и изкуствен интелект. Накрая той слага слайд, на който е написано: „Бъдещето: ‚Тъмната фабрика‘.“

„Когато нямате нужда от работници, вие изключвате светлините“, обясни той през смях. „Ние включваме светлината само когато идват американски журналисти.“

* * *

Стефани Телекс, роботистката от университета Браун, е израснала в консервативно католическо семейство в предградие на Рочестър, близо до езерото Онтарио, където, според нея, „всеки си има къща с двор, а престъпления няма“. Баща ѝ бил счетоводител; майка ѝ преподавала в средно училище в Рочестър. Телекс започнала да се интересува от компютрите още като дете. Баща ѝ купил стар DOS 486 [компютър], когато била в началното училище; леля ѝ, програмистка, ѝ давала книги с прости упражнения по програмиране. Телекс била приета в Масачузетския технологичен институт и планирала да следва хуманитарни науки, но майка ѝ казала, че хората с такова образование не правят никакви пари. („Един от най-добрите съвети, които някога съм получавала“). Там завършила и доктората си, през 2010 г. Тя казва, че „Джетсънови“, анимационният телевизионен сериал от 60-те години, помогнал за появата на интереса ѝ към роботите.

След като Мечо е привършил задачите си за късане на листчета в лабораторията, ние сядаме в кабинета ѝ. Тя ми казва, че никога не е мислила за политическите последици от работата си, чак до напрегнатите месеци, непосредствено преди президентските избори през 2016 г. Родителите ѝ били за Тръмп и тя се оказала в несъгласие с тях, когато ставало дума за причините за обществените проблеми, както и кои са най-добрите решения. Била разтревожена от анти-имигрантските настроения, идващи от митингите на Тръмп, особено след като е прекарала зрелия си живот, заобиколена от изследователи, идещи от цял свят. Икономическото неравенство беше основната тема на изборите и Телекс започнала да вижда, че автоматизацията е фактор, който допринася за него. Икономиката генерира богатство, но почти всичко изглежда отива в джобовете на богатите. Официалната безработица е спаднала до 4,2 процента в Съединените щати – най-ниската от десет години насам. Икономиката расте, но заплатите на повечето работници не са се увеличавали от години насам.

През 2015 г. икономистите от Принстън Ан Къс и Ангъс Дейтън идентифицират изненадваща структура от данни, отразяваща някои икономически линии на разделяне [fault lines], които показват, че смъртността сред белокожите не-испаноезични американци, които имат само гимназиална диплома, се е увеличавала непрекъснато от края на деветнадесетте години насам. Те приписват тази тенденция на „смъртни случаи, породени от отчаяние“, свързани с дългосрочната загуба на икономически възможности, особено при работните места в производството, както и на евентуално свързаните с това фактори като злоупотребата с наркотици. Като вероятни фактори зад упадъка на работниците със средни доходи и свързаното с тях нарастване на неравенството Дейтън изброява глобализацията, имиграцията и технологичните промени, но отбелязва, че в развития свят застоят в увеличението на заплатите и свързаното с него увеличение на смъртността са неща, уникални за Съединени щати. „Политическото обяснение е онова, което изглежда най-смислено“, казва ми той. А кое го тревожи най-много, ако тези тенденции продължат? „Какво ще кажете за [хора, въоръжени със селскостопански] вили?“ казва Дейтън и се засмива неловко. „Искам да кажа, не мисля, че това е нещо, което може да доведе до политическа стабилност. Тръмп може би е само началото.“

Телекс е провела собствено проучване на причините за неравенството в доходите и заедно с приятелите си е натрупала списък от академични изследвания и новинарски статии. Тя е привлечена от идеята за универсален основен доход, в който гражданите да получават от правителството достатъчно пари за покриване на основните разходи за живот. В крайна сметка, както тя знае, работниците от производствената област не са единствените, които може да се нуждаят от такава икономическа помощ. Прекъсването [на досегашните форми на производство], предизвикано от автоматизацията, едва ли ще бъде ограничено само до областта на нискоквалифицираната работа. Очакват се сериозни катаклизми и в областта на по-високите квалификации. Експертите прогнозират, че в близкото бъдеще професионалисти като счетоводители, лекари, адвокати, архитекти, учители и журналисти ще се конкурират с все по-способни и по-мощни компютри.

Има начини, смята Телекс, да се смекчат последиците от нарастващото неравенство, без да се оклеветяват имигрантите или да се обвиняват технологиите. „Аз съм един от малкото хора сред моите приятели, които редовно разговарят с избиратели на Тръмп“, казва тя. „Има достатъчно пари за всички, продължавам да им казвам. Има. Те просто не са във вашия джоб, а в джоба на хората от единия процент [най-богати американци]. Ако само бихме имали правилна, прогресивна данъчна система, това не би било такъв проблем. Като роботистка аз се чувствам отговорна да казвам това на хората.“

* * *

В продължение на двадесет години, Центърът за корпоративно развитие на Стийлкейс се е помещавал в сграда с футуристичен изглед – една пирамида, чието изграждане е струвало повече от сто милиона долара. Тя се е превърнала в местна забележителност; служителите, връщащи се от командировки, гордо отбелязвали това, докато самолетите им се спускали на летището Джералд Р. Форд. През 2009 г., по средата на финансовата криза, Стийлкейс напуска сградата. Тя е останала празна чак до 2016 г., когато друга компания, на име Switch, се премества в нея. Суич е занимава със събиране на данни за трети страни и планира да инсталира там гигантски сървъри, които да обслужват компании като Disney и eBay.

Дейв Стинсън, от Стийлкейс, ми казва, че често се е чувствал развълнуван, когато виждал сградата и си припомнял какво тя е представлявала по-рано. „Особено хубаво е през нощта, когато светлините са включени“ казва той. „Тогава ставам сантиментален. Това е паметник на града ни. Говореше се, че ще го съборят. Това би било огромна загуба.“

След десетилетия на работа в завода той е преживял уволненията на достатъчно много работници, за да знае нещичко за загубите на хората. Бил Санджи, колегата му, се опитва да постави тези загуби в някаква перспектива. „Беше гадно да се гледа как някои от тях напускат“, казва ми той. „Някои работни места се елиминираха, защото просто за тях вече нямаше достатъчно работа. А компанията трябва да прави нещо, за да оцелява. Но когато губите работата си е трудно да не го вземате лично. Трябва да се приберете вкъщи и да кажете на жена си и на децата: ‚Нямам работа.‘ Спомням си един инженер, който казваше: ‚Няма да те виждам повече, Бил, просто се оказах оптимиран‘. Не се чувстваше много добре.“ Той замълчава. „Хайде да си говорим право, толкова много неща в живота са извън нашия контрол.“

И това също не е особено приятно чувство. Стинсън описва времето, месеци преди президентските избори, когато един приятел го попитал кой кандидат е подкрепял и той казал: „Няма да гласувам за още един Буш или още един Клинтън. През нощта преди изборите той и съпругата му били на предизборен митинг на Тръмп в Гранд Рапидс, в сърцето на един щат, който Хилари Клинтън очакваше да спечели лесно. Повече от четири хиляди души се нареждали на дълги опашки, за да чуят Тръмп в централния конгресен център. Стинсън казва, че в онази вечер решил да гласува за републиканския кандидат. „Начинът, по който гласувах, се основаваше на идеята, че няма да губим повече работни места, няма да правим това NAFTA[67] нещо“, казва той. „Надявам се, че той ще изпълни онова, което обещаваше по време на кампанията, че няма отново да си имаме работа с неизпълнени обещания“.

Свикнал е да бъде разочарован от политиците. Роботите все още не са го карали да се чувства така. По-рано работата му се състояла в това да напомня на работниците какво трябва да вършат или да открива причините, поради които в системата са се промъкнали погрешни части. Показвал точно как трябва да се завие винт, коя е правилната гайка. Сега вече това не е необходимо. Автоматизираните машини движат всичко. „Преди трябваше да обучавам, да обучавам, да обучавам, чак докато се уверя, че сте придобили съответната мускулна памет“, казва той. „Беше трудно, беше неприятно, беше ‚Трябва да проверявам всичко‘.“

Едно време, когато фабриката е била пълна с работници, те имали много проблеми, и Стинсън казва, че постоянно се е занимавал с драмите от личния им живот – имало болести, вражди, автомобилни катастрофи. Но вече не. Екипите са малки; напрежението е по-малко. Най-младият от тримата му сина, на тридесет години, работи в друг отдел в Стийлкейс. Завършил е колеж, бил е силно потиснат от смъртта на дядо си, на шейсет и пет, и Стинсън казва, че го е насърчавал да се върне обратно в университета или да започне нещо в областта на пластмасите. И все пак казва: „Той е щастлив тук.“

Стинсън казва, че е щастлив и самият той. Обяснява, че производителността на линията му е скочила рязко нагоре – от сто и петдесет крака за маси дневно преди една година, до средно осемстотин на ден днес, и нараства – което го кара да се чувства добре. „Това са много крака, в много маси“, казва той. Когато го питам колко нови работници е наел Стийлкейс, за да се посрещне увеличаването на производството, той отговаря, че работниците се местят главно между отделните производствени линии, за да заместват онези, които са се пенсионирали. Компанията се готви да инсталира още две автоматизирани работни станции, за да „поеме този и бъдещия растеж“.

Той поглежда към гладко функциониращия фабричен цех, към редиците машини, които се въртят насам-натам пред човешките си помагачи, като в странен танц. Дори и икономиката да остане силна, и търсенето на работна сила да остане високо, се очаква броят на работниците да спадне в хода на годините. „Тук имаме всяка технология, за която човек може да се сети“, казва ми Стинсън. „До следващата седмица, когато измислим нещо друго, което бихме могли да направим по-добре.“ Автоматизацията носи все по-голяма ефективност, въпреки че в някакъв момент тази ефективност застига всички ни – и той не иска да бъде наоколо в момента, когато това се случи, за да го преживее. Един ден светлината във фабриката ще угасне. А междувременно той се наслаждава на предимствата на работата, които включват по-малко работа.

„Имаше моменти, когато мислех, че може би ще върша нещо друго освен това, разбираш ли?“, казва той. „Наистина работата ми харесва днес много повече, отколкото преди. Сега вече не се чувствам затрупан.“

Шийла Колхаткар е американска журналистка, сътрудничка на списание The New Yorker. Нейни статии и рецензии са се появявали в редица престижни американски издания като New York magazine, The Atlantic, the New York Times, the Times Book Review, Time и други.

Коментари (1)

- 12-04-2018|Златко

Вижте, хора, обикновено се пазя от подобни неща, но в момента не мога да не възкликна: хей, този текст заслужава ЗНАЧИТЕЛНО повече внимание, отколкото му отделяте засега.

Нали знаете защо са измрели динозаврите?

(Защото не са чели, когато е трябвало)…

Третата вълна на демокрацията

Автор(и): Самюъл Хънтингтън

Между 1974 и 1990 най-малко 30 държави извършиха преходи към демокрация, с което почти удвоиха броя на демократичните правителства по света. Но дали тези демократизации са част от една продължаваща и непрекъснато разширяваща се „глобална демократична революция“, която ще достигне буквално всяка страна по света? Или те представляват някакъв вид ограничено разширяване на демокрацията, което в по-голямата си част включва повторното ѝ въвеждане в страни, които са я преживели в миналото?

Настоящата ера на демократични преходи представлява третата вълна на демократизация в историята на модерния свят. Първата „дълга“ вълна на демократизация започва през 20-те години на 19-ти век, под формата на разширяване на избирателните права за голяма част от мъжкото население в Съединените щати, и продължава почти цял един век – до 1926, през което време се появяват 29 демокрации. Идването на Мусолини на власт в Италия през 1922 бележи началото на първата „обратна вълна“, която до 1942 намалява броя на демократичните държави в света до 12. Триумфът на Съюзниците през Втората световна война слага началото на втората вълна на демократизация, която достига зенита си през 1962, с 36 страни, управлявани демократично. От своя страна тя е последвана от втора обратна вълна (1960–1975), която довежда до намаляване на броя на демократичните държави обратно до 30.

На какъв етап се намираме ние, в рамките на третата вълна? В самото начало на една дълга вълна, или в края на къса такава? И ако третата вълна стигне до застой, ще бъде ли и тя последвана от значителна трета обратна вълна, която да елиминира много от завоеванията на демокрацията, постигнати през 1970-те и 80-те? Социалната наука не може да даде надеждни отговори на тези въпроси, нито пък може да го направи който и да е социален учен. Възможно е обаче да бъдат идентифицирани някои от факторите, които ще засегнат бъдещото разрастване или свиване на демокрацията по света, както и да се зададат въпросите, които изглеждат най-важни за бъдещето на демократизацията.

Един от начините да се започне, е да се зададат въпроси от рода на: дали е силно вероятно причините, довели до третата вълна, да продължат да действат; да придобият нова сила; да отслабнат, или да бъдат допълнени и/или заменени от нови сили, насърчаващи демократизацията. Пет основни фактора са допринесли значително за появата и развоя на преходите, принадлежащи към третата вълна на демократизация:

1) Засилващите се проблеми с легитимацията на авторитарните режими в един свят, в който демократичните ценности вече са широко възприети. Като следствие от това, зависимостта на тези режими от успешно представяне и неспособността им да запазят „легитимността на представянето си“ поради икономически (а понякога и военни) неуспехи.

2) Безпрецедентният световен икономически растеж през 1960-те, който повишава стандартите на живот и нивото на образованието, а освен това значително разширява градската средна класа в много страни.

3) Забележителната промяна в доктрината и дейността на Католическата църква, формулирана по време на Втория Ватикански съвет през 1963-65, и превръщането на отделните национални Католически църкви от защитници на статуквото в опоненти на авторитаризма.

4) Промените в политиките на някои външни участници, най-вече Европейската общност, Съединените щати и Съветския съюз.

5) „Лавинообразният ефект“ [Snowballing], тоест въздействието от преходите, извършени по-рано в хода на третата вълна, върху стимулирането и осигуряването на образци за последващите усилия към демократизация.

Ще започна с обръщане към последните три фактора, като се върна към първите два по-късно в тази статия.

В исторически план е налице силна връзка между западното християнство и демокрацията. В началото на 1970-те години повечето протестантски страни по света вече са станали демократични. Третата вълна от 1970-те и 1980-те години е предимно католическа вълна. Започвайки в Португалия и Испания, тя преминава през шест южноамерикански и три страни от Централна Америка, премества се във Филипините, завръща се обратно в Мексико и Чили, а след това достига двете католически страни в Източна Европа – Полша и Унгария. Приблизително три четвърти от страните, които са преминали към демокрация между 1974 и 1989, са преобладаващо католически.

Към 1990 обаче католическият импулс на демократизацията до голяма степен се е изчерпал. Повечето католически страни са или вече демократизирани, или – както в случая с Мексико, либерализирани. Способността на католицизма да насърчава по-нататъшното разширяване на демокрацията (без да разширява собствените си редове) е ограничена до Парагвай, Куба и няколко франкофонски африкански държави. Към 1990 под-сахарска Африка е единственият регион в света, където значителен брой католици и протестанти продължават да живеят под авторитарни режими в голям брой страни.

Ролята на външните сили

По време на третата вълна Европейската общност (ЕО) играе ключова роля при укрепването на демокрацията в Южна Европа. В Гърция, Испания и Португалия установяването на демокрация е прието като необходимо, за да се осигурят икономическите ползи от членството в ЕО, а от своя страна членството в Общността се разглежда като гаранция за стабилността на демокрацията. През 1981 Гърция става пълноправен член на Общността, а пет години по-късно Испания и Португалия правят същото.

През април 1987 Турция кандидатства за пълноправно членство в ЕО. Един от стимулите е желанието на турските лидери да засилят модернизационните и демократизационни тенденции в страната, както и да задържат и изолират онези сили, които подкрепят ислямския фундаментализъм. В рамките на Общността обаче перспективата за членство на Турция се посреща със слаб ентусиазъм, а дори и с известна враждебност (най-вече от страна на Гърция). През 1990 освобождението на Източна Европа също повишава възможността за членство на Унгария, Чехословакия и Полша. По този начин Общността е изправена пред два въпроса. Първо, трябва ли да даде предимство на разширяването на членството, или по-скоро на „задълбочаването“ на вече съществуващата общност, чрез преминаване към по-нататъшна фаза на икономически и политически Съюз? Второ, ако реши да разшири членството, то на кого трябва да се отдава приоритет: на членовете на Европейската асоциация за свободна търговия като Австрия, Норвегия и Швеция, на източноевропейците или на Турция? Счита се за ясно, че Общността може да поеме само ограничен брой държави в хода на определен период от време. Отговорите на тези въпроси ще имат значителни последици за стабилността на демокрацията в Турция и в страните от Източна Европа.

Оттеглянето на Съветите направи възможна демократизацията в Източна Европа. Ако Съветският съюз сложи край или драстично ограничи подкрепата си за режима на Кастро, то до движение към демокрация може да се стигне и в Куба. Извън всичко това изглежда малко вероятно, че Съветският съюз ще може да направи нещо повече, за да насърчи демокрацията извън границите си. Основният въпрос тук е какво ще се случи в самия Съветски съюз. Ако съветският контрол се разхлаби, то изглежда вероятно демокрацията да бъде възстановена в Балтийските държави. Движения към демокрация съществуват и в други [съветски] републики. Най-важна, разбира се, е самата Русия. Въвеждането и евентуалното укрепване на демокрацията в Руската република, ако то се случи, би било най-драматичната победа за демокрацията от времената непосредствено след Втората световна война насам. Демократичното развитие в повечето съветски републики обаче е много усложнено поради етническата им разнородност и нежеланието на доминиращите националности да дадат равни права на етническите малцинства. Както отбелязва още преди години Сър Айвър Дженингс, „народът не може да решава, докато някой не реши кой точно е народът.“ Може да отнеме години, ако не и десетилетия, преди този въпрос да бъде разрешен в големи части от Съветския съюз.

През 1970-те и 80-те години Съединените щати бяха основен насърчител на демократизацията. Дали те ще продължават да играят тази роля зависи от тяхната воля, възможности и привлекателността им като образец за други страни. Преди средата на 1970-те години насърчаването на демокрацията не винаги е било висок приоритет за американската външна политика. И то отново би могло да изгуби значимостта си. Краят на Студената война и на идеологическото съперничество със Съветския съюз може да премахне една от обосновките за подкрепа на антикомунистически диктатори, но също така би могъл да намали и стимулите за всякакво значително американско участие в Третия свят.

Американската воля за насърчаване на демокрацията може да продължи или не. Способността на Америка да го прави, от друга страна, е ограничена. Търговският и бюджетният дефицит налагат нови ограничения върху ресурсите, които САЩ могат да използват, за да повлияят върху събитията в чужди страни. И, което е по-важно, способността на Съединените щати да насърчават демокрацията, до известна степен вече е извървяла пътя си. Страните в Латинска Америка, Карибите, Европа и Източна Азия, които са най-податливи на американско влияние, вече са станали демократични, с отделни изключения. Една от основните страни, в които Съединените щати все още могат да упражняват значително влияние в името на демократизацията, е Мексико. Недемократичните страни в Африка, Близкия изток и Азия са по-малко чувствителни към американското влияние.

Освен Централна Америка и Карибите, основната област на Третия свят, където Съединените щати продължават да имат жизнено важни интереси, е Персийският залив. Войната в Персийския залив и изпращането на 500 000 американски войници в региона вече стимулираха исканията за придвижване към демокрация в Кувейт и Саудитска Арабия, и делегитимираха режима на Саддам Хюсеин в Ирак. Ако едно голямо американско военно присъствие в Персийския залив би било поддържано в течение на дълго време, то би предоставило външен тласък към либерализация, ако не и към демократизация, но най-вероятно е, че то не би могло да бъде поддържано дълго, освен ако не се стигне до някакво движение към демокрация.

Приносът на САЩ към демократизацията през 1980-те години е свързан повече със съзнателното и пряко упражняване на американската власт и влияние. Демократичните движения по света винаги са се вдъхновявали и учили от американския пример. Какво може да се случи обаче, ако американският модел престане да въплъщава неща като сила и успех, и вече не изглежда като печеливш? В края на 1980-те години мнозина твърдяха, че истинската реалност е „американският упадък“. Ако хората по света започнат да гледат на Съединените щати като на западаща сила, сковавана от политическа стагнация, икономическа неефективност и социален хаос, то неуспехите ѝ, реални или не, неизбежно ще се разглеждат като провал и на демокрацията, а световната привлекателност самата идея също ще намалее.

Лавинообразният ефект

Въздействието на „лавината“ върху демократизацията беше очевидно през 1990 в България, Румъния, Югославия, Монголия, Непал и Албания. Освен това този ефект засегна движенията към либерализация и в някои арабски и африкански страни. През 1990 например беше съобщено, че „катаклизмът в Източна Европа“ „подхранваше исканията за промяна в арабския свят“ и принуждаваше лидерите в Египет, Йордания, Тунис и Алжир да предоставят повече политическо пространство за изразяване на недоволство.[68]

Източноевропейският пример имаше принципно въздействие върху лидерите на авторитарни режими, а не върху хората, които те управляваха. Президентът Мобуту Сесе Секо от Заир например реагира с шок и ужас на показваните по телевизията снимки от екзекуцията на неговия приятел, румънския диктатор Николае Чаушеску. Няколко месеца по-късно, с думите „вие знаете какво се случва по целия свят“, той обяви, че ще позволи на още две партии, освен собствените си, да се състезават на изборите през 1993. В Танзания пък Юлиус Ниерере отбеляза, че „ако в Източна Европа се получат промени, то ще бъдат засегнати и други страни с еднопартийни системи, които практикуват социализъм.“ Собствената му страна, добави той, можела да научи някой и друг урок от Източна Европа. В Непал през април 1990 правителството обяви, че крал Бирендра премахва забраната за създаване на политически партии, в резултат от „международната ситуация“ и „повишените очаквания на хората“[69].

Но ако в дадена страна няма добри вътрешни условия, ефектът на „лавината“ сам по себе си едва ли ще доведе до демократизация. Демократизацията на страните А и В не е причина за демократизация в страната С, освен ако условията, които са я подкрепили в първите, не съществуват и в последната. Въпреки че легитимността на демократичното управление започна да се възприема [принципно] през 1980-те години, икономическите и социални условия, благоприятни за демокрацията, не присъстваха навсякъде. „Световната демократична революция“ може да създаде външна среда, благоприятна за демократизацията, но тя не може да създаде необходимите условия за демократизация в една определена страна.

В Източна Европа основната пречка пред демократизацията беше съветският контрол; щом само той беше премахнат, движението към демокрация бързо се разпространи. Но в Близкия изток, Африка и Азия не е налице някаква подобна външна пречка. Ако управниците в тези региони са избрали авторитаризма преди декември 1989, то защо да не могат да продължават да го избират и след това? Лавинообразният ефект би бил реален само дотолкова, доколкото би ги накарал да вярват в желателността или необходимостта от демократизация. Събитията от 1989 в Източна Европа несъмнено насърчават демократичните опозиционни групи и плашат авторитарните лидери по други места. Но, като се има предвид предхождащата слабост на първите и дългосрочните репресии, наложени от последните, то изглежда съмнително, че източноевропейският пример би могъл да доведе до някакъв реален и значителен напредък към демокрация в повечето други авторитарни страни.

Към 1990 много от първоначалните причини за [появата на] третата вълна са станали вече значително по-слаби, дори изчерпани. Нито Белият дом, нито Кремъл, нито Европейската общност, нито Ватиканът са в някаква силна позиция да насърчават демокрацията по места, където тя все още не съществува (предимно в Азия, Африка и Близкия изток). Възможно е обаче да се появят нови сили, благоприятстващи демократизацията. В края на краищата, кой през 1985 би могъл да предвиди, че Михаил Горбачов ще улесни демократизацията в Източна Европа?

През 1990-те Международният валутен фонд (МВФ) и Световната банка вероятно биха могли да настояват много по-силно, отколкото досега, върху изискванията за политическа демократизация, както и за икономическа либерализация, като предпоставки за икономическа помощ. Франция може да стане по-активна в насърчаването на демокрацията сред бившите африкански колонии, където нейното влияние си остава значително. Православните църкви могат да окажат мощно влияние върху демокрацията в Югоизточна Европа и Съветския съюз[70]. Някой китайски застъпник на гласността може да дойде на власт в Пекин, или някой нов Насър от „джеферсънски“ тип – да започне да разпространява някаква демократична версия на пан-арабизма в Близкия изток. Япония би могла да използва нарастващото си икономическо влияние, за да насърчава правата на човека и демокрацията в бедните страни, на които дава заеми и безвъзмездни средства. През 1990 никоя от тези възможности не изглеждаше много вероятна, но след изненадите от 1989 би било прибързано да се изключва каквото и да било.

Трета обратна вълна?

Към 1990 поне две демокрации от третата вълна, Судан и Нигерия, се бяха върнали към авторитарно управление; трудностите при консолидацията могат да доведат до по-нататъшни обрати в държави с неблагоприятни условия за поддържане на демокрацията. Първата и втората демократични вълни обаче бяха последвани не само от частични отстъпления, но и от големи обратни вълни, в хода на които повечето промени на режими по свята бяха от демокрация към авторитаризъм. Ако третата вълна на демократизация се забави или спре, то кои са факторите, които могат да предизвикат трета обратна вълна?

Като фактори, допринесли за обратния преход от демокрация към авторитаризъм по време на първата и втората обратни вълни, могат да бъдат посочени:

1) слабост на демократичните ценности сред ключовите елитни групи и широката общественост [в ново-демократизираните страни];

2) тежки икономически неуспехи, които засилиха социалните конфликти и увеличиха популярността на мерките, които биха могли да бъдат наложени единствено от авторитарни правителства;

3) социална и политическа поляризация, често създадена от леви правителства, които се стремят към бързо въвеждане на големи социални и икономически реформи;

4) решителността на консервативните групи от средната и висшите класи, да се изключат от политическата власт популистките и левичарските движения, както и групите от по-ниски класи;

5) разпадане на законността и реда, в резултат от тероризъм или бунтове;

6) интервенция или завладяване от страна на недемократична външна сила;

7) „обратен лавинообразен ефект“, предизвикан от колапса или свалянето на демократичните системи в други страни.

Преходите от демокрацията към авторитаризма, с изключение на онези, предизвикани от чуждестранни намеси, почти винаги са били осъществявани от властимащите или от близки до тях среди в демократичната система. Само с едно или две възможни изключения, демократичните системи не са приключвали чрез някакъв общонароден вот или бунт. В Германия и Италия, при първата обратна вълна, се появяват антидемократични движения със значителна масова подкрепа и се установяват фашистки диктатури. В Испания при първата обратна вълна и в Ливан при втората, демокрацията завършва с гражданска война.

Огромното мнозинство от преходите [назад] от демокрация обаче са осъществени под формата на военни преврати, които отхвърлят демократично избраните лидери, или на преврати, извършени от изпълнителната власт, при които самите демократично избрани лидери по същество слагат край на демокрацията, като концентрират властта в собствените си ръце, обикновено чрез обявяване на извънредно или военно положение. При първата обратна вълна военни преврати слагат край на демократичните системи в новите страни от Източна Европа и в Гърция, Португалия, Аржентина и Япония. При втората обратна вълна военни преврати са извършени в Индонезия, Пакистан, Гърция, Нигерия, Турция и много латиноамерикански държави, а „изпълнителни“ преврати – в Корея, Индия и Филипините. В Уругвай гражданското и военното ръководство съдействат за прекратяване на демокрацията чрез смесен изпълнително-военен преврат.

Както при първата, така и при втората обратна вълна демократичните системи в много случаи са заменени от исторически нови форми на авторитарно управление. Фашизмът се отличава от предишните форми на авторитаризъм чрез масовата си база, идеологията, партийната организация и усилията за проникване и контрол над по-голямата част от обществото. Бюрократичният авторитаризъм се различава от по-ранните форми на военно управление в Латинска Америка по институционалния си характер, презумпцията за неопределена продължителност и икономическата си политика. Италия и Германия през 1920-те и 30-те, а по-късно Бразилия и Аржентина през 1960-те и 70-те, са страни, които за първи път въвеждат тези нови форми на недемократично управление и дават примери, на които антидемократичните групи в други страни се опитват да подражават. Всъщност и двете нови форми на авторитаризъм са реакции срещу нови форми на социално и икономическо развитие: при европейските случаи това е разширяването на социалната мобилизация и политическото участие, а в Латинска Америка – изтощаването на фазата на [опити за] замяна на чуждия внос със собствена продукция.

Въпреки че причините и формите на първите две обратни вълни не могат да служат като база за надеждни прогнози относно причините и формите на възможна трета обратна вълна, предишният опит все пак подсказва някои от потенциалните причини такъв вид развитие.

Първо, демократичните режими биха могли да подкопаят собствената си легитимност чрез системни неуспехи в опитите им да работят ефективно. В късния 20 век главните недемократични идеологически източници на легитимност, и най-вече марксизмът-ленинизмът, бяха дискредитирани. Общото възприемане на демократични норми означава, че демократичните правителства са още по-малко зависими от легитимността на представянето си, отколкото са били в миналото. Но продължителната невъзможност да се осигури благоденствие, богатство, функционираща съдебна система, справедливост, вътрешен ред или външна сигурност, може с течение на времето да подкопае легитимността дори и на най-демократичните правителства. Тъй като в хода на времето спомените за авторитарните провали избледняват, раздразнението от демократичните провали вероятно ще се увеличи. По-конкретно, един всеобщ икономически колапс от вида на онзи от 1929-30 може да подкопае легитимността на демокрацията в много страни. Повечето демокрации успяха да преживеят Голямата депресия от 1930-те; някои обаче не издържаха, а това означава, че е вероятно и някои днешни нови демокрации да се поддадат в бъдеще, в отговор на една сравнима с тогавашната икономическа катастрофа.

Второ, преминаването към авторитаризъм на всяка демократична или демократизираща се велика сила, може да предизвика обратен лавинообразен ефект. Възстановяването на авторитаризма в Русия или Съветския съюз би имало обезпокоителни ефекти върху демократизацията в други съветски републики, България, Румъния, Югославия и Монголия; възможно е това да се случи и в Полша, Унгария и Чехословакия. То може да изпрати посланието: „Вие също може да се върнете в бизнеса“ и до други кандидат-деспоти, по други места. По същия начин създаването на авторитарен режим в Индия би могло да има значителен демонстрационен ефект върху други страни от Третия свят. Освен това, дори и ако никоя голяма държава не се върне към авторитаризъм, връщането към диктатури от страна на няколко по-малки, наскоро демократизирани държави, при които липсват обичайните предпоставки за демокрация, би могло да има усилващ ефект върху други страни, където тези предпоставки са силни.

Ако някоя недемократична държава значително увеличи силата си и започне да се разширява извън границите си, това също би могло да стимулира авторитарните движения в други страни. Този стимул би бил особено силен, ако разширяващата се авторитарна държава победи във военен сблъсък една или повече демократични държави. В миналото всички велики сили, които са се развивали икономически, са клонели към териториални разширения. Ако през следващите десетилетия Китай осъществи успешен икономически ръст под авторитарно управление и разшири влиянието и контрола си в Източна Азия, демократичните режими в региона ще бъдат значително отслабени.

Накрая, както през 1920-те и 1960-те години, биха могли да се появят различни стари и нови форми на авторитаризъм, които изглеждат подходящи за нуждите на времето. Авторитарният национализъм може да се задържи в някои страни от Третия свят, а също и в Източна Европа. Религиозният фундаментализъм, който е най-драматично видим в Иран, може да дойде на власт и в други страни, особено в ислямския свят. Олигархичният авторитаризъм може да се развие както в богатите, така и в по-бедните страни, като реакция срещу уравнителските тенденции на демокрацията. В бъдеще биха могли да се появят популистки диктатури, както вече се е случвало, в отговор на защитата, която демокрацията предоставя на различни форми на икономически привилегии, особено в страните, където наемането на земя все още е проблем. И накрая, местни диктатури могат да бъдат наложени в демокрации с две или повече различни етнически, расови или религиозни групи, при което една от групите се опитва да установи контрол над цялото общество.

Всички тези форми на авторитаризъм са съществували в миналото. Създаването на нови такива в бъдеще не е нещо, което се намира отвъд способностите на хората. Една от възможностите може да бъде някаква технократска „електронна диктатура“, в която авторитарното управление е възможно и легитимирано от способността на режима да манипулира информацията, медиите и сложните средства за комуникация. Никоя от тези стари или нови форми на авторитаризъм не е много вероятна, но не може и да се каже, че всяка една от тях е абсолютно невъзможна.

Пречки пред демократизацията

Друг подход към оценката на перспективите пред демокрацията е да се проучат пречките и възможностите за демократизация там, където тя все още не е реализирана. Към 1990 нямаше демократични режими в повече от сто страни. Повечето от тези страни попадат в четири, понякога припокриващи се, гео-културни категории:

1) Самостоятелно създадени марксистко-ленински режими, например в Съветския съюз, където през 80-те години настъпи голяма либерализация и в много от републиките му се оформиха демократични движения;

2) държавите от под-сахарска Африка, които, с някои изключения, си остават еднолични диктатури, военни режими, еднопартийни системи или някакви комбинации от тези три;

3) Ислямски държави, простиращи се от Мароко до Индонезия, които с изключение на Турция и може би Пакистан, имат недемократични режими;

4) Източноазиатски страни, от Бирма през Югоизточна Азия до Китай и Северна Корея, включващи комунистически системи, военни режими, еднолични диктатури и две полу-демокрации (Тайланд и Малайзия).

Пречките пред демократизацията в тези страни са от политическо, културно и икономическо естество. Едно потенциално значимо политическо препятствие пред бъдещата демократизация е буквалната липса на опит с демокрацията в повечето страни, които си останаха авторитарни през 1990-те. Двадесет и три от 30-те страни, които се демократизираха между 1974 и 1990, имаха известна история на демокрация, докато само няколко от страните, които бяха недемократични през 1990, биха могли да претендират за такъв опит. Сред тях бяха няколко представители на третата обратна вълна (Судан, Нигерия, Суринам и вероятно Пакистан), четирима представители на втората обратна вълна, които не бяха отново демократизирани по време на третата (Ливан, Шри Ланка, Бирма, Фиджи) и трима представители на първата вълна, (Естония, Латвия и Литва), чиято ре-демократизация след последната световна война е била възпрепятствана от съветската окупация. Почти всички 90 или повече други недемократични страни от 1990 нямаха значителен опит с демократичното управление. Това очевидно не е решаващо препятствие за демократизацията – ако би било така, то днес нито една страна не би била демократична – но то със сигурност я затруднява.

Една друга пречка пред демократизацията вероятно ще изчезне в редица страни през 90-те години. Лидерите, които основават авторитарни режими или ги управляват от дълго време, са склонни да стават особено ожесточени противници на демократизацията. Ето защо почти всяка форма на промяна на ръководството в рамките на авторитарната система обикновено предхожда някакъв вид придвижване към демокрация. Твърде вероятно е самата човешка смъртност да направи такива промени възможни през 1990-те в някои авторитарни режими. През 1990 дългогодишните управници на Китай, Брега на слоновата кост и Малави, бяха в осемдесетте си години; тези в Бирма, Индонезия, Северна Корея, Лесото и Виетнам бяха в седемдесетте; а лидерите на Куба, Мароко, Сингапур, Сомалия, Сирия, Танзания, Заир и Замбия бяха навършили 60 години. Смъртта или оттеглянето от длъжност на тези лидери биха премахнали една от пречките пред демократизацията в техните страни, но няма да ги направят неизбежни.

Между 1974 и 1990, демократизации се получаваха в режими на лични и военни диктатури, както и в еднопартийни системи. Но все още не се е получавала пълна демократизация в някоя от комунистическите еднопартийни държави, които са били продукти на вътрешни революции. В Съветския съюз настъпи либерализация, което може би ще, или няма да доведе, до пълна демократизация в Русия. В Югославия движения към демокрацията вече започват в Словения и Хърватия. Но югославската комунистическа революция беше до голяма степен сръбска революция, а перспективите за демокрация в Сърбия изглеждат съмнителни. В Камбоджа един изключително брутален революционен комунистически режим беше заменен от по-малко брутален такъв, наложен от външни сили. През 1990 изглежда, че Албания започва да се отваря, но в Китай, Виетнам, Лаос, Куба и Етиопия, марксистко-ленинските режими, създадени в резултат на вътрешни революции, изглеждат твърдо решени да останат на власт. Революциите в тези страни бяха едновременно националистически и комунистически, а следователно там национализмът е подсилвал комунизма по начин, който очевидно не е валиден за окупираната от Съветския съюз Източна Европа.

Едно сериозно препятствие пред демократизацията е липсата или слабостта на реална обвързаност с демократичните ценности сред политическите лидери в Азия, Африка и Близкия изток. Когато не са на власт, политическите лидери там имат добри основания да се застъпват за демокрацията. Проверката на техния демократичен ангажимент идва обаче, след като дойдат на власт. В Латинска Америка демократичните режими обикновено са били сваляни чрез военни преврати. Това се е случвало също в Азия и Близкия изток, но в тези региони отговорни за прекратяването на демокрацията често са били самите демократично избрани лидери, като например: Сингман Ри и Парк Чжон Ни в Корея, Аднан Мендерес в Турция, Фердинанд Маркос във Филипините, Ли Куан Ю в Сингапур, Индира Ганди в Индия и Сукарно в Индонезия. След като са спечелили властта чрез избирателната система, тези лидери са започвали да я подкопават. Те не са имали никаква обвързаност с демократичните ценности и практики.

Но дори и когато азиатските, африканските и близкоизточните лидери повече или по-малко са се придържали към правилата на демокрацията, често е изглеждало така, сякаш го правят с неохота. Много европейски, северноамерикански и латиноамерикански политически лидери от последната половина на двадесети век бяха пламенни и изразителни защитници на демокрацията. Азиатските и африканските държави, за разлика от тях, не предложиха много правителствени ръководители, които да се превърнат в апостоли на демокрацията. Кои бяха азиатските, арабските или африканските еквиваленти на Ромуло Бетанкур, Алберто Лиера Камарго, Хосе Фигерес, Едуардо Фрей, Фернандо Белаунде Тери, Хуан Бош, Хосе Наполеон Дуарте и Раул Алфонсин? Джавахарлал Неру и Коразон Акино бяха такива, а може би имаше и други, но само малко на брой. Никой арабски лидер не ми идва на ум, а е трудно и да се посочи някакъв ислямски лидер, който да е придобил репутация като защитник и поддръжник на демокрацията, докато е бил на власт. Защо е така? Този въпрос с неизбежност води до темата за културата.

Културата

Твърди се, че големите исторически културни традиции по света се различават значително в степента, до която техните нагласи, ценности, вярвания и свързаните с тях модели на поведение, допринасят за развитието на демокрацията. Една дълбоко антидемократична култура би затруднила разпространението на демократичните норми в обществото, тя ще отрича легитимността на демократичните институции и по този начин значително ще усложнява, та дори и пречи, на възникването и ефективното функциониране на тези институции. Тезата за културата обикновено идва в две форми. По-рестриктивната версия гласи, че само западната култура осигурява подходяща основа за развитието на демократичните институции и следователно демокрацията е в голяма степен неподходяща за не-западните общества. В ранните години на третата вълна този аргумент беше изрично посочен от Джордж Кенан. Демокрацията, казва той, е форма на правителство, „която се е развила в северозападна Европа през осемнадесети и деветнадесети век, и то предимно сред страните, които граничат с Ламанша и Северно море (но с известно разширение в Централна Европа), и от които е била пренесена в други части на света, включително в Северна Америка, където народите от тази северозападна европейска зона се появяват като първоначални заселници или колонисти, и така е оформила преобладаващите модели на гражданско управление.“ Следователно демокрацията има „относително тясна база както във времето, така и в пространството; все още трябва да се представят доказателства, че това е естествената форма на управление за народите, живеещи извън тези тесни периметри.“ Според Кенан постиженията на Мао, Салазар и Кастро демонстрират, че авторитарните режими „са били в състояние да провеждат реформи и да подобряват съдбата на човешките маси там, където са пропаднали по-рехавите форми на политическо управление“. Накратко, демокрацията е подходяща само за северозападните и може би централноевропейските страни и техните колонии отвъд океана.[71]

Тезата за западната култура има непосредствени последици за демократизацията на Балканите и Съветския съюз. В исторически план тези райони са били части от Царистката и Османската империи; преобладаващите им религии са православието и исляма, а не западното християнство. Те не разполагат с историческия опит на Западна Европа по отношение на феодализма, Ренесанса, Реформацията, Просвещението, Френската революция и либерализма. Както смята Уилям Уолъс, краят на Студената война и изчезването на Желязната завеса може би са изместили критичната политическа разделителна линия на Изток, по посока на вековната граница между източното и западното християнство. Започвайки на север, тази линия се движи на юг приблизително по границите, разделящи Финландия и Балтийските републики от Русия; през Белорусия и Украйна, разделяйки западната католическа Украйна от източна православна Украйна; на юг и после на запад в Румъния, като разделя Трансилвания от останалата част на страната; а след това през Югославия, приблизително по линията, разделяща Словения и Хърватия от останалите републики.[72] Може би днес тази линия разделя областите, където демокрацията ще пусне корени от онези, в които няма да го направи.

Според една по-малко рестриктивна версия на аргумента за културните пречки, някои от не-западните култури са особено враждебни към демокрацията. Двете култури, най-често цитирани в това отношение, са конфуцианството и ислямът. Тук изглежда има три въпроса, които трябва да бъдат зададени, за да се определи дали тези култури представляват сериозни пречки за демократизацията. Първо, до каква степен традиционните конфуциански и ислямски ценности и вярвания са враждебни към демокрацията? Второ, ако наистина са, то до каква степен тези култури реално възпрепятстват напредъка към демокрация? Трето, ако в миналото те значително са забавяли демократичния напредък, до каква степен е вероятно да продължат да го правят и в бъдеще?

Конфуцианство

Почти няма научни несъгласия във връзка с твърдението, че традиционното конфуцианство е или недемократично, или антидемократично. Единственият смекчаващ фактор тук е степента, до която системата за изпити в класическото китайско общество е отваряла вратите за правене на кариера според таланта, без да взема непременно предвид социалния произход. Но дори и да е така, една меритократична система за създаване на кадри все още не създава демокрация. Никой не би могъл да опише някоя модерна армия като демократична, само защото офицерите в нея се насърчават въз основа на способностите си. Класическото китайско конфуцианство и неговите производни в Корея, Виетнам, Сингапур, Тайван и (в малко по-размита форма) Япония подчертава важността на групата пред онази на личността, авторитета пред свободата и отговорностите над правата. Конфуцианските общества нямат традиция на противопоставяне на правата срещу държавата; доколкото съществуват индивидуални права, те са създадени от държавата. Хармонията и сътрудничеството са предпочитани пред несъгласието и конкуренцията. Поддържането на реда и уважението към йерархията са централни ценности. Конфликтът на идеи, групи и партии се възприема като нещо опасно и нелегитимно. И, което е най-важно, конфуцианството обединява обществото и държавата, и не предоставя легитимност на автономните социални институции на национално ниво.

На практика конфуцианските общества, както и обществата, повлияни от тях, са били непримирими към демокрацията. В Източна Азия само две държави, Япония и Филипините, са имали някакъв по-продължителен опит с демократичното управление преди 1990. И в двата случая демокрацията е продукт на американско присъствие. А освен това Филипините са преобладаващо католическа страна. В Япония конфуцианските ценности са специфично интерпретирани и обединени с местните културни традиции.

Континентален Китай никога не е имал опит в демократичното управление, а демокрацията от западен вид е била подкрепяна през годините само от сравнително малки групи на радикални дисиденти. Основните демократични критици тук не са се отказвали от ключовите елементи на конфуцианската традиция.[73] Модернизаторите на Китай (според фразата на Лушин Пай) са „конфуцианските ленинисти“ от националистическите и комунистическите партии. В края на 1980-те години, когато бързият икономически растеж в Китай предизвика нова поредица от искания за политически реформа и демокрация от страна на ученици, интелектуалци и градски групи от средната класа, комунистическото ръководство реагира по два начина. Първо, то формулира една теория за „нов авторитаризъм“, базирана на опита на Тайван, Сингапур и Корея, според която на китайския етап на икономическо развитие държавата се нуждае от авторитарно управление, за да постигне балансиран икономически растеж и да ограничи неприятните последици от развитието. Второ, ръководството насилствено потисна демократичното движение в Пекин и на други места през юни 1989.

В Китай икономиката подсилва културата при задържането на демокрацията. В Сингапур, Тайван и Корея, от друга страна, към края на 1980-те години грандиозният растеж създаде икономическата основа за демокрация. В тези страни икономиката се сблъска с културата при оформянето на политическото развитие. През 1990 Сингапур е единствената държава с „високи доходи“, която не е износител на петрол (както е определена от Световната банка), и в която няма демократична политическа система, а лидерът на Сингапур е убеден изразител на конфуцианските ценности, в противовес на онези на западната демокрация. През 1980-те премиерът Ли Куан Ю обяви преподаването и разпространяването на конфуцианските ценности за приоритет на своята държава-град. Освен това той предприе решителни мерки за ограничаване и потискане на несъгласието в страната, както и за предотвратяване на медийната критика на правителството и неговите политики. Ето защо на Сингапур може да се гледа като на авторитарна конфуцианска аномалия сред богатите страни по света. Интересно е дали той ще си остане такъв и сега, когато Ли, който е създател на държавата, изглежда частично започва да се отдръпва от политическата сцена.

В края на 1980-те години и Тайван, и Корея се движеха в демократична посока. От историческа гледна точка, Тайван винаги е бил периферна част на Китай. Островът е бил окупиран от японците в продължение на 50 години, а през 1947 жителите му се бунтуват срещу налагането на китайски контрол. Националистическото правителство пристига тук през 1949, след като е било унизително победено от комунистите – едно поражение, което ще направи невъзможно „за повечето националистически лидери да си позволяват арогантността, свързана с традиционните конфуциански понятия за власт.“ Бързото икономическо и социално развитие допълнително отслабва влиянието на традиционното конфуцианство. Появата на значителна предприемаческа класа, съставена предимно от местни тайванци, създава (по много не-конфуциански начин) един източник на власт и богатство, който е много независим от държавата, доминирана от политици, дошли най-вече от континента. Тук това води до „фундаментална промяна в китайската политическа култура, която не се е получавала нито в самия Китай, нито в Корея или Виетнам – и никога не е съществувала реално в Япония.“[74] По такъв начин впечатляващото икономическо развитие на Тайван преодолява сравнително слабото конфуцианско наследство, а през късните 1980 години Чанг Чинг-куо и Ли Тенг-уи реагират на напреженията, породени от икономическите и социални промени, като правят възможно постепенното отваряне на политическите процеси в обществото си.

В Корея класическата култура включва елементи на мобилност и егалитаризъм, заедно с конфуцианските компоненти, непримирими към демокрацията, включително и традиция на авторитаризъм и управление на „силната ръка“. Както казва един корейски учен, „хората тук не мислят за себе си като за граждани, които имат право да упражняват и да изпълняват задълженията си, те са склонни да гледат нагоре в очакване на указания и покровителство, за да оцелеят“.[75] В края на 1980-те, урбанизацията, образованието, появата на значителна средна класа и внушителното разпространение на християнството – всички тези фактори допринасят за отслабването на конфуцианството като пречка за демокрацията в Корея. И все пак си остава неясно дали борбата между старата култура и новия просперитет е била окончателно решена в полза на последната.

Моделът от Източна Азия

Взаимодействието между икономическия прогрес и азиатската култура изглежда е създало някакъв вид отчетливо източноазиатско разнообразие от демократични институции. От 1990 насам, в нито една източноазиатска страна освен Филипините (които в много отношения са повече латиноамериканска, отколкото източноазиатска култура) не е имало предаване на властта от демократично избрано правителство на една партия към демократично избрано правителство на друга партия. Прототипът е Япония, която безспорно е демокрация, но в нея управляващата партия никога не е била изключвана от властта. Японският модел на демокрация с доминираща партия, както посочва Пий, се е разпространил навсякъде в Източна Азия. През 1990 две от трите опозиционни партии в Корея се сляха с правителствената партия, за да формират политически блок, който по същество щеше да изключи от властта оставащата опозиционна партия, водена от Ким Де Йонг и базирана в региона Чола. В края на 1980-те години демократичното развитие в Тайван изглежда се движеше по посока към избирателна система, в която Куоминтангът (КМТ) вероятно ще си остане доминираща партия, а Демократичната прогресивна партия се ограничава до ролята на постоянна опозиция. В Малайзия коалицията на трите водещи партии от малайските, китайските и индийските общности (първо в Партията на алианса, а след това в Националния фронт) контролира властта непрекъснато от 1950-те до 1980-те. В средата на 1980-те, заместникът и наследник на Лий Куан Ю, Го Чок Тонг, възприе подобен тип партийна система като най-добрата за Сингапур:

Мисля, че една стабилна система е такава, в която има водеща [mainstream] политическа партия, която представлява най-широките кръгове от населението. След това вече може да има и няколко други партии по периферията, [но само] много сериозно настроени партии. Те не могат да имат по-широки възгледи, но въпреки това представляват някои секционни интереси. А мейнстриймът се връща [на власт] през цялото време. Мисля, че това е добре. И не бих молил за извинение, ако стигнем до такава ситуация в Сингапур.“[76]

Основен критерий за демокрацията е справедливата и открита конкуренция за гласовете между отделните политически партии, без тормоз от страна на правителството или налагане на ограничения върху опозиционните групи. Япония явно е издържала този тест в продължение на десетилетия със своите свободи на словото, пресата и събранията, както и с разумно справедливи условия за избирателна конкуренция. В останалите азиатски системи с доминиращи партии условията на конкуренция са били изкривявани в полза на правителството в продължение на много години. Към края на 80-те обаче условията в някои държави станаха по-равноправни. В Корея правителствената партия не успя да спечели контрола над законодателната власт през 1989 и този неуспех вероятно беше основен фактор за последвалото сливане с двама от опонентите ѝ. В Тайван постепенно бяха премахнати ограниченията върху опозицията. Ето защо е възможно и други страни от Източна Азия да заприличат повече на Япония при осигуряването на равнопоставеност в условията на играта, която правителствената партия винаги печели. Може да се каже, че през 1990 системите с доминиращи партии в Източна Азия обхващаха едно широко пространство между демокрацията и авторитаризма, при което Япония представлява едната крайност, Индонезия – другата, а страни като Корея, Тайван, Малайзия и Сингапур се намират някъде между тях (повече или по-малко в този ред).

Такава система може и да отговаря на формалните изисквания на демокрация, но тя се различава съществено от демократичните системи, разпространени на Запад, където се приема, че политическите партии и коалиции не само ще се конкурират свободно и равноправно за властта, но и че вероятно ще се редуват при управлението. За разлика от тях, системите с доминиращи партии в Източна Азия изглежда допускат конкуренция, но не и смяна на властващата партия. Те допускат участие в изборите за всички, но участие в кабинета само за онези от „основната“ [mainstream] партия. Този тип политическа система предлага демокрация без обращаемост. Това представлява вид адаптация на западните демократични практики, които обаче служат не на западните ценности за конкуренция и промяна, а на азиатските ценности за консенсус и стабилност.

В сравнение с авторитарните системи, западните демократични системи са по-малко зависими от легитимността на представянето си, тъй като неуспехите се приписват на предишното правителство, вместо на самата система, а премахването от власт и замяната на предишните управляващи помагат за подновяването на системата. Източноазиатските общества, които са възприели или изглежда възприемат модела на доминиращата партия, разполагаха с несравними записи за икономически успех във времената от 1960-те до 1980-те. Но какво ще се случи, ако и когато 8-процентните темпове на растеж спаднат; когато безработицата, инфлацията и другите форми на икономически бедствия ескалират; или пък социалните и икономически конфликти се засилят? В една западна демокрация отговорът би бил да се сменят управляващите сили. Но в демокрацията с доминираща партия нещо такова би представлявало революционна промяна. Ако структурата на политическата конкуренция не позволи това да се случи, недоволството от правителството може да доведе до демонстрации, протести, бунтове и опити за мобилизиране на популярната подкрепа с цел сваляне на правителството. От своя страна правителството пък ще бъде изкушено да отговори чрез потискане на несъгласието и налагане на авторитарен контрол. Следователно, основният въпрос тук е до каква степен системата на доминиращи партии в Източна Азия се намира в зависимост от наличието на непрекъснат и съществен икономически растеж? Може ли тази система да оцелее и при условия на продължителен икономически спад или стагнация?[77]

Ислям

„Конфуцианската демокрация“ е очевидно противоречие в определението. Не е ясно обаче дали фразата „ислямска демокрация“ е също такова противоречие. Егалитаризмът и доброволчеството са централни теми в исляма. „Високата култура на исляма“, твърди Ърнест Гелнер, е „надарена с редица черти – унитаризъм, етика, подчинена на правила, индивидуализъм, придържане към Писание, пуританизъм, егалитарно отвращение към посредничеството и йерархиите, сравнително слаба натовареност с магически вярвания… [С други думи], все неща, които съвпадат с изискванията на модерността или модернизацията“. Освен това в общи линии те са съвместими с изискванията на демокрацията. Ислямът обаче отхвърля всякакво разграничение между религиозната и политическата общност. Следователно при него липсва [западно-християнската] равнопоставеност между Цезар и Бог[78], а политическото участие е обвързано с религиозната принадлежност. Фундаменталисткият ислям изисква политическите управници в една мюсюлманска страна да са практикуващи мюсюлмани, шериатът да бъде основен закон, а улемата [ислямската нация] да има „решаващ глас при формулирането или поне преразглеждането и ратифицирането на всички правителствени политики“.[79] Доколкото правителствената легитимност и политика произтичат от религиозната доктрина и религиозната експертиза, ислямските понятия за политика се различават и противоречат на предпоставките за демократичните политики.

Ислямската доктрина следователно съдържа елементи, които могат да бъдат едновременно сродни с, но и непримирими към демокрацията. На практика обаче единствената ислямска страна, която е поддържала напълно демократична политическа система за по-дълъг период от време, е Турция, където Мустафа Кемал Ататюрк категорично отхвърли ислямските концепции за обществото и политиката, и енергично се опита да създаде светска, модерна, от западен тип национална държава. Но опитът на Турция с демокрацията не е някакъв безпроблемен успех. По други места в ислямския свят, Пакистан направи три опити за постигане на демокрация, никой от които не продължи дълго. Докато турската демокрация е прекъсвана от спорадични военни намеси, Пакистан има бюрократично и военно управление, прекъсвано от спорадични избори.

Единствената арабска страна, която е поддържала някаква форма на демокрация (и то от специален, компромисен вид) в продължение на дълго време, е Ливан. Неговата демокрация обаче представлява консолидационна олигархия, а 40-50% от населението на страната е християнско. След като мюсюлманите станаха мнозинство в Ливан и започнаха да утвърждават [присъствието и културата си], ливанската демокрация се срина. Между 1981 и 1990 само две от 37 страни в света с мюсюлманско мнозинство бяха обявени за „свободни“ в годишните проучвания на Freedom House: Гамбия за две години и Турската република Северен Кипър за четири. Каквато и да е съвместимостта между исляма и демокрацията на теория, на практика те рядко са се погаждали.

Опозиционните движения срещу авторитарните режими в Южна и Източна Европа, в Латинска Америка и в Източна Азия, почти универсално възприемат западните демократични ценности и провъзгласяват желанието си да установят демокрация. Това не означава, че, ако имат възможност да го направят, те непременно ще въвеждат демократични институции, но поне си служат с реториката на демокрацията. В авторитарните ислямски общества, напротив, движенията, изрично провеждащи кампании за демократична политика, са относително слаби, а най-силната опозиция идва от страна на ислямските фундаменталисти.

В края на 80-те години вътрешните икономически проблеми, в съчетание с лавинообразните ефекти на демократизацията по други места, накараха правителствата на няколко ислямски държави да отпуснат контрола върху опозицията и да се опитат да подновят легитимността си чрез избори. Основните първоначални печеливши от тези реакции бяха ислямските фундаменталисти. В Алжир Ислямският фронт за спасение помете местните избори през юни 1990 (първите свободни избори, откакто страната е получила независимостта си през 1962). В йорданските избори от 1989 ислямските фундаменталисти спечелиха 36 от 80-те места в парламента. В Египет много кандидати, свързани с Мюсюлманското братство, бяха избрани в парламента през 1987. В няколко други страни ислямските фундаменталистки групи планират въстания, според медийни репортажи. Силните изборни представяния на ислямските групи отчасти отразяват отсъствието на други опозиционни партии, някои от които са под правителствена забрана, а други бойкотират изборите. И въпреки това фундаментализмът изглежда придобива нова сила в страните от Близкия изток, особено сред младите хора. Силата на тази тенденция принуди светските ръководители на правителствата в Тунис, Турция и другаде да приемат политики, застъпвани от фундаменталистите, и да направят политически жестове, демонстриращи собствената им ангажираност към исляма.

По такъв начин либерализацията в ислямските държави подпомогна усилването на важни социални и политически движения, чийто ангажимент към демокрацията е несигурен. В някои отношения позицията на фундаменталистките партии в ислямските общества от началото на 1990-те години повдига въпроси, аналогични на онези, поставяни от комунистическите партии в Западна Европа през 1940-те и отново през 1970-те години. Дали съществуващите правителства ще продължават да отварят политиките си и да провеждат избори, в които ислямските групи могат да се конкурират свободно и равностойно? Ще бъде ли позволено на ислямските групи да получат мнозинство в такива избори? И, ако наистина спечелят изборите, то дали военните, които в много ислямски общества (напр. Алжир, Турция, Пакистан и Индонезия) са силно светски настроени, ще им позволят да формират правителство? Ако действително формират правителство, ще преследва ли то радикално-ислямски политики, които биха подкопали демокрацията и отчуждили модерните и западно-настроени елементи в обществото?

Границите на културните препятствия

Както изглежда, в конфуцианските и ислямските общества съществуват силни културни пречки пред демократизацията. И все пак съществуват основания да се съмняваме, че те задължително трябва да предотвратяват демократичното развитие. Първо, подобни културни аргументи не са се доказвали в миналото. В един момент много учени са твърдели, че католицизмът е пречка за демокрацията.[80] Други, във Веберианската традиция, са твърдели, че католическите страни едва ли ще се развиват икономически по същия начин като протестантските. Но през 1960-те, 70-те и 80-те, католическите държави станаха демократични и имаха средно по-високи темпове на икономически растеж от протестантските. По същия начин в един момент Вебер и други са твърдели, че страните с конфуцианска култура не биха могли да постигнат успешно капиталистическо развитие. Към 1980-те обаче, едно ново поколение учени вижда в конфуцианството една от основните причини за грандиозния икономически растеж на източноазиатските общества. Дали в по-дългосрочен план теорията, според която конфуцианството възпрепятства демократичното развитие, ще се окаже по-жизнеспособна от тезата, че конфуцианството възпрепятства икономическото развитие? Аргументите, че определени култури са постоянни пречки за промяната, трябва да се разглеждат с определен скептицизъм.

Второ, големите културни традиции като исляма и конфуцианството са много сложни корпуси от идеи, вярвания, доктрини, допускания и модели на поведение. Във всяка голяма култура, включително и конфуцианството, има елементи, които са съвместими с демокрацията – по същия начин, по който протестантството и католицизмът съдържат елементи, които са явно недемократични. Конфуцианската демокрация може и да е противоречие в определението, но демокрацията в конфуцианското общество не трябва непременно да бъде същото. Истинският въпрос тук е кои елементи в исляма и конфуцианството са благоприятни за демокрацията – и как, тоест при какви обстоятелства, те могат да заменят недемократичните аспекти на тези културни традиции.

Трето, в исторически план културите са динамични, а не застояли [системи]. Доминиращите вярвания и нагласи в едно общество се променят. При запазване на елементи на приемственост, преобладаващата култура в едно общество при дадено поколение може да се различава значително от онова, което е била преди едно или две поколения. През 1950-те години испанската култура обикновено се описва като традиционна, авторитарна, йерархична, дълбоко религиозна и ориентирана към неща като чест и статус. През 1970-те и 80-те тези думи вече нямат място в описанието на испанските нагласи и ценности. Културите се развиват и, както се случи в Испания, най-важната сила, която води до културни промени, често е самото икономическо развитие.

Икономика

Само малко са връзките между социалните, икономическите и политическите феномени, които са по-силни от онези между нивото на икономическо развитие и наличието на демократична политика.[81] Повечето богати страни са демократични, а повечето демократични страни (с Индия като най-драматично изключение) са богати. Връзката между богатството и демокрацията предполага, че преходите към демокрация трябва да се осъществяват главно в страни, намиращи се на средно ниво на икономическо развитие. В бедните страни демократизацията е малко вероятна; в богатите страни тя обикновено вече е настъпила. Между тях съществува един вид „зона на политически преход“: за страните на това средно икономическо ниво е най-вероятно да преминат към демокрация, а повечето страни, които преминават към демокрация, ще се намират на това ниво. И в хода на икономическото си развитие, докато страните преминават към преходната зона, те ще притежават добри изгледи за демократизация.

И действително, преходите от авторитаризъм към демокрация по време на третата вълна са силно съсредоточени в тази преходна зона, особено в нейните горни граници. Изводът изглежда ясен. Бедността е сред главните – а вероятно и главната – пречка пред демократичното развитие. Бъдещето на демокрацията зависи от бъдещето на икономическото развитие. Пречките пред икономическото развитие са пречки и пред разширяването на демокрацията.

Третата вълна на демократизация бе поставена в ход от извънредния световен икономически растеж през 1950-те и 60-те години. Тази ера на растеж приключи с увеличаването на цените на петрола от 1973-74. Между 1974 и 1990 демократизацията се ускори по целия свят, но глобалният икономически растеж се забави. Налице бяха обаче съществени разлики между темповете на растеж сред отделните региони. Източноазиатските нива си останаха високи през 1970-те и 80-те, а общите темпове на растеж в Южна Азия се увеличиха. От друга страна темповете на растеж в Близкия изток, Северна Африка, Латинска Америка и Карибите рязко спаднаха от 1970-те до 80-те. Тези в под-сахарска Африка пък буквално се сринаха. БВП на глава от населението в Африка се намираше в застой в края на 1970-те, и продължи да намалява с 2.2% годишно през 1980-те. С други думи, икономическите пречки пред демократизацията в Африка очевидно са се увеличили през 1980-те години. Перспективите за 1990-те също не са окуражителни. Дори ако икономическите реформи, облекчаването на дълговете и икономическата помощ се материализират, Световната банка прогнозира за Африка средно годишни темпове на растеж на БВП на глава от населението от само 0.5% за остатъка от века.[82] Ако тази прогноза се окаже точна, пречките пред демократизацията в под-сахарска Африка ще си останат трудно преодолими и през двадесет и първия век.

Световната банка беше по-оптимистична в прогнозите си за икономическия растеж в Китай и недемократичните страни от Южна Азия. Но сегашните ниски нива на богатство в тези страни означават обикновено, че дори при годишни темпове на растеж на глава от населението от 3 до 5%, икономическите условия, благоприятни за демократизацията, ще продължат да се усилват.

През 1990-те мнозинството от страните, в които икономическите условия за демократизация вече са налице или се появяват бързо, се намират в Близкия изток и Северна Африка (вж. Таблица 1). Икономиките на много от тези страни (Обединените арабски емирства, Кувейт, Саудитска Арабия, Ирак, Иран, Либия, Оман) зависят до голяма степен от износа на петрол, което засилва контрола върху държавната бюрокрация. Това обаче не прави невъзможна демократизацията. Държавните бюрокрации в Източна Европа имаха много повече власт, отколкото онези на износителите на петрол. Така че в някакъв момент тази власт би могла да се срути сред последните също толкова драматично, колкото и сред първите.

Таблица 1 – Горен и среден доход сред недемократичните страни –

БНП на глава от населението (1988 г.)

Ниво на доходи

Aрабски Близък изток

Югоизточна Азия

Африка

Други

Горен доход

(>$ 6000)

(ОАЕ) (Кувейт) (Саудитска Арабия)

Сингапур

Горен среден доход ($ 2,000-5,500)

(Ирак)

(Иран)

(Либия)

(Оман) *

Алжир *

(Габон)

Югославия

Долен среден доход

($ 500-2.200)

Сирия

Йордан *

Тунис *

Малайзия *

Тайланд *

Камерун *

Парагвай

$ 1000

Мароко *

Египет *

Йемен *

Ливан *

Конго *

Бряг на слоновата кост

Зимбабве

Сенегал *

Ангола

Забележка: () = основен износител на петрол

* = средногодишен темп на растеж на БВП 1980-1988 г.> 3.0%

Източник: Световна банка, Доклад за световното развитие от 1990

(Ню Йорк: Oxford University Press, 1990), 178-181.

През 1988 Алжир, заедно други държави от Близкия изток и Северна Африка, вече достигна ниво, благоприятно за демократизацията; Сирия се приближаваше до нея; Йордания, Тунис, Мароко, Египет и Северен Йемен се намираха доста под зоната на преход, но бяха постигнали бърз растеж през 1980-те. Близкоизточните икономики и общества се доближават до точката, в която ще станат прекалено богати и твърде сложни, за да могат да поддържат различните си традиционни, военни и еднопартийни системи на авторитарно управление. Вълната от демократизация, която разтърси света през 1970-те и 80-те години, може да се превърне в доминираща черта на политиката в Близкия изток и Северна Африка през 1990-те години. А след това ще се появи с нова острота въпросът за взаимодействието между икономиката и културата: какви точно политически форми могат да се появят в тези страни когато икономическият просперитет започне да взаимодейства с ислямските ценности и традиции?

В Китай пречките пред демократизацията са от политическо, икономическо и културно естество; в Африка те са преобладаващо икономически; а в бързо развиващите се страни от Източна Азия и в много ислямски страни те са предимно културни.

Икономическо развитие и политическо лидерство

Когато става дума за утвърждаването на демокрацията, историята е опровергавала както оптимистите, така и песимистите. Събитията от бъдещето най-вероятно ще направят същото. В много общества съществуват огромни пречки пред разширяването на демокрацията. Третата вълна, „глобалната демократична революция“ от края на ХХ век, няма да продължи вечно. Тя може да бъде последвана от нова вълна на авторитаризъм, достатъчна, за да представлява трета обратна вълна. Това обаче няма да попречи на четвъртата вълна на демократизация да се появи и развие в някакъв момент от двадесет и първи век. Ако може да се съди по миналото, двата най-решителни фактора, които засягат бъдещата консолидация и разширяване на демокрацията, ще бъдат икономическото развитие и политическото лидерство.

Повечето бедни общества ще си остават недемократични, докато си остават бедни. Бедността обаче не е нещо неизбежно. В миналото държави като Южна Корея, за които се предполагаше, че са затънали в икономическа изостаналост, удивиха света, като бързо постигнаха просперитет. През 1980-те сред развойните икономисти се появи нов консенсус относно начините за насърчаване на икономическия растеж. Не е ясно дали консенсусът от 1980-те ще се окаже по-траен и по-продуктивен от много по-различния консенсус сред икономистите, който преобладаваше през 50-те и 60-те години. Новата ортодоксалност обаче изглежда вече е довела до значителни резултати в много страни.

И все пак съществуват две причини да сдържаме надеждите си. Първо, икономическото развитие на много, много, много закъснелите страни – което в значителна степен означава Африка – може да се окаже по-трудно, отколкото онова на предшестващите ги страни, тъй като предимствата на изостаналостта се компенсират от все по-разширяващата се и исторически безпрецедентна разлика между богатите и бедните страни. Второ, в богатите и доминирани от информационно-технологически компоненти общества, могат да се появят нови форми на авторитаризъм. Ако неудачни обстоятелства като тези не се реализират, то икономическото развитие би трябвало да създаде условия за постепенното заместване на авторитарните политически системи с демократични. Времето е на страната на демокрацията.

Икономическото развитие прави демокрацията възможна; политическото лидерство я прави реална. За да се създадат демокрации, бъдещите политически елити ще трябва да вярват, като минимум, че демокрацията е най-малко лошата форма на управление за обществата им и за самите тях. Освен това те ще се нуждаят от умения, които да доведат до прехода към демокрация, докато в същото време се сблъскват както с радикални опозиционери, така и с авторитарни силовици, които неизбежно ще се опитват да подкопават усилията им. Демокрацията ще се разпространи само до степента, до която хората, упражняващи власт по света и в отделните страни, искат тя да се разпространява. Век и половина след като Токвил наблюдава появата на модерна демокрация в Америка, последователните вълни на демократизацията вече са достигнали брега на диктатурата. Подсилена от нарастващия прилив на икономическия прогрес, всяка следваща вълна стига малко по-далеч – и се отдръпва назад по-малко – в сравнение с предшествениците си. Или, за да перифразираме метафората, историята може и да не се движи по права линия, но когато на кормилото се намират квалифицирани и решителни лидери, тя все пак се движи напред.

Самюъл Хънтингтън е известен американски социолог и политолог, най-известен като създател на геополитическата концепция за „сблъсъка на цивилизациите“. Основните му интереси включват сферите на националната сигурност и стратегия, взаимоотношенията между гражданското население и военните, демократизацията и икономиката на развиващите се страни, културните фактори, които оказват влияние на световната политика и проблемите на американската национална идентичност.

Коментари (3)

- 29-04-2018|Златко

И отново един текст, чието значение – особено за хуманитарната научна общност в България – едва ли може да бъде надценено. Рядко съм срещал писания, научни или не, с такава предсказателна и обяснителна мощ. Човек буквално проглежда отново, след като се е запознал/а с тезите на Самюъл Хънтингтън…

- 01-05-2018|Кирил Котев от Котел

На кого му пука, че е така, Златко. В момента в Прегледа се лутат 12 лунатици. Отдели малко време и за важните глупости около нас, там има туй-онуй. Усмихни се живо и здраво!

- 02-05-2018|Златко

А ти все пак се опитвай да понадникваш отвъд ръба на котела, Кириле. Само от време на време, не постоянно, искам да кажа. Инак овце без история колкото си поиска човек – и вътре, и извън всякакви възможни котли…

Там, където Музеят на геноцида премълчава

(най-вече) съдбата на евреите

Автор(и): Род Нордланд

ВИЛНЮС, Литва – По време на Холокоста много литовски евреи са били убити не в нацистките лагери на смъртта, а по-скоро от съседите си – обикновено те са били застрелвани или дори бити до смърт. Общо 90 процента от онези около 250 000 литовски евреи са загинали, с което е изличена една общност, която е била част от литовския живот в продължение на пет века.

Ето защо може да се окаже изненада, че във Вилнюс, столицата на страната, има процъфтяващ еврейски читалищен център (включително кафене, където се сервират багели [вид еврейски кифлички]), разширен нов еврейски музей и напълно функционираща синагога – всички те облагодетелствани от едно про-западно правителство, което насърчава литовските евреи да се върнат и е предложило да обяви 2019 за „година на евреите“.

В квартала Понари, в покрайнините на града, днес има паметник, който най-после включва имената на онези 70 000 евреи, които са били съблечени голи и убити в гората там. А в града има огромен музей на жертвите на геноцида.

Но именно това е мястото, където светлата картина изведнъж помътнява.

Доскоро музеят, който се намира в някогашното главно управление на SS, а по-късно и КГБ, дори не споменаваше Холокоста, в който нацистите са използвали литовски партизани и полицаи, за да унищожават евреите в страната.

Повече евреи са били убити в Литва, както в реални цифри, така и в проценти, от евреите, загинали в много по-голямата и по-гъсто населена Германия.

Думата „геноцид“ в името на музея се отнася до онова, което руснаците са извършили след окупацията на страната през 1945 г. И макар че съветската власт действително е била брутална, само малко историци биха я класифицирали като геноцид.

Около 20 000 литовци са били убити в сталинистки чистки и в сибирски лагери, където са депортирани четвърт милион литовци. Никога не е имало реални опити да се унищожи литовското население.

През 2011 г., след международна критика, Музеят на жертвите на геноцида добави едно помещение в малка килия за разпити на КГБ, в мазето на сградата, посветена на геноцида срещу евреите. Но в останалите три етажа на сградата (която заема голяма част от улицата тук) продължава да се описва само онова, което Русия е извършила като „геноцид“.

Довид Катц, американско-еврейски изследовател на [езика] идиш, а също историк с литовско потекло, нарича музея „версия на отричането на Холокоста от 21-ви век“. Катц, който живее във Вилнюс, е редактор на уебсайта за защита на историята, посветен на борба срещу онова, което той разбира като ревизионистки подход на Литва към Холокоста.

„Да се нарича онова, което Съветите са извършили ‚геноцид‘, е всъщност двусмислена софистика, целяща да превърне жертвите в престъпници, а убийците в герои“, казва той.

Но Роналдас Рацинскас, изпълнителният директор на Международната Комисия за оценка на нацистките и съветски окупационни режими в Литва, казва: „Трябва да правим опити за избягване на ‚Олимпиада на страданията‘, като престанем да задаваме въпроси от рода на ‚Кой е страдал повече?‘ или ‚Коя окупация е по-добра или по-лоша?‘„

Критици на комисията заявяват, че нейното предназначение е да направи съветската окупация равностойна на Холокоста.

Много неща във Вилнюс, някога световно известен като център на еврейската култура и ученост, кара днес литовските евреи да се чувстват неудобно. Улици са кръстени на хора като Казис Скирпа, който е подкрепял идеята за прочистването на Литва от евреи още преди началото на Холокоста, или пък на дати като „23 юни“ – денят, в който е започнала германската инвазия и литовският Холокост.

Главното входно стълбище на една от най-известните църкви в столицата, Евангелската реформирана църква (която е икуменически [общоцърковно] свързана с американското презвитериално вероизповедание), е направено от надгробни камъни от еврейски гробища. Някои от еврейските надписи по камъните все още са ясно видими.

Един от говорителите на църквата, Нериус Криксчикас, отдава вината за това на съветските власти, които са иззели църквата и са я ремонтирали. Той казва, че властите се надяват евентуално да премахнат надгробните камъни, но имат определени затруднения, тъй като това е регистрирано историческо място.

„Масовото унищожаване на културното наследство е ясно указание за антисемитизма и антипротестантството на съветския режим“, казва г-н Криксчикас.

В по-голям мащаб, гигантският съветски Дворец на концертите и спорта, където играят известните литовски баскетболни звезди, е построен върху старо еврейско гробище. Правителството иска да го разшири, вместо да го събори.

Малката еврейска общност в Литва, която наброява между 3 000 и 4 000 души, е дълбоко разделена по въпроса как да реагира на такива проблеми. Ренелдас Вайсбродас, изпълнителен директор на асоциацията на еврейската общност в Литва, заявява, че очаква еврейските надгробни камъни от църквата да бъдат евентуално върнати, като част от процеса, който протича в целия град, по отношение на подобни обекти.

„Това е направено по съветско време, когато надгробни камъни са се използвали за всякакви строителни проекти“, казва той. „Но трябва също да признаем, че през изминалите години имаше прекрасен проект от страна на местните власти тези камъни да бъдат заменени и събрани на подходящо място. Това е причината, поради която те се връщат бавно“.

Симонас Гуревициас, ръководител на Асоциацията на еврейската общност във Вилнюс – местна група, която се е отделила от националната асоциация – заявява, че самото гробище има огромно историческо значение и че по-голямата част от него си остава непокътната, ако и всички надгробни камъни да са били използвани за строителни материали.

„Съветите не случайно са изградили Спортния дворец там. Те са го построили като част от антисемитска кампания за унищожаване на еврейски места“, казва той. „И този съветски деспотизъм ли е част от наследството, което бихме искали да запазим?

Този болезнен дебат е част от един друг, по-широк, в който източноевропейските държави продължават да се борят с наследството на Холокоста.

Г-н Катц, ученият, е сред онези, които описват литовския подход към собствената история като „двоен геноцид“ – с което се имат предвид опитите да се приравнят съветските окупации в Източна Европа с Холокоста, например чрез национални празници, отбелязващи нацистките и съветски злодеяния на една и съща дата.

Много преди Полша да предизвика ожесточени дебати тази година с въвеждането на един закон, който прави престъпление от всяко обвинение против поляците за съучастие в Холокоста, Литва вече беше въвела още по-широк такъв закон върху книгите си. От 2010 г. насам Литва е криминализирала всяко „отричане или грубо тривиализиране“ на съветски или нацистки геноцид, както и на престъпления срещу човечеството.

Ефраим Зуроф, главният преследвач на нацистки престъпници от центъра „Саймън Визентал„, заявява, че центърът разполага с имената на 20 000 литовци, които са участвали в Холокоста, но само трима от тях са били преследвани и осъдени, а никой никога не е лежал в затвора. „Това е виц“, казва той.

„Доскоро Литва наистина беше локомотивът, теглещ целия този влак на изопачаването на Холокоста в Източна Европа“, казва той. Сега вече Полша, Унгария и Украйна – всички те се опитват да омаловажат Холокоста, според него.

„Ако всички са виновни, никой не е виновен“, добавя той.

Г-н Катц счита литовската комисия за един от начинателите на концепцията за двойния геноцид.

„Това е масивен опит за пренаписване на историята“, казва той. „Двойният геноцид го прави да звучи толкова универсално и безспорно, че хората дори не разбират, че всъщност се ангажират с подкрепата на едно крайнодясно преразглеждане на историята, което превръща убийците в герои. Буквално всички източноевропейски убийци са били и антисъветски настроени.“

Г-н Рацинскас, изпълнителният директор на Комисията, казва, че групата има отделна подкомисия за Холокоста, включваща международни еврейски представители, сред тях членове на Яд Вашем, центърът за възпоменание на Холокоста в Израел.

Миналата седмица литовският парламент реагира на споровете за Музея на жертвите на геноцида, като гласува да разгледа мярка, която ще промени името на музея в „Музей на окупацията“. Законопроектът все още трябва да бъде приет.

Моника Кареняускайте, главен историк на организацията, към която принадлежи музеят, Центърът за изследване на геноцида и съпротивата, заявява, че дейността на музея е съсредоточена върху съветските престъпления, отчасти защото сградата е на място, където са били извършени много от изтезанията и убийствата на КГБ, докато престъпленията в Холокоста са извършвани по други места.

„Днес ще се радваме да променим тази насоченост и да се съсредоточим повече върху нацистките престъпления и Холокоста“, казва тя, но финансирането е недостатъчно, а и мнозина сред по-старите литовци и особено бившите политически затворници настояват дейността на музея да бъде концентрирана върху онова, което те считат за „съветски геноцид“.

Г-н Катц, ученият, намира това смешно. „Поздравления за отказа от недобросъвестната кампания за установяване на фалшив геноцид, чрез който да се омаловажи истинския, който се е случил тук“, казва той. „Трябва да се отиде много по-далеч от простата смяна на името му.“

Род Нордланд е американски журналист и автор. Работил е като чуждестранен кореспондент в повече от 150 държави и по много „горещи точки“ на планетата, сред тях Бангкок, Бейрут, Багдад, Кайро, Сараево, Сан Салвадор, Исламабад и Кабул. Понастоящем е базиран в Афганистан като ръководител на бюрото на на „Ню Йорк Таймс“ в Кабул.

Смехориите и страховете на бъдещето, което вече чука на вратата

Автор(и): Златко Енев

Ща започна днешното – надявам се кратко – размишление с един колкото смешен, толкова и поучителен инцидент. Преди няколко седмици по световните медии набързо прелетя едно мимолетно съобщение, предназначено и да обясни, и да уталожи, безпокойствата на много хора, които малко преди това се бяха сблъскали с необяснимото поведение на домашния си асистент, Алекса (на фирмата „Амазон“). Работата е там, че Алекса… им се надсмивала (или поне така си мислели хората, изправени пред внезапния, смях, блъвнал откъм интелигентната тонколона някъде във всекидневната, спалнята, кабинета – или може би тоалетната. Абе, където са решили да я поставят, накратко).

Представете си значи – пред вас стои там някаква си машинария – а машинариите, то се знае, са по-тъпи от нас, това си е така по определение, нали? – и изведнъж започва да ви се хили насреща като някакво невъзпитано, невъзможно хлапе (на което, на всичкото отгоре, не можете да откъснете ушите). Как да не се почувства човек озадачен, обиден или – за читателите на Артър Кларк и „Една Одисея в космоса…“ – може би дори застрашен? Ами ако на това чудо утре му хрумне да повика бърза помощ, пожарната или не знам кого там още[83]? На какво прилича това, ама моля ви се?

Ами прилича на бъдеще, ако питате мен. Нищо повече и нищо по-малко. Едно бъдеще, чиито смехории и страхове все повече ще бъдат определяни от присъствието на изкуствен интелект в животите ни. Алекса се смеела на хората, а те побеснявали, защото не можели да разберат какво се случва. Междувременно всичко това е намерило просто и логично обяснение, което премахва мистерията, но не и безпокойството, свързано с целия инцидент. Оказва се, че командата Alexa, laugh (Алекса, смей се!) е прекалено лесна за недоразбиране, в резултат на което машинката започвала (послушно) да се смее ако, примерно, сте казали на сестра си (Алекса), нещо напълно различно[84]. Слава богу, на немски не е толкова лесно да се накара машинката да се захили, така че самият аз не съм го преживявал. Но странно-фантастичните моменти, в които Алекса редовно се обажда по средата на някой филм, защото се намира точно до телевизора, където току-що някой е казал думичка, която тя е разбрала като собственото си име, са ми добре познати, разбира се.

Ах, да, междувременно командата за смях е променена, така че вече не е лесно да бъде пусната в ход и на английски (за да се накара Алекса да се смее човек вече трябва директно да я попита „Алекса, ти можеш ли да се смееш?“, на което тя отговаря, „Разбира се, че мога да се смея, ха, ха, ха“. Току-що го проверих, функционира и на немски, и на английски).

Но аз, разбира се, ви разказвам всичко това не само защото се опитвам да ви накарам да се поусмихнете. Работата е там, че за мен този кратичък инцидент не е нищо по-малко от един вид поучение, че дори и предупреждение, ако щете. Предупреждение най-вече да не вземаме чак толкова на сериозно самите себе си и да започваме да се отнасяме по-сериозно към интелигентността на машините, които ни заобикалят. Много скоро всички ние няма да бъдем в състояние да разбираме защо те вършат това или онова, и ще бъдем принудени или да го приемаме на доверие, или да се изолираме от технологическия напредък, което според мен едва ли може да бъде добра идея. Самият аз, бидейки средностатистичен човек, опитващ се да живее в крак с времето си, вече съм заобиколен от поне няколко подобни технологии, без които животът ми би бил значително по-труден. Алекса управлява почти целия ми дигитален арсенал от развлечения и информация – като се започне с дневната сводка на новините (при която се чувствам като някой шеф на КГБ, ей Богу!), като се премине през необятния океан от музика, информация и радиа, които мога да избирам с, кажи-речи, едно покашляне, и се стигне до автоматизацията на дома, защото Алекса може да управлява немалка част от домашната ми техника. В момента тя само включва и изключва светлината когато ѝ кажа, но по принцип може да управлява и телевизора, прахосмукачката-робот или дори електрическия чайник в кухнята – и това са само част от възможните употреби. Амазон, разбира се, подготвя много други, за които в момента най-вероятно просто не мога и да мисля.

Да, именно – машините идват! Срещу това не може, нито пък трябва да се прави нещо особено, колкото и да се страхуваме или идиотски възхищаваме от неща, които в момента ни изглеждат далечни и нереални. Четем за самоходни коли, които „убиват хора“. Четем за тонколони, които ни се надсмиват. Четем за роботи от всякакви видове, които вече чукат на вратата. И това ни изправя пред определени необходимости, първата от които, повтарям, е да престанем да се възприемаме като господари и центрове на планетата или, ако щете, вселената. Идват други, създадени от нас, но с неизбежност по-интелигентни от нас същества, с които, искаме или не, много скоро ще трябва да споделяме животите си. Господ да ни е на помощ, разбира се, но нека най-първо да затегнем потурки и се опитаме да се подготвим възможно най-добре за това неизбежно бъдеще. Лозето, както всички знаем, се нуждае от мотика, а не от молитва.

Берлин, 1 април 2018

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (4)

- 01-04-2018|Златко

Честит първи април! 

- 08-04-2018|Martin Zaimov

Не споменаваш, а и много хора не се замислят за промяната предизвикана у хората и в теб самия. Промяна на паметта, на много от сетивата, на емоциите, на мисленето и способността за съждение, на проницателността, интуицията и на конструирането на смисъл. Много хора – в голяма степен самите програмисти и създатели на алгоритми – са вече наполовина изкуствени интелекти.

- 08-04-2018|Златко

Да, изключително важна тема, по която съм публикувал не един или два интересни текста – особено онези на Никълъс Кар, един от най-решителните критици на последиците от технологизацията. Самият аз мисля, че вътре във всеки от нас живее по един Нед Луд, който нашепва постоянно колко страшно и опасно е бъдещето и колко много трябва да се страхуваме и предпазваме от машините и онова, което те могат да ни причинят. И, както винаги, намирам упование и надежда срещу подобни страхове в занимаването с история. От платоновия „Федър“ насам, страхът пред технологиите и онова, което те ни „отнемат“ (в неговия случай – способността да запомняме гигантски количества текст, в резултат от навлизането на писмеността и постепенното изчезване на оралната култура, която е родила шедьоврите на Омир, примерно)… та, този страх е непрестанно с нас и той си има и добри, и лоши страни. Страхът, с доста голяма сигурност, ни предпазва от разпалването на поредна световна война, но заедно с това той блокира и способността ни за нормални съждения, кара ни да реагираме с инстинктивна неприязън към неща, с които, щом само – и ако – свикнем, се оказват незаменими помощници в ежедневието и работата ни. Самият аз откривам, че паметта ми отслабва видимо, откак ползвам джобни дигитални технологии, тъй като всеки факт, който ми е необходим, е буквално на едно щракване разстояние, вече просто не е нужно да запаметявам хиляди имена и факти, необходима ми е само някаква асоциация, която да пусна в Гугъл – и вече всичко е пред мен, готово за употреба и учене. И това е само един от примерите за двойното въздействие на технологиите – да, те отнемат много способности, без които преди това не сме можели да съществуваме – колцина от нас днес са способни на каквото и да е физическо усилие – за Бога, всички имаме коли и всевъзможна друга техника, която ни спестява нуждата от това! Но заедно с това те винаги дават много повече – и то най-вече под формата на неща, които преди и малко след навлизането им в животите ни, ние дори не сме били в състояние да си представим. И говорещата машинка вкъщи е само един мноооого рудментарен пример. Много скоро ВСИЧКО около нас ще може да мисли и реагира интелигентно на действията ни, в различна степен, разбира се. И тежко на ония, които не могат да приемат или използват в практиката този простичък и неизбежен факт! Както винаги, те ще бъдат хората, които ще бъдат осъдени да се превърнат в нещо като „хранителна почва“ за следващите поколения, тоест да изживеят животи, в които не се е случило кажи-речи нищо по-важно от това, че са успели да създадат поколение – едно поколение, което е вече по-добре подготвено за бъдещето, тъй като е израснало без страновете и предразсъдъците на родителите си.

Ако такова поколение се появи, разбира се. Защото човешките групи са удивително жилави в предразсъдъците си и повторението на социалните догми, отново и отново, е един от най-тъжните и непреодолими факти на човешкото съществуване.

Ще завърша с една стара китайска поговорка, която – като повечето мъдри неща на тоя свят – си остава вечна истина:

„Ако искаш да получиш реколта след една година, посади жито. Ако я искаш след десет – посади дърво. Но ако искаш реколта след сто години, опитвай се да променяш хората“.

- 08-04-2018|Martin Zaimov

Отговор на китайската поговорка по темата от забележителен японец: joi.pubpub.org/pub/resisting-reduction? m…47&mc_eid=e3b7d2cd1e

- 08-04-2018|Златко

Охо! Май че направих откритие – не познавах изобщо този сайт, нито пък връзките, към които води. Олеле, пак ще трябва да пре-кондензирам времето…:):):)

Юлия Кръстева и състоянието на дискурса…

Автор(и): различни български интелектуалци,

via Facebook

Dimitar Kambourov:

Emiliya Dvoryanova пише: „От всичко, което прочетох в първия том от досието на Юлия Кръстева, си извадих един извод: „човешко, твърде човешко“. Не мисля, че това е „сътрудничество“ в собствения смисъл на думата. Лъха единствено на желание за комфорт, колкото е възможно да я смятат за „наше момиче“, за да я посещават родителите ѝ, да не се води „невъзвращенка“ и ред други такива „удобни“ неща. Нищо повече и нищо по-малко. Топлохладно.

Ако не се беше „героизирала“ след 89-та, нямаше да заслужава никакво внимание. Обичайно тривиално.

На такова прилича. На конформизъм и опортюнизъм. Странно изглежда, че се е съгласила да сътрудничи години, след като се е „спасила“ на Запад, вече омъжена за него в лицето на Ф. Солерс, установена в академията, в Париж и в света, докато кариерата и славата ѝ шеметно вървят нагоре. За какво ѝ е било въобще да се цапа с ченгета-доносници и с ченгета-недоносчета? Заради грижите за близките? За да разчита на връзки, за да им помага при нужда; особено след като е помогнала и на сестра си да се изнесе и така родителите ѝ са останали сами? Един ще определи това като „човешко, твърде човешко“, друг ще се сети за „баналността на злото“, трети ще си припомни „Обикновен фашизъм“ на Михаил Ром и ще посочи приликите с обикновения комунизъм, от чиито пелени през 70-те Юлия Кръстева сякаш все още се измъква. Връзкарско момиче, което умее да се нагажда и да се урежда, маневрена, хлъзгава и убеглива лисана-глезана, която забравя за срещи и не спазва конспиративна дисциплина, хвали се с успехи, пътувания, почивки, ваканции. Говори с разработчиците, сякаш са нормални хора, работници на тихия фронт, с което сякаш ги легитимира, поставя им акцент на реалност, прави ги истински и достойни в собствените им очи. Не без интерес: предразполага ги, очарова ги и все иска нещо, без нищо да даде, оплакват се и доносници, и недоносчета. И през цялото време работи на сто места, преподава, пише, публикува, пътува, почива и произвежда продукция като халтава.

Това, което аз виждам в това досие, е добро възпитание и интелектуална честност. Кръстева е установена във Франция, но все още не е открила своята Франция като еманация на цивилизацията. За нея съревнованието и спорът между системите са все още съвсем реални и изходът от тях далеч не е предрешен. Тя е лявомислеща като всеки смислен човек и тогава, и днес. Ала съветският комунизъм е скапан, не по-малко сбъркан е и западният капитализъм. И двете системи са зле, тя не е направила още своя избор и е в процес на търсене. Оттам и маоизмът, и залагането на китайската карта, без изглежда да е имала идея за мащаба на насилието и мракобесието на културната революция. Но отива в Китай и от малкото, което ѝ позволяват да види, разбира достатъчно. Тъй че си остава с психоаналитичният феминизъм, който в нейната версия е по-скоро джендър проект, склонен по-скоро да фаворизира женствеността и майчинството пред жените и жената; проект, който тя свързва с един очарователен и вдъхновяващ възглед за литературата и изкуството като алтернативен, носталгичен копнеж по едно винаги вече загубено автентично общуване отпреди езика, закона и властта.

Някъде се възхищаваха, че е водила за носа ченгетата, че финтирала блестящо. За мен изненадата идва от обратното: че всъщност не ги е разигравала, а че е спорила с тях, че е споделяла различни от техните възгледи, като при това нейните били в движение, в процес на развитие, промяна. В този респект към хора, които може би не са ѝ били на нивото, е налице и интелектуалната честност, и етическата позиция да присвои достойнство на своите опоненти в качеството им на човешки същества. Тази готовност за спор и отстояването на собствените позиции в него говори, че за нея тези ченгета не са били изгубени души и че са заслужавали с тях да се говори като с равни, надарени с достойнство хора. Нещо повече: тя изглежда е предпочитала недоносчетата пред донасящите, които се оплакват, че била високомерна и била загубила връзка с и интерес към процесите в българската литература, която познавала по Литфронт, в който били увити компотите в колетите ѝ. Тъй че из-от обикновения комунизъм с характерния му опортюнизъм и конформизъм изплува нещо друго – едно добро възпитание, чувство за приличие и достойнство, автентичност и уважение към другия като човек, една цивилизованост с мисия и без компромиси. И ако някой се дразни от непрестанната воля да взема, без нищо да даде, дали всъщност не дава повече: дали по начина, по който е разговаряла със своите разработчици, тя не им е отваряла светове, за които те не са и сънували? И дали ДС шефове не са се досетили, че тя обръща играта: че тя е котката, а техните хора – мишките, и че ако някой някого разпитва, проучва, обръща и потенциално преобразява, това е по-скоро тя тях, а не обратното.

Когато намери време за тях, разбира се, което явно е било рядко, поради което, както хубаво забелязва М. Николчина, те се чувстват по-скоро като излъгани любовници. Ами да, тя през цялото време настоявала за легализиране на контакта, те са се пънели да останат в нелегалност. Оттам и верността на усещането им на измамени.

Коментари

Magda Fres Yes, I am also moved and full of suspicion that the whole true story is hidden

Veryna Pertora Да се възхитя, казваш. Ми няма. Защото глезана-лисана е и в писането си, поне аз така смятам.. Страх ме е от моралното блато, в което целокупно се накисваме. Понеже тя е тя, то нека я извадим пред скоби. Но ако направим така, как ще живеем с думите, които казахме за предишните, и които бихме казали за следващите.

Diana Popova Отваряла светове на разработчиците – е, не, това наистина ми идва в повече:-)

Emiliya Dvoryanova светло, твърде светло.:) Моето „човешко“ е по-правдоподобно. Но… интерпретации, какво да се прави.

Stanimir Panayotov В този анализ има ужасни, поразяващи неща. Грешни, душегубни.

Alexander Kiossev Ами кажи да чуем, не дрънкай така високомерно.

Stanimir Panayotov Писал съм вече. Не ме четеш, а ме гониш по чуждите стени. Каквото и да кажа подлежи на твоя велик аргумент „нямаш аргументи“. Ако имаше и най-малък интерес щеше да знаеш къде съм позициониран. Не играй заинтересуван когато целта ти е поредното натриване на нос. А ако си искрен, чети.

Pavlina Iossifova Е, това вече е похвално слово. На мен целият анализ ми идва в много, много повече. Изкусен манипулатор видях аз в това досие. А манипулаторите винаги демонстрират добро възпитание. Защо мълча тогава 30 години? Предполагам, пак от добро възпитание, чувство за приличие и достойнство? Съжалявам, моите понятия за добро възпитание, чувство за приличие и достойнство, имат съвсем други измерения.

Diana Popova Да, гротескно взе да става…

Dimitar Kambourov Защо е мълчала и защо отрича е ясно: защото нищо не е донесла. Що се отнася до манипулативността, не я отричам. Но за мен по-интересно беше, че автентично спори и не се съгласява по политически теми с ченгета и доносници. И се държи с тях като с хора, каквито забравяме, че са. Отдайте излишъка светлина на случайността, че тук тази нощ идва Великден.

Diana Popova Не знам, на мен ми е абсурдно. Елейни слова по Великден по повод доносничество за ДС… Все пак трябва да има някаква граница на приличие поне, ако не друго. То би удържало нещата в рамките на здравия разум, смятам:-)

Julia Jordanova Ами да каже, че не е донасяла, а не че не е разработвана от ДС.

Pavlina Iossifova Няма как да се съглася с това обяснение на моето ‚защо‘. Не и за човек с ума и интелигентността на Кръстева. Мен пък изобщо не ми е интересно, че спори на политически теми. Защото съм била в такава ситуация. Това не е спор, това е отбиване на номер и изплъзване. Здравият разум подсказва, че това е най-добрата защитна стратегия. Седяха двама и им се наложи да ме слушат „в захлас“ да им преразказвам докладите от цяла конференция и да ги убеждавам, че те не разбират как всичко е само историческо изследване. Чак започнаха да се правят на майтапчии, че ако знаели колко умен събеседник ще имат, щели да си водят записки. И ми беше кристално ясно, че ако веднага не разкажа поне на двама- трима колеги, някой ден ще ми се наложи да се оправдавам за един прост преразказ на доклади от международна конференция. Толкоз по въпроса за мълчанието. А пък ако ще минаваме на Великденска тема, преди светлините на Възкресението, има Тайна вечеря, има и деянието на Юда. Ако не самоубия Юдата в себе си, няма как да възкръсна.

Diana Popova Това ми напомня моят случай, Павлина. „Откъде имате тези сведения?“ – „От радиото“ – „По-точно?“ – и започвам да разказвам радиопредавания, и ме слушат с интерес, че и с разбиране, така да се каже:-) И по някое време: „Кои са ви приятелите?“. Не вървида кажа, че нямам приятели. Светкавично съобразявам кои от приятелите ми са от най-влиятелни и високопоставени семейства, та е малко вероятно да пострадат. Казвам двама – и първата ми работа после беше да ги предупредя, че съм ги казала на ДС, защото са ме обвинили в „държавна измяна“… Та ей тук ми се виждат много подходящи едни елейни слова за светлината, човеците и отварянето на световете по Великден:-)

Miglena Nikolchina Diana Popova ама вие всичките сте банда доносници, бе:) И аз съм разговаряла с шестаци, описала съм го в една от книгите си. И драга Julia Jordanova изобщо няма как да знаеш дали те разработват, или не, и какъв точно роман ще измислят, за да отчетат дейност. Така че аз отдавна се самопроверих и след това поради различни мои функции съм многократно проверявана. Защо смятате, че Кръстева трябва да е знаела, че е разработвана? По цял ден чета роман след романа по сюжета на Любомиров. Та Alexander Kiossev, ти никога ли не си разговарял със службите? Както сме си споделяли, зле говори за нас като дребни и безобидни риби това, че нямаме досиета.

Miglena Nikolchina Julia Jordanova не разбирам репликата.

Julia Jordanova Miglena Nikolchina (Репликата изтрих заради техническа грешка.) То какво ще излезе: че ДС наподобява литературна фабрика с писатели на щат. Аз такова разточителство в соц. Българийката трудно си представям. Или това е една свръхлитературна утопия с подарено поле за писателска изява (от полуграмотни писачи)?! То си струва романовата адаптация на материала, наистина.

Diana Popova Miglena Nikolchina Едва ли човек, който е проверяван от службите, не знае за това. И хич не ми се вярва съвсем пък да не знае с кого си общува:-) Аз сега пуснах заявление в Комисията по досиетата, за да видя какъв е моят „роман“ Вдъхнових се от филма на Божина Панайотова (впрочем ще го дават пак на 4 април в Дома на киното от 20 часа). Та след месец ще видим какво ще излезе. Моята голяма „привилегия“ беше, че снахата на Тодор Живков дойде в нашия курс, когато бяхме втора година в специалност „изкуствознание“ в Художествената академия. Само че аз не знаех това, когато година и половина по-рано майка ми се прибра много притеснена – приятелка в квартала ѝ казала, че „службите“ разпитвали за мен в детската ми градина. Нали е хубавко – интересно какво ли са искали да научат за дете на 3-6 години:-) Сега ми е смешно, разбира се, но тогава хич не беше… А случката с държавната ми измяна беше през 1985. Тогава ме извикаха „за справка“ и ме предупредиха изрично да не казвам на никого, дори и на родителите си, къде отивам. Само че аз знаех за хора, които са викани „за справка“ и са изчезвали впоследствие. Затова казах и на родителите, и на приятели по телефона, въобще на всички, за които се сетих и които срещнах по пътя към Първо районно, къде отивам – за да ме потърсят евентуално. Държавната ми измяна се състоеше в това, че много съм говорела за т.нар. възродителен процес през 1984-85 – по-точно съм се възмущавала от него. Защото по случайност бях в района на Шумен, Търговище и Разград, когато тази гадост се случваше. Мислех, че някой от там ме е издал на службите, но се оказа художник от София – държали са го със семейството му в Кърджали, където беше още по-страшно. Та ето такива работи със соца, ДС, привилегиите и рибите…:-)

Miglena Nikolchina Diana Popova какво трябва да докаже вашият разказ?

Diana Popova Нищо не трябва да доказва – разказът разказва:-) Но смятам, че ето тези разкази трябва да излязат, колкото и да са неприятни, за да излезе и картината на онова време.

Diana Popova Впрочем да добавя – приятелка писа във Фейсбук, че заявленията в Комисията по досиетата били две: едно за принадлежност към ДС и друго – дали си разработван от ДС. Аз не знам кое от двете съм подала, но като излезе резултатът, ще подам и другото заявление. И понеже покрай случая с Юлия Кръстева пак се надигат гласове за закриване на Комисията по досиетата, бързам да го направя овреме – за да не остана в неведение за моя „роман“ по времето на соца:-)

Julia Jordanova Diana Popova Не бива да се закрива Комисията по досиетата. Това ще е пълен крах на опита ни да се разграничим от онази епоха. Така ще забавим Прехода с поне още половин век, до следващата смяна на поколенията.

Diana Popova Разбира се, че не бива. Само че постоянно има натиск да я закриват – и той периодично се засилва. Току-що споделих статус на Стефан Тафров по този въпрос. Комисията работи в рамките на закона. Друг е въпросът какво ѝ позволява и какво не този закон. Снощи бегло проверих – през 2015 е поставен въпросът за оповестяването по „картончета“. И Висшият съдебен съвет блокира работата на Комисията, отказвайки да се произнесе по този въпрос. Година по-рано и омбудсманът Константин Пенчев е отправил искане към ВСС да се произнесе по „картончетата“ – и тогава ВСС е отказал да се произнесе. А през 2015 е поредният опит да бъде закрита Комисията по досиетата. Сега натискът набира скорост, като гледам… Гадна работа. И без това последствия от оповестяването няма – освен „морални“, а и особен морал в осветените досега не се забелязваше (с няколко изключения)…

Dimitar Kambourov Просто изхождаме от анахронични очевидности. За вас изглежда очевидно, че през 60-те и 70-те социализмът е универсално възприеман като престъпен строй без бъдеще. Но изглежда за марксистката Кръстева по това време не е дотам ясно, че извратеният комунизъм на социализма е обречен и неспасяем, нито за нея е очевидно универсалното предимство на капитализма като система. Оттам и маоизма, и възприемането на представителите на България като на хора, с които може да се спори. А и има още един момент на почтеност: тя е пратена във Франция с благословията на службите и има съзнание за дълг към тях. Може да ви се струва, че това е чудовищно, да се чувстваш задължен към службите, но може би просто ни липсва въображение, а и не сме чели достатъчно как са се преживявали част от хората от елита по онези времена. Покрай казуса Георги Марков ми се случи да се докосна до такъв тип алтернативни нагласи.

Emiliya Dvoryanova била е „идеалистка“? Не ми се вижда глупава.:)

Emiliya Dvoryanova С баща свещеник, който все пак е преживял някаква форма на репресия?

Dimitar Kambourov не разбирам какво пречи баща ѝ на идеализма ѝ. За пръв път чувам, че вярващият в Бог и в Комунизма нямат нищо общо. Знаеш, че е била и марксистка, и маоистка. Или и това не е била?

Emiliya Dvoryanova За мене това говори само за способността на разсъдъка да подрежда пъзела на живота ни съобразно интерес. У някои хора тази способност е особено силна. Колкото до вярата в Бога, тя е в пряко противоречие с вярата в Комунизма.

Stanimir Panayotov Emiliya Dvoryanova има цяла католическа линия на комунисти свещеници и религиозни философи и във Франция, и в Италия, и в Латинска Америка. И те ли са в противоречие с бога…

Emiliya Dvoryanova Dimitar Kambourov Искам да кажа, че не е от семейство на партизани. Ако беше, можеше да повярвам, че е била „убедена“.

Emiliya Dvoryanova Stanimir Panayotov Тази „линия“ не ми е известна, но ако я има, да, в противоречие е.

Stanimir Panayotov Жалко. Така излиза, че до бог достъп имат само правоверните, според вас, политически… не звучи особено християнски.

Emiliya Dvoryanova Stanimir Panayotov Говоря за идеологията. От Маркс през Троцки, Ленин, Маркузе и т.н. А хората могат да си живеят чудесно с „манджи с грозде“ в главите.

Neda Nesheva Всичките ѝ разкази за нейното минало в България са затова колко гаден е бил комунизмът, как тормозили баща ѝ като била малка и т.н. Дори имаше нещо, че не можела да учи френски или на него не му разрешавали нещо, не си спомням точно. Но всички са за едно дисидентско детство. Никаква вяра в комунизма, точно обратното.

Stanimir Panayotov Emiliya Dvoryanova и все пак не става ясно. Ако съм марксист, мога ли да вярвам в християнския бог. Това е въпросът. Както и ако съм доносник, мога ли да съм християнин. И така нататък. Да не говорим ако съм доносник, марксист и християнин едновременно. Темата тук е друга, но повдигате въпрос който лично смятах, че познавате добре.

Dimitar Kambourov Neda Nesheva Всичко това са късни разкази и книги. Тя говори за селянията на българското и обяснява комунистическото през тази измислена робска вертикалност per filium още в текста си от мисля 1987 Българийо, страдание мое. Всъщност цялото това закъсняло хипертрофирано отвращение от българското като селско и комунистическо ще да идва като някакво нейно отрезвяване и скъсване, но от досието друго личи. Все пак съм съгласен, че има проблем в това хипертрофирано закъсняло отвращение.

Dimitar Kambourov Във всеки случай не съм сигурен, че консервативната Кръстева, славеща френското като висше по силата на цивилизационна очевидност ми е по-симпатична от заблудената марксистка-маоистка Кръстева.

Neda Nesheva Не мисля, че е била заблудена, знаела много добре какво представляват службите, какво да иска от тях, както и че не е редно да донася. Говорила е така точно защото е нямала избор, другият вариант е бил да донася. Така че в липсата на доноси прозира липсата на илюзиия. Марксистка-Маоистка, която има прислужница и живее като бурожоазка, докато прави интриги с ДС и кариера върху модния марксизъм, защото по това време друга кариера академична не е имало така или иначе. Моят поглед върху това, което пише е именно, че следва академичните моди, най-вероятно от кариеризъм.

Dimitar Kambourov Мислех да сложа кавички на „заблудена“, но реших, че те няма да отменят двусмислицата. Липсата на доноси може да е ефект и на приличието. А липсата на илюзии не се връзва с настояването ѝ да спори с ченгетата и да не се съгласява. Да кажеш, че предпочиташ Пекин и Мао пред Москва и Брежнев не е невинна работа. А що се отнася до шампанско-марксизма – такава е и никак не е единствена. Но ако сте чели и малко от Кръстева, щяхте да забележите колко утаен е марксизмът, на повърхността други дискурси текат в повече или по-малко сложни отношения с марксизма. Ако не беше свърх-амбициозна, нямаше да стане това, което е. Вие го наричате кариеризъм, аз – себеосъществяване на призванието. Кръстева не си е заровила таланта, не си е сложила този грях.

Neda Nesheva Dimitar Kambourov Чели сме Кръстева, спокойно. И дипломна работа на нея сме писалии, вкл за критиката ѝ на марксизма. Визирах вашите определения за нея. Актуализацията на способностите не се случва като следваш моди, заради кариера защото това е външна детерминираност.

Iskra Bankova Dimitar Kambourov …не си е заровила таланта…

Имала е /с цената на доста премислени хватки/ възможност за това, за разлика от стотици други българи.

Iskra Bankova Митко, твоята пледоария към Юлия Кръстева ми напомня епизод от Йовковата Албена, грешна беше тази жена, но беше…умна!:-)

Dimitar Atanassov Dimitar Kambourov, тази интерпретация щеше да бъде правдоподобна, ако бяхте спрял до изречението „Не без интерес: предразполага ги, очарова ги и все иска нещо, без нищо да даде, оплакват се и доносници, и недоносчета.“.

Маоизмът на Кръстева се превърна в особен акцент, без реално това нейно убеждение да има кой знае каква роля, освен в рамките на няколко години от живота ѝ и като част от стратегията за добро пласиране в интелектуалните среди във Франция. Достатъчно е да проследите дебатите във френската компартия, за да видите ловите ѝ маневри: застава на онази позиция, която минава за „интелигентска“, без да е катастрофално или лудешки малцинствена. Заема становището, което би ѝ придало идейна уникалност – стока, която тя осребрява по един безкомпромисен начин.

„Човешко“ в разказването за луксозните ѝ почивки, простете, няма. Няма човешка мяра в това да заявиш, че си ляв, но живееш като „дребна буржоазия“ – това е връх на лицемерието и доказателство за конюнктурно лявата ѝ позиция.

Същото важи и за твърдяната от Вас преданост към тайните служби – явно четем различни текстове, защото от всичко, което тя прави в общуването си с разузнавачите личат две линии на поведение, сливащи се в един принцип: едно – умилкване-подмазване с тон на френска възпитаност, когато трябва да получи нещо (например – посещението на родителите след раждането на сина ѝ); и две – арогантно размотаване и разтакаване на кифличка-лигличка, на която хич не ѝ пука, която на срещите си с ченгетата разправя най-вече за охолния си живот. Такъв, какъвто те дори не могат да мечтаят.

От цялото досие лъха почти мъртвешка хлад. Дори в писмата до родителите си Кръстева не споделя детайли за семейния си живот, за емоциите си, за светотайнственото от живота си. Нито веднъж не заявява, че е щастлива. И не ми пробутвайте версията, че ДС чете текстовете, поради което тя пише, че този път е искала писмото ѝ да бъде „приятно и топло“, но то се е получило като всеки път „хладно и учено“. Нищо топло няма дори в отношението към родителите ѝ – в кореспонденцията има данни само за конференции, симпозиуми, лекции, статии, книги, коректури, научни списания, университети, кариера. Пребройте споменаванията на съпруга ѝ. Опитайте се да видите на колко места присъства синът им. Почти николко, м?

Не, не е, защото филтърът на ДС не спи. Нищо не пречи да сподели дали е щастлива, как ѝ се отразява френската кухня, дали французите са така галантни, както гласи митът, какъв е вкусът на живота в Париж, но вън от лекции-книги-научни списания-всепроникваща кариеристична тяга.

Обезпокоително е, че в отбрана на Ю. Кръстева застанаха все хора, които ѝ дължат услуги. Феновете ѝ, дълготрайно абонирани за текстовете, които тя произвежда, чиито цитати сториха тях в България много фешън и особено интелигентни, донесоха им доцентури, професури и уютни позиции на картата на българския академичен живот (а и в чужбина), решиха да ѝ върнат услугата, показвайки преданост, характерна за фенството.

Не, дами и господа, това не е доказателство за умност, нито за сръчна реторика. Всеки може да прочете, документите са публикувани. По този начин отново разбираме, че в полето на академията у нас е доминирано не от действителни дебати и обмен на смисли, не от развитие и разгръщане на различни проекти, на разнообразни картини на света, а от „нашите хора“ и „вашите хора“, от различни приятелски кръгове, които се поддържат на принципа на Радевски от „Към Пяртията“, от „Аз – на теб, ти – на мен.“. Рефлексът издава ужасяващи зависимости и непреодолима провинциалност на научния живот и изобщо – на шансовете за смислена дискусия у нас.

Изречението за лявото като безалтернативно за мислещите хора няма да коментирам. Приемам го като усилие да бъде проявено чувство за хумор в един текст, претендиращ инак за сериозност от висока проба, осъществен нескопосано, направо дървено.

Dimitar Kambourov Dimitar Atanassov Че то, г-н Атанасов, соцчовекът ỳмреше да се преживее и представи като дребен буржоа. Да не окайваме ченгетата, че не са можели да си позволят почивките на Кръстева, не знаем какво са можели, или не. Аз вече бях писал нещо за западния академичен шампанско-марксизъм. Опитите за идентификация с Културната революция ще да са някакъв изкупителен напън срещу този осъзнат конфликт между теория и практика. Но Вашата претенция за повече топлота и липса на романова плътност в репликите на един от героите на досието е трогателна. Не сме тук на другарски съд, за да отсъдим дали другарката Кръстева е топла, човечна, отзивчива натура. Напомняте ми прокурора от „Чужденеца“, който иска смъртна присъда за Мьорсо, защото е правил любов в деня на погребението на майка си. Кръстева се е държала с ченгета и доносници като с потенциално достойни хора, по който начин ги е поставяла в неприсъща им и вероятно мъчителна роля. Намирам това за проницателно, възпитано и възпитаващо поведение. Както казваше Шоу май, жената става дама като се държиш с нея като с дама. Не дължа на Кръстева услуги. Не я познавам и за мен е точно толкова налична, колкото и за всеки друг – като текстове. Всеки е еднакво свободен да се позовава и да цитира. Опитвам се да разбирам, както и вие, кой колкото може и с наличните ресурси. Вашето търсене на зависимости и фенства като обяснителна матрица може пък да казва нещо повече за Вас, отколкото за мен и останалите „бранници“, ако се позова на А. Кьосев.

Dimitar Atanassov Dimitar Kambourov, никой не търси „романова плътност“, не говоря изобщо за литература, дори го отбелязах изрично – не ми пука каква картина можем да подредим чрез едно или друго литературознание.

Писмата би следвало да наподобяват комуникацията очи в очи. Когато пишем на важни хора, обикновено ги преживяваме така, сякаш са до нас, сякаш приказваме непосредствено, представяме си техните въпроси, отговори, коментари. Комуникация, която прилича на тази с изгубен за нас човек – търсим го, желаем да се материализира пред нас, но няма, та затова затваряме очи и си го въ-образяваме-доставяме в опит да си самопричиним емоционалната му плът. Човешко е. А какви психологически механизми стоят зад това – в момента хич не ме интересува. Да, въпросът е съществен, но не и в тази ситуация. Подострянето на рационалното острие има смисъл, докато не се наложи да го ползваме. Е, тук сме в употребителна фаза, ето защо научната задълбоченост остава да води ръката, държаща инструмента, във фонов режим. Всяко цитатно перчене изкривява разреза и причинява щети.

Не, Кръстева не се е държала достойно с ченгетата. Не, че им го е дължала, разбира се, но няма защо да го твърдим. Напомням сюжета с идването на родителите ѝ заедно в Париж, за да видят внука си. Първото споменаване на заплахата със статия в „Монд“ на съпруга ѝ буквално сгърчва агента, който обещава всичко с цел удържане на нормалното общуване с нея. Вторият опит за шантаж е посрещнат професионално от стоящия срещу нея агент, който направо ѝ заявява, че думите ѝ са форма на изнудване и поставят под въпрос автонаратива за българкската патриотка, прославяща родината (че даже Родината) зад граница и в сърцето на капиталистическия Запад. Обърнете внимание на внезапния обрат: за миг Кръстева сменя модуса и пояснява как Филип еднажка се бил ядосал, пък в пристъп на гянв го бил рекъл, нямал инак реални намерения, прочее и тя не би му позволила, ама ей тъй на – честна била с ДС и заради това изтресла дори такваз една историйца.

Фенската маса зад Юлия Кръстева регира болезнено и това трудно може да се оспори, без деятелят му да олекне. Кой я познава лично и кой – не: не на това настоявам, а на доживотните абонаменти за текстовете ѝ, които изкараха някои в доценти и професори, без това да означава, че инак са глупаци, даже напротив. Заявявам ясно, че зависимостите в българската научна среда са ужасяващи – независимо дали патроните и клиентите са българи, живеещи в България, лични познати или не. Имам бол колеги, които профитират върху автори, без да са зървали лицата им дори за миг.

Ако приписвате на мен фенски пристрастия – дайте с примери. Служа си тъкмо с такива, провиждайки в кръговата отбрана на Кръстева тъкмо такива отношения, доколкото е организирана и огласена именно от феминистки-психоаналитички, на които тя продължава да служи за интелектуална храна. При положение, че нямате доказателства, престанете да правите внушения. Опитите за манипулация ще минат пред глупаците. Ако желаете да бъдете повелител на българската академична идололатрия, давайте, това е пътят.

Dimitar Kambourov

HAMLET Lifts up the arras and discovers

POLONIUS: Thou wretched, rash, intruding fool, farewell!

I took thee for thy better: take thy fortune;

Thou find‘st to be too busy is some danger.

Иван Сухи събуждаш моралните ченгета у нашите стожери на етиката и праведността. Освен това е и хубава жена, бих добавил…

Miglena Nikolchina Неустоима. Тази Сабина е продукт на мокрите сънища на ченгетата.

Мария Гарева Умело, прекалено сръчно скалъпено похвално слово за агента на ДС Сабина. Излиза, че и за най-ужасното е възможно да се намерят елейни слова.

Alexander Kiossev Фактите могат да се установят със сигурност. Обаче тълкуването на мотивите на хората, които произвеждат фактите, завинаги остава хипотетично – тук хипотезите са осъдени да се протягат от вероятното към все по-малко вероятното – в зависимост кой къде иска да спре със своята реконструкция (може да има засичания и косвени доказателства, вярно, но никога сигурно знание за „автентичния мотив“, дори в случаи на лично признание. Ето защо тълкуванията-хипотези разкриват повече мотивите на тълкуващия, по-малко и по-несигурно – на тълкувания. Имаме сбор от факти с неясни мотиви зад тях – и множество от противоречащи си тълкуватели,, добронамерени и злонамерени, най-общо казано. Всеки сам си избира къде стои. Едно ми се струва несъмнено, има почти статута на факт – през 70-те години няма човек в България и по света който да смята контактите със службите за нещо „нормално“, „всекидневно“, „в реда на нещата“. Който е поемал риска да контактува с тях поради някакви свои мотиви, за мен без съмнение е бил наясно какви рискове поема. Друг е въпросът, че много хора имат таланта успешно да крият ясното от самите себе си, когато то не им е удобно. За мен Кръстева си остава изключителен учен, не толкова добър писател и съмнителен човек. И единственият проблем за научните трудове тук е, че във всяко хуманитарно писание човекът е винаги изначално въвлечен, той е залогът. Моят проблем, по конкретно, е че в книгата си за Хана Арендт Кръстева пише, че достойният деец извършва благоразумно действие заради полиса и пред очите на полиса – такова действие, което позволява оцялостяващ живота разказ. Ами това трябва да се приложи към самата нея – благоразумно ли са действията ѝ? в услуга на полиса ли са? Кой полис, кое именно общество? Пред очите на това общество ли са? Или са тайни, непрозрачни, пълни с неясни мотиви? Позволява ли цялото поведение на дееца мечтания оцялостяващ разказ накрая, онова което пълни живота с политически смисъл? Моите отговори на тези въпроси по отношение на Кръстева са за съжаление отрицателни. Което не значи, че няма да продължавам да се уча от нейните писания – просто ще ги чета, помнейки, колко е лесно да изпуснеш залога на това което пишеш, дори когато то е велико. За разлика от Miglena Nikolchina и Albena Stambolova, които са нейни ученички и са имали личен контакт с нея и знаят за нея тънки, лични неща, аз гледам на нея по този единствен начин – като публично лице и учен. А тълкуването на Джими ми се вижда твърде добронамерено, за разлика от други, които бих нарекъл лесно злонамерени, морално дърварски, фашизиодни в своя ригоризъм – а и автохвалебствени, защото предпоставят собствената си привилегированата морална позиция на говорещия. Каквато той няма. Филмът на Bojina Panayotova„Червено, твърде червено“ прекрасно илюстрира това – който тръгне по пътя на изследването на такива трудни истини, рискува много, рискува сам да загуби координатите си, да заприлича на тези, които разследва – казвайки една истина, да загърби и огруби безброй други. Достойнството на този филм е, че показва търсенето на истината не като привилегия, а като ужасен процес, пронизан от тревога и риск опасност от пропадане.

Miglena Nikolchina Alexander Kiossev хората се вдъхновиха, роман след романа. Лошо няма, но само фактите са важни и в тях няма нищо, което да потвърждава, че Кръстева е знаела, че е Сабина.

Dimitar Atanassov Драги Сашо, бих казал тъкмо това, което ти си споделил: Юлия Кръстева остава за мен влиятелен учен, не особено мощен писател, твърде съмнителен човек. Радвам се, че не съм имал шанса да ѝ задлъжнея – днес това ме прави свободен да изразя тъкмо скептичната си нагласа и да подкрепя първата част от написаното от Джими: хлъзгава, убеглива лисана-глезана. Добавям: меркантилна до крайна степен, вгледана почти патологично в своята продаваемост. Пак ще отбележа, че в писмата ѝ до близките човешка емоция липсва, в общуването ѝ със службите ясно се откроява цинично-надутата поза, която отбелязва и самата ѝ сестра. На твърдението на Джими за колебанията ѝ относно заемането на страна в дебата „капитализъм срещу социализъм“ ще противопоставя заявление на самата Кръстева: според нея няма смисъл да се връща в България, защото няма какво да си каже със софийските си приятели. Вън от циничния начин, по който мисли приятелите си: не, тя не изглежда да е изпитвала съмнение в правилността на идеологическия избор. Нито веднъж не се връща до България, за да опресни картината на социализма, с който – видите ли – не могла да скъса току-тъй. Отново подчертавам собствената ѝ заявка, че във Франция тя живее живот на „дребна буржоазия“. Не, не е интерпретация. Убеден съм, че след подобна заявка букетът пада на цимента. Тук идва и маозимът ѝ – френска фешън настройка на интелектуалното ляво, която я вписва в средата, към която тя силно се стреми, оставяйки я все пак в малцинство спрямо доминиращите нагласи във ФКП по това време. Обстоятелство, което отново прави всичкото, което произвежда, прекрасно продаваемо.

Прочее, виждам два проблема. Единият – елейното славословие на учениците и ученичките на Кръстева, които имат позициите си като следствие от перманентен абонамент за нейните трудове, тези, сентенции, връзки из академичните среди. Миглена Николчина и Джими произведоха текстове, от които дори на академична дребност като моя милост биха причинили чувство на срам. Няма да скрия: съчувствам им. За тях е почти невъзможно да признаят, че Юлия Кръстева, самоназначила се за морален авторитет, та чак и застанала срещу репресивната машинария на комунизма, представлява проблематична фигура. Все едно да заявиш на майка си, че не е най-вярната съпруга на света, казано с по-умерен речник.

Вторият проблем е именно назиданието на дървените, злобничкото потриване на ръце от страна на инак тоталитарни креатури, които не пропуснаха да се самопровъзгласят за пророци със задна дата. Винаги били имали съмнения в морала на Кръстева, никога не я били цитирали. Да, но от позоваванията в работите на тези хора авторката не би спечелила нищо. Моята цитатност не е свидетелство за смисленост на цитираните източници, защото „Аз“ не е в състояние да сътвори норма. Пример за такова деструктивно злорадство е позицията на Димка Гичева-Гочева, известна от повече от десетилетие като провален философ – преценка на неин колега, която самата тя направи публична в опит да се самомартиризира. Крайно неуспешно!

Miglena Nikolchina Dimitar Atanassov всички са знаели, че кореспонденцията им се чете. Тези писма са съобщавали на близките ѝ „жива съм“.

Dimitar Atanassov Miglena Nikolchina, а пречи ли да каже, наред с „жива съм“, и „щастлива съм“? Има ли препятствие пред споделянето на собственото ѝ усещане за съпруга ѝ – дали е грижовен, внимателен ли е към нея, уважава ли я? Нямаше ли начин да сподели в сюжета за посещението им с цел да видят внука си, че детето е здраво, хубаво, расте, буди ги нощем, радва ги? Къде, прочее, е емоцията? – Имам предвид извън умилкване-подмазването към службите, когато търси нещо от тях; и арогантната ѝ насмешка, когато няма какво да иска.

Не изкарвайте Юлия Кръстева дисидент, тя не е такава. ДС не е тормозила – нея и/или близките ѝ. Няма данни за това, а ако с днешна дата бъде изфабрикуван такъв наратив, той би потвърдил неавтентичността на сегашната ѝ реакция. Нека не пропускаме факта, че тя никога не е имала статут на невъзвръщенец. Тя не е Георги Марков – живее до днес в Париж, косъм не е паднал от главата ѝ. Службите по-скоро я ухажват и търпят арогнтността ѝ, за да я ползват, ако това е възможно – както пише в досието ѝ.

Кръстева заминава с официално огласена стипендия. Пребивава там без натиск да се връща. На въпроса дали възнамерява да посещава родители и приятели, тя отговаря отрицателно и с довода, че няма какво да си каже с онези, с които е била близка в София. Това по-скоро се сглобява с перманентния ѝ отказ да говори български, с високомерното ѝ като цяло отношение към българското, което – пардон – наподобява разказа от „Пази Боже сляпо да прогледа“. Юлия Кръстева е далеч по-близка до образа на успешно интегрирания в града бивш селянин. Напомням, че през 90-те за някои български музиканти беше достатъчно да поживеят половин година на някой круизен кораб в Норвегия, за да се върнат тук с български език със силен английски акцент и много чуждици в речника си. Факт е, че във Франция тя говори и пише други неща – вж. писаният ѝ за родния език през фигурата на травмата. Да, там това се продава добре.

От цялото досие лъха – както вече казах – мъртвешка хлад. Пиша го и настръхвам.

Miglena Nikolchina Dimitar Atanassov още един роман добавихте към веч доста насъбралите се. Всички си развихриха въображението и белетристичните таланти. Това, разбира се, е съдбата на големите – върху тях всеки проектира фантазиите си.

Dimitar Atanassov Miglena Nikolchina, някои проектираха кариерите си върху въпросните големи, та днес се чувстват силно задлъжнели. Подобна дан ни прави неавтономни. Да, Вас имам предвид. Бяхте безкомпромисна, когато ченге се оказа Владо Трендафилов, защото изглежда, че не се мислите за негова длъжница, той не е бил за Вас ракета-носител и пример в толкоз много отношения. Самостойността на преценката Ви тогава беше произведена от липсата на лична зависимост с обекта. Нека да напомня, че да двата компекта стандарти по един и същи случай е адски мърлява работа. Учили са ме, че принципите са такива, каквито са, независимо кой началник можем да разгневим с мнението си.

Няма белетристика, аз съм слаб в литературното поле. Историк съм, представител на несравнимо по-малките по разум братя – без капка сарказъм. Затова се опирам на заявления, направени от самата Кръстева, спазвайки интенционалната им рамка. В литературознанието изненадващите интерпретации са разкошно средство за събуждане и обогатяване на ума, но животът не е литературознание. В случая говори самият герой и ние нямаме право да нарушаваме неговите собствени конвенции, настоявайки как небето не е синьо.

Miglena Nikolchina Нищо не съм казала по повод на Владо Трендафилов. Нищо не съм казала по повод на Богдан Богданов до бележката по повод смъртта му в Култура. Ето че и за мене съчинявате романи.

Dimitar Atanassov Miglena Nikolchina, 28 март, 10:27 часа: „Бях прекалено сурова с Богдан.“. Не е ли Ваша реплика?

Miglena Nikolchina Dimitar Atanassov Не внимавате в написаното. Тази ми реплика е СЛЕД бележката ми по повод смъртта му.

Iskra Angelova Извинете, че се намесвам в този разговор. Правя го само за да защитя, доколкото е възможно, авторитета и достойнството на най-голямата ни интелектуалка, позната по цял свят с идеите и трудовете си (все така непреведени на български). Аз направих първия документален български портрет на Кръстева „Кой се страхува от Юлия Кръстева?“, (никой не искаше да има такъв, честно казано, с изключение на самата Миглена Николчина), а наскоро (на 21 март) го представих на един фестивал за документално кино в Париж пред и заедно с Кръстева… Днес вече знам кой, но това не ме успокоява или радва – всички са били следени и подслушвани, никой не е пощаден. Кръстева не е доносничела и не е вършела мерзости, а – хипотетично- е цитирала заглавия от вестници – така както вие сте го правели на изпитите по марксизъм, не защото сте били конформисти, а защото тогава много се лъжеше, за да се оцелее. Не мога да схвана на какво се опират критиките и злорадствата, освен на завист – радвам се, че интелигентните ми приятели вече преосмислиха отношението си по този случай и го разбират и разглеждат в неговата конкретност. А едно недоумявам – защо считаме, че всичко преразказано или изложено от таен агент „интервюирал“ Кръстева е 100 % истина? Ами ако той е имал задача, не е успявал да я изпълни, с което е рискувал собственото си добруване и си е поизмислял тия срещи? Какво ако – както твърди тя – такива срещи изобщо не е имало??? Тогава какво? Miglena Nikolchina пише, че същата година е бил убит Цветан Стоянов…

Miglena Nikolchina Няма как да твърдя, тъй като е недоказуемо. Казвам, че смъртта му е странна, че близките му я намират още по-странна. И Iskra Angelovaти също си се впуснала в разкази и фантазии – в това досие нищо не е написано или подписано от Кръстева, така че дори не можем да кажем както ти правиш, че е цитирала заглавия от вестници.

Iskra Angelova Miglena Nikolchina така е, ще поправя

Dimitar Atanassov Miglena Nikolchina, особено сложен е замисълът Цветан Стоянов да бъде убит, наподобявайки случайност, лекарска грешка или друго, вместо да го боднат с някой чадър (метафора). Или да му сипят нещичко в питието, а съдебният лекар да напише, че е било инфаркт, инсулт, какво ли не. Няма кой да знае, че Стоянов тъкмо тогава ще получи възпаление на апендикса и ще се наложи да бъде опериран. При онова равнище на комуникациите подобна инсценировка изисква време, за което той просто би си отишъл, бидейки в кризисно състояние на тялото.

Да, недоказуемо е. Близките на всеки, станал жертва на такава нелепица, се съмняват. Имат това право, това е емоционална реакция. А може би и не само, но повече от това не можем да докажем.

Не на последно място – Стоянов е бил ченге от много висок ранг, както стана ясно и от книгата на Инна Пелева. ДС няма интерес да избива подобни кадри, защото няма глупак, който да се лиши от подготвен и добре обучен човек, ако последният не е сгафил. Ако го беше сторил, прочее, щеше да стане обект на съда. Или щяха да го отровят. Или да инсценират автомобилна катастрофа. Или пожар. Кротко и без епически мащаб.

Не, не твърдите, че е убит, но сугестирате в тази посока със съзнанието, че власт имат дори недоказаните твърдения, особено когато на тях се позовава професор от СУ, пряк последовател на величие като Юлия Кръстева. Да, макар и морално мърлява, за мен тя остава сред значимите философски присъствия.

Мария Гарева Колко много панегирики към Сабина! А къде бяхте, всички вие, когато излезе информация за далеч по-талантливите писатели Георги Данаилов и Вера Мутафчиева?! Мълчахте изпокрити. В какво се състои разликата, че сега сте толкова пламенни?! Какво се промени?

Dimitar Kambourov Аз впрочем написах за Мутафчиева, твърде различни неща, защото казусите са твърде различни. Там имаше думи и за Данаилов. Пак с оглед на несъизмеримостта на случаите. И аз панегирики не видях, нито оправдаване, опити за разбиране срещу разправи и поплак поради дефицитите на емоционално-романова изповедност в текста на досието.

Diana Popova Впрочем Георги Данаилов тогава каза, че вече го е написал в книгите си. И вярно, в една от трите части на „Доколкото си спомням“ той описва срещите си в Руския клуб с някакви от службите – това е по повод негово пътуване в чужбина, впрочем. Но не пише категорично „Аз бях“, нали. Мисля, че такива признания човек и пред себе си трудно прави. Или ги забравя, или ги омаловажава. Не знам…При всеки случай смятам, че е добре нещата да се изкажат, отколкото да се мълчи. Защото мълчанието възпроизвежда страха.

Димитър Камбуров е роден през 1962 г. във Варна. Доктор по теория и история на литературата. Преподава в Софийския университет. Автор е на книгите „Явори и Клони“ и „Българска лирическа класика“. Понастоящем е лектор в Тринити Колидж, Дъблин.

Коментари (10)

- 01-04-2018|Златко

Открих съвсем случайно тази дискусия, започната от Емилия Дворянова и продължена на стената на Димитър Камбуров. Не ще и дума, намирам я изключително интересна. Рядко ми се случва да откривам във Фейсбук неща, които успявам да „видя“, каквито и да са причините за това.

Както и да е, тази при всички случаи заслужава сериозно внимание, което е и причината да си позволя да я архивирам. Жалко би било, ако от нея не остане някаква по-трайна следа. Дали участниците в нея ще се съгласят с публикацията в „Либерален преглед“, без каквито и да е добавки от моя страна? Надявам се…

- 01-04-2018|Яна Букова

Честит 1 април!

Дали Султан Джем, дали доносникът Атанас не са функция на мизантропския, циничен поглед на писателката Мутафчиева, на поета Саади? Те са празни форми, които обаче се пълнят не само от политиката и историята, но и от неща като култура, цивилизация, история, етика, философия, литература. Друга литература. Не като на Мутафчиева.

Димитър Камбуров, Не-некролог за Вера Мутафчиева

Тъй че из-от обикновения комунизъм с характерния му опортюнизъм и конформизъм изплува нещо друго – едно добро възпитание, чувство за приличие и достойнство, автентичност и уважение към другия като човек, една цивилизованост с мисия и без компромиси. И ако някой се дразни от непрестанната воля да взема, без нищо да даде, дали всъщност не дава повече: дали по начина, по който е разговаряла със своите разработчици, тя не им е отваряла светове, за които те не са и сънували?

Димитър Камбуров за Юлия Кръстева

- 01-04-2018|Гост

Архивът изостава от развиващата се дискусия в реално време, трябва да го обновите!

- 01-04-2018|Златко

Толкова стига. Не мога да се надбягвам нито с Фейсбук, нито с речовитостта на хората, ако и да ми се иска. Колкото – толкова…

- 02-04-2018|Златко Ангелов

Споделям интерпретацията на Джими Камбуров. Прави впечатление как всички, с изключение на Миглена Николчина и Сашо Кьосев, си служат с най-недостойното качество на интелектуалците: джъджментализъм (judgmentalism). Ще поясня: те, особено непримиримият Димитър Атанасов, не изхождат от безпристрастно и безоценъчно тълкуване на факти, а от своята представа за фактите, личностите и собствените си персони. Поради това цялата дискусия за мен е нещо като махленска свада, отколкото сериозно отношение към миналото и нашето участие в него – свада, в която всеки показва себе си, но не и отговорно разбиране на ужасната, мъчителната тема за преработването на миналото. Към това добавям и нещо, което в цялата история ме отврати до дъно и което копирам от стената си:

Никога не съм си представял, че ще изпитам емпатия към Юлия Кръстева – човека. Но днес от цялото досие, публикувано арогантно на сайта на Комисията, прочетох копията от нейните писма и писмата на хора, писали до родителите ѝ, поздравителни картички и др. напълно интимни, лични неща. И наистина щях да повърна! Не може по никакви закони, по никакви морални оправдания да бъде показвано на публиката най-интимното, най-личното на един човек, който и да е той – дори и да е изнасилил дъщеря си. Това, за което на български няма точно понятие – PRIVACY – правото на частен живот на всеки автономен индивид на тази земя – е нарушено по най-отвратителен, бездушен, безмилостен начин. Първо, от онези, които са я „обработвали“ на времето, и второ, от сегашната Комисия. И накрая, най-фрапиращият факт: че НИКОЙ, повтарям, буквално никой от стотиците коментиращи във ФБ „случая Кръстева“, не му направи впечатление това безпардонно нарушаване на личния живот на тази известна на света жена. Каквато и да е тя, ние можем да спорим с нейните идеи, с нейните научни схващания, но ние НЯМАМЕ ПРАВО ДА НАВЛИЗАМЕ В НЕЙНИЯ ИНТИМЕН ЖИВОТ. Ужасно е, че в България това не прави впечатление на никого. Нищо европейско няма в манталитета на българите. Нищо! Дори и много от онези, които са се изнесли вече от там, не се сещат, че сме свидетели на най-просташкото потъпкване на правото на всеки човек да има своя лична територия, където само „майче и татко и децата и любимия Ф“ могат да влизат. Дори коментарите, в които има смисъл, започват да ми се струват арогантни и безчувствени, след като видях на какво е способна месомелачката на души, каквато Е държавна сигурност.

- 02-04-2018|Златко

Едно мнение откъм фейсбук, което ми звучи възможно най-разумно (самият аз завиждам на свободниото време на всички, които могат да посветят на тази тема повече от няколко часа).

И така…

Svetla Encheva

Звъняха ми от една телевизия преди малко с предложение да участвам в предаване, посветено на досието на Юлия Кръстева. Отказах с аргумента, че не искам да съм на всяка манджа мерудия, не съм експерт по темата, не съм и от съответно поколение, та да имам морално право да говоря. Ако ви интересува какво мисля по въпроса – ето (непублично и без претенции за непогрешимост):

1. Жертва на ДС ли е Юлия Кръстева? Да, доколкото е била разработвана, нарочена за неблагонадеждна, ровено е в живота и кореспонденцията ѝ.

2. Навредила ли е Юлия Кръстева на някого, общувайки си с ДС? Няма такива данни. Нещо повече, тя честно е отстоявала възгледите си, дори с риск да си навлече неодобрението на наблюдаващия агент.

3. Възможно ли е да не е знаела, че е вербувана? Не мисля. Не е искала да се преживява като агент и собственоръчно да пише доноси, отнасяла се е несериозно до степен да вдигнат ръце от нея. Но едва ли си е мислила, че онзи „Любомиров“ си приказва с нея просто защото му е симпатична.

4. Само жертва ли е била Кръстева, или освен това се е възползвала от отношенията си с ДС? Според мен, второто. Да, възможно е да е поддържала тези отношения, за да може да се задържи във Франция, сестра ѝ също, за да може да вижда баща си, и в този смисъл е била заложник на ДС. Но. Говорим за времето, след като вече е заминала за Париж. Заминаването и установяването във Франция обаче си е имало цена. В ония години, ако човек не е член на висшата номенклатура, не от френското правителство, а от космоса да е спечелил стипендия, не би могъл да замине на Запад без благословията на ДС. Освен като бежанец.

5. Има ли нещо морално притеснително в отношенията на Юлия Кръстева с ДС? Лично за мен, да. (Ако всичко беше наред, Кръстева отдавна да беше разказала за този епизод от биографията си.) Притеснителното за мен е именно платената цена. Има не по-глупави от нея хора, които не са я платили, а ако бяха, също можеха да имат блестяща кариера на Запад. По същия начин, Юлия Кръстева можеше да стане една от учените в БАН или преподавателите в СУ. Е, вероятно нямаше да я споходи световната ѝ слава. Но да си привилигирован не е нещо задължително, нали?

6. Имало ли е по времето на социализма умни и владеещи чужди езици хора, които са отказали офертата да се заиграят с ДС и в резултат не са могли да заминат на Запад? Сещам се за поне един: Стефан Тафров.

- 02-04-2018|Мюмюн Кемал

Винаги съм избягвал да взема участие в безсмислени дискусии. Но в случая смъртта на човечността и емпатията налага да взема отношение. Омразата и агресивността убиват и останалото малко хуманност в обществото. Дебатът за Юлия Кръстева в никакъв случай не е теоретичен и вече носи невероятен антиличностен и антихуманен заряд. Сокарт казва, че човек се страхува от това, което не познава. Резултат от т. нар. дискусия за Кръстева е непознаване на самата нея и прийомите на специалните служби не само на социалистическа България. Много от писанията на дебатиращите вонят на завист и омраза, на неудовлетвореност от личностна изява, малоценност и нихилизъм.

Какъв е практическият смисъл от този дебат? Каква е ролята на науката във него? Защо като хиени нападнаха Ю. Кръстева?

И още един въпрос: Abject равно ли е на Юлия Кръстева?

- 02-04-2018|Павел Павлов

Не мога да си обясня как изтънчени интелектуалци като Камбуров могат да бъдат слепи за отровното лицемерие и разрушителните нихилистични инстинкти на Човека Юлия Кръстева! Не мога! Също като Калин Янакиев, който възхваляваше Бойко Борисов пред Копринка Червенкова,(в предаването на Волгин по радио Хоризонт. И която единствена – Копринка – тогава, беше разбрала що за „стока“ е Б.Б.!), а сега се черви от неудобство от тези славословия. Да, Камбуров и Янакиев са талантливи, но само в общите приказки. В реалността те са по заблудени овце,(без извинение), от простите и суеверни баби по селата!

- 05-04-2018|Златко

Светостта на лицемерието или лицемерието на светостта…

„Привлякоха вниманието ми към един известен текст на Томас Ман, дневника му в изгнание по време на нацизма, чието заглавие е „Германия, мое страдание“. Писателят изживява трагедията на своята страна отвътре и отвън, и макар да осъжда срама на хитлеризма, той не по-малко ясно осъзнава потайното съучастничество на болшинството германци с онзи, когото те не се колебаят да нарекат свой „брат Хитлер“.

Юлия Кръстева, ноември ١٩٩٤

Юлия, мое недоумение

Автор(и): Златко Енев

За Юлия Кръстева и текста България, мое страдание

Снощи, или по-точно тази сутрин, изтощен след многочасовата работа (редактирах текста в продължение на няколко дни, жонглирайки между версии на три различни езика, основния от които владея само рудиментарно), не се реших да започна този коментар. Днес колебанието ми е не по-слабо, ако и енергията ми да е вече възстановена. Прочее, да видим какво ще се получи от въртопа от смесени впечатления и чувства, които ме преизпълват след сблъсъка с това тук текстово чудовище.

Използвам думата „чудовище“ не в общоприетия смисъл, а по-скоро търсейки семантичния ѝ корен, тоест онова нещо, което е накарало хората да я измислят, на първо място. С други думи – нещо за чудене, за дивене. И наистина, що за чудо е това тук? Признавам, че нямам готов отговор, нито пък вярвам, че може да се намери лесен такъв. Факт е, че си имаме работа с нещо искрено и същевременно безкрайно объркващо, безкрайно нееднозначно. Огромното познание, смесено с толкова очевидна липса (или загуба) на знание, създава лично у мен леко усещане за световъртеж. Голямата европейска дама, снизхождаща до нашенско, за да сподели болката си, очевидно няма дори отдалечена представа, или дори усещане, за това колко наивно звучат за човека, реално ангажиран с България и българското, воплите на нейната европейскост. (Не мислете, че не осъзнавам дълбоката двусмисленост на едно подобно твърдение, идещо от устата на човек, който живее извън България от близо 25 години насам). И все пак, и все пак…

Нека започнем с очевидното: Кръстева не осъзнава ни най-малко до каква степен култивираната ѝ европейска позиция е пропита от предразсъдъци, чиито дълбоки корени най-вероятно се дължат на балканския ѝ, и по-точно български, произход. Обърнете внимание примерно на следната фраза: „опозиционен национализъм, лишен от съдържание, като изключим съпротивата срещу исляма“ (удебеляването мое, З. Е.). С други думи, оправданието на българския национализъм е в борбата му срещу исляма. Неволно ми иде да възкликна „Господи, прости им, защото те не знаят какво вършат!“ Анти-ислямските настроения на френската гранд-дама бяха ми известни и отпреди това, най-вече от текстовете на (великолепния!) Душан Биелич (на всяка цена потърсете „Нормализирането на Балканите“ – една гигантска отварачка за балкански очи, по мое мнение)… Но въпреки това не бях подготвен за едно толкова разкриващо изказване, за нещо, което самият аз възприемам едва ли не като оправдание на „възродителния процес“. Българският национализъм – бастион срещу исляма. Боже, помагай!

Това беше първата ми, и далеч не най-задълбочена реакция (ще приема охотно всяко обвинение в прекомерна критичност, може би дори дребнавост – в края на краищата горното твърдение едва ли отива чак толкова далеч, колкото го отвеждам аз, ако и вратите за подобни интерпретации да си остават широко отворени). Но безкрайно по-важен и някак разкриващ ми се струва цялостният подход на Кръстева към балканската проблематика, която тя очевидно възприема и разбира напълно отделно от османския контекст, загърбвайки – както открай време го прави цялата ни култура – онези петстотин години чрез едно наивно (възможно най-меко казано) подразбиране: те не са важни, всъщност те НЕ СА част от нас, от нашето битие и нашата история. О, неразумний юроде! Е ли тогава за чудене, че България (и Балканите) ѝ остава(т) напълно неразбираема(и), че тя с такава лекота ръси архи-банализми от типа „Сръбският неофашизъм е кулминацията на това бедствие“, може би виждайки в себе си някаква модерна версия на своята лична героиня, Хана Арендт? Не бих искал да се впускам тук във витиевати филипики, които няма как да ме отведат до нещо друго освен празнословие, но госпожа Кръстева наистина не познава онова, за което говори. Собственото ми усещане е за пореден случай на слепец, който опипва слона и дава определение въз основа на информацията, която му подава собствената длан, а не липсващите per definitionem очи. Не че измежду нас има и някакви други освен слепци; не че conditio humana допуска по принцип нещо друго освен слепота; опазил ме Господ от още повече празнословие. Но разликата между различните слепци се състои в това, че някои от тях си мълчат, или поне изчакват малко по-дълго, преди да изкрещят определението си. Времето не винаги награждава най-бързите.

А инак, разбира се, не може да се отрече базисната, мощна енергия на размишлението, идеща както от огромната култивираност на квази-френската дама, така и от принципната несъвместимост между искрено изживяваното страдание и (все пак!) липсващото разбиране за неговия източник, баналния факт на невъзможността за реално разграничаване от собствения корен, собствения произход. Парадоксалността, идеща от безразборната смесица на толкова много знание и толкова много доброволен отказ от същото, е буквално поразителна. Тук очевидно се срещаме с една образцова форма на онзи вид западно заслепение, упорито отказващо да види в себе си нещо друго освен по-висша степен на развитие. Отказващо, отказващо, отказващо… И доброволно-сляпо за толкова много неща. За гигантската промяна в изживяването на исляма, който се „протестантизира“ буквално пред очите на всички ни, водейки страни като Турция или Индонезия до един вид бум на онази трудолюбива порядъчност и честност, върху която е изграден (но междувременно до голяма степен изгубил, под бремето на консумеризма), същия този Запад… За промените тук на Балканите – далеч по-трудно забележими, ако човек не се занимава ежедневно с тях, но пък неоспорими, дори само в рамките на този тук дребен форум… За заплахите от ученото невежество, пред които е изправен всеки от нас, но които някои все пак виждат по-ясно… За безспорната патологичност на този тъй яростно защитаван от Кръстева избор, радикалното прерязване на собствения корен (нещо, което Цветан Тодоров никога не е правил, доколкото ми е известно)… Всичко това си остава напълно невидимо за Кръстева – и за онзи Запад, когото тя представлява. Слепотата, слепотата, слепотата…

Не знам как точно се живее с всичко това. Изпитвал съм изкушенията му многократно, в собствените си лутания между родно и чуждо, през всичките години, в които живея извън България. Предполагам дори, че в очите на мнозина сънародници собствените ми усилия за постигане на някакъв баланс между родното и чуждото, цялата ми странна работа, с всичките ѝ месиански изкривявания и залитания, изглежда не по-малко чудата от усилията на госпожа Кръстева да даде израз на нещо, чиято баналност и сама не подозира… Но въпреки това живея с усещането на човек, който не желае да бъде нищо друго, освен българин. И в това е единствената ми надежда за спасение, сред цялата мъгла на отрицанието, из която се нося ежедневно. Само това, и нищо друго.

Господ да е на помощ на всички ни! И особено на ония сред нас, които не искат да бъдат себе си! Защото, може и наистина царството тукашно да се окаже тяхно, но небесното, то е за другите. То е – и винаги е било – само и единствено за ония, които не могат, по силата на някаква необяснима потребност, да бъдат нещо друго освен онова, което са. Хората без избор. Хората, които не могат другояче…

Берлин, през март 2013

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010). Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин от 1990 г.

Коментари (7)

- 02-04-2018|Златко Ангелов

Прекрасно написано, изстрадано есе. Удоволствие беше да го прочета и да се съглася с него. Позволявам си да припомня на Златко и останалите, които биха се интересували, за моето есе „Силата на съдбата“, публикувано през 2013 тук, в Либерален преглед (www.librev.com/index.php/2013-03-30-08-5…-2013-04-15-12-17-10(– същото, което влезе ив книгата ми „Литература на края на света“ (Лексикон, София 2017).

В него използвам Душан Бйелич като въведение към главата за Юлия Кръстева: „Когато са написани, лайната не миришат“, казва Ролан Барт, а Душан Бйелич, който живее в ултрахигиенизираната Америка, му приглася по балкански: „Балканските лайна по пода на тоалетната са символично аналогични на френското миризливо сирене върху красиво подредената маса; първото е неядливо сирене; второто – ядливи лайна.“

Прочитът ми на есето „Bulgarie, ma souffrance“ включва следният важен пасаж: „Изгнание е тежка дума, може би най-драматичната от всички синоними, обозначаващи живота извън родното място, но Кръстева я употребява уверено, без да оставя съмнения, че не се отнася за нея. Нейното блестящо интелектуално описание на имигрантското състояние, до което стига всеки човек, интегрирал се в неродна култура и същевременно способен на интроспекция, сплита в едно интелектуалните и моралните му измерения дори само с това, че то обяснява не емиграцията, а изгнанието. Емиграцията е преместване в друга държава – изгнанието е морално изпитание.

Не може да се твърди със сигурност дали Кръстева осъзнава, че това нейно есе е писано от прекалено лична, едва ли не интимна гледна точка, за да обясни едно национално състояние, което предизвиква тревога (обективно, не само у нея) и което а) трябва да бъде обяснено и б) лекувано. Обяснението тя търси в православието, лечението – в изучаването на моралните философи на Европа и подобряването на езика, а оттам и на вкуса. За модел ѝ служи Франция. Този модел неусетно за самата нея превръща началния интимен и състрадателен тон, който отговаря на душевното ѝ състояние – едновременно вътре във и вън от България, както тя самата заявява – в назидателен.

В случая става дума за опит да се интерпретира една локална култура от позициите на друга. Другата смята себе си за по-висока, едва ли не за универсален стандарт. Казано в стила на Кръстева, тя не харесва вече мусаката, която навремето е приготвяла майка ѝ, защото е свикнала да вечеря с Coquilles Saint-Jacques à la sauce Béarnaise. Във всяко такова съпоставяне има неизбежни елементи на снобизъм, но неговата истинска стойност е в това, че от него научаваме много повече за авторката му, отколкото за културата, от която тя се интересува. Грешката на Кръстева е, че гледа на България като на пациент, който се нуждае от психоанализа и чиито проблеми могат да бъдат обяснени с лингвистичните теории, в чието създаване тя самата има принос. Според тези теории езикът е структура, която може да обясни културите, и своето обяснение за българското състояние тя търси в „непохватния синтаксис“, в „тези дълбинни метафори, които нямат нищо общо с френската вежливост и очевидност“. Те я отклоняват от френския вкус. „Френският вкус“ – продължава тя – „е акт на вежливост между хора, които споделят еднаква реторика, едно и също натрупване на образи и фрази, една и съща комбинация от четива и разговори, в едно стабилно общество. Напразно възкръсвам на френски, от почти петдесет години насам моят френски вкус не винаги устоява на тласъците на една древна музика, обвита около един все още жив спомен. От тези скачени съдове изплува някаква странна реч, чужда на самата себе си, нито от тук, нито от там, една чудовищна задушевност.“

Жената на кушетката в това есе всъщност е самата Кръстева.“

- 03-04-2018|Надежда

Преди години това есе ме отблъсна. Не снобско (то би било комплимент), парвенюшко е, си казах. Много по-интересни сега са ми текстовете за събитието: Ю.К. агент на ДС.Никой не е в състояние да избяга от себе си, премествайки се в пространството.Както сте установили и Вие, г. Енев.

- 05-04-2018|Анатоли Кирилов, Гренобъл

Непростимите грешки също могат да бъдат велики. В случая „Юлия Кръстева“ е по-скоро обратното: великите грешки могат да бъдат и непростими. (Проблемът е винаги в това кой ги прави; и кой – архивира.) А сега: на г-н Златко Ангелов не може да се отрече едно: добросъвестна критичност. Но! В сравнение с непростимата грешка, непростимата му добросъвестност не може да се нарече велика. Коментарът на Златко Енев? Като се изключи нередактираната му, очевидно поради липса на време, емоционалност, той е една професионално овладяна и полезна за читателя искреност.

- 07-04-2018|Петров

Аз също имам голямо недоумение кое може да е по лошо. Дали говореното от Юлия Кръстева или усилията на „Любомиров“ да открие как някой е казал нещо лошо за велможите в София, защото те трябва да спят спокойно. Ако някой им се присмее и каже нещо лошо за тях, те не могат да го понесат. И това е важно не само за тях, но и за тези които ги създадоха. Другаря „Любомиров“ си получава добра заплата, яде сладкиши на Шанзелизе и чака добра пенсия заради усилията му да истиска от Юлия Кръстева имената на тези, които при чаша вино не внимават какво казват. А колкото за генералите, и „спасителите“ които въртят цялата машина недоумението ми не стига толкова далеч. А Юлия Кръстева се чуди какво да направи, за да може да се види с сестра си. И недоумението ми е дали мислите на Юлия Кръстева за сетра си са по лоши от това на Любомиров да се надява за нови звезди на пагоните си или за генераски чин и пенсия.

- 08-04-2018|bgurdev

Нещата си идват на мястото.Прехвалената интелектуалка – глезана, галеницата на два режима, се оказва агент на ДС и маоистка.

Някога в зората на демокрацията, 1991, загубих две седмици, за да се преборя с романа ѝ „Самураите“ – тържество на скуката и нищо повече от куп интелектуални брътвежи.

Прав е Григор Лилов, че не може да си бил никой преди 10.11.1989, за да станеш някой след това.Но Кръстева, която се изнизва от страната си през 1966 г. да се съгласи да сътрудничи на службите от Париж пет години по – късно?

Господи, каква перверзия! И няма доблест да си признае.

Да прочете тогава малко стихове от позабравения вече Марко Ганчев.

На едно място той пише – „Платете сметката, заради която живяхте незаслужено богато!“

Пиша от името на онези българи, които са виждали френската столица само от филмите на Делон, Белмондо и Ив Монтан – омерзен съм! И емигрантската ни интелигенция се оказа, че не е читава!

- 08-04-2018|Martin Zaimov

Някъде във ФБ коментирах така:

„Най-същественото е какво този случай ни казва за бъдещето. Тайните служби отново вземат непропорционално много власт заради страха на мнозинството хора. Тази госпожа е просто пример за това, което не бива да се прави в бъдеще от нас и от децата ни ако държим на достойнството и свободата, като основополагащи човешки качества и въжделения. „

- 08-04-2018|Гост

Срамното в цялата тази дискусия е, че никой не протестира и не разобличава системата и създателите на десетки хиляди като Юлия Кръстева. Спора за нея е огромен, но никой не се срамува и не иска прошка за това, което са направили. Тази система изглежда е паднала от небето и Бог я е изпратил като непоклатима.. Няма ли някой поне да запали една свещ за тази подла система произвеждаща продажници на всяка чест и добродетел. Досиетата даже преработени ни дават огромен материал, който никой в този преход не смее да пипне. Изглежда все оше страхът от нея ни управлява.

Ченгетата ни са по-добри от ченгетата ви –

размисли относно досието на Юлия Кръстева

и българския академичен живот

Автор(и): Димитър В. Атанасов

За авторитетите по начало се пише трудно. Агиографските похвали не са препоръчителни – водят до свеждането на описваната фигура до тъповато клише за рецитиране от второкласници. Глорифициращата стратегия подлага на риск стойността на обекта – крайностите имат свойството да: едно – не носят значение; и две – да се трансформират лесно една в друга, обезсмисляйки титаничните имаготворни усилия.

Не са приемливи и прекомерно критичните думи – в тях лесно се разпознава злобата на нищожествата, решили да си го върнат тъпкано на „големия“, да придобият слава чрез „рушене на митове“ – безотговорно, доколкото на мястото на вече утвърдените влиятелни фигури обикновено не се предлагат алтернативни. Да, никак не би било зле все пак да има референтни стандарти, по които да премерваме актуално своето равнище.

Мъчно ще върви и предстоящият текст. Ако някой очаква слово, безупречно изваяно като елинска статуя, то покорно прося мигновено да пренасочи вниманието си към друго четиво. Не, не диря снизхождение – убеден съм, че има въпроси, чиито емоционален заряд прави писането трудно подредимо, слабо податливо на структуриране, далеч по-хаотично от желаното. Прочее, следващите редове ще изпитат търпението ти, читателю, в още един поглед – ще става дума за именно авторитети. За хора, които сме свикнали да греят на небосклона, а ние безпомощно да чакаме нощта, за да се полюбуваме с телешка усмивка на лице на блясъка им. Или деня, за да направим поредния опит да скочим до небето, който винаги се оказва неуспешен.

Историята начева прозаично, чак безинтересно: Миглена Николчина, професор в Софийския университет, поканила Юлия Кръстева – нейна учителка, вдъхновителка и приятелка – за член на редакционната колегия на „Литературен вестник“. Подобно на всеки кандидат за някаква публична позиция, била тя и представителна, наложи се Кръстева да бъде проверена от Комисията по досиетата (отказвам да натоваря разказа си с цялото име на институцията). Навярно мнозина очакваха, че справката ще се окаже безрезултатна, а вестникът ще се увенчае с престижно име в редколегията си.

Юлия Кръстева се оказа секретен сътрудник на Държавна сигурност. Дамата заминава за Франция със стипендия от българската държава, бидейки на 24-годишна възраст. Годината е 1965. Уточнявам, защото далеч не цялата българска научна общност е прочела всички близо 400 страници от публикуваното съвсем наскоро досие. Още тогава тя поема ангажимент „да помага“ с информация на българските тайни служби, за които Франция е предмет от особен интерес – френската компартия е една от само двете на некомунистически страни, Франция има сериозни позиции в Близкия Изток и Северна Африка, а интересите ѝ включват конфликтни точки като перманентния сблъсък, свързан с Израел и идеите за създаване на палестинска държава.

Образът на Кръстева, особено версията му, датираща от времето след 1989 г., напълно изключваше разкритията за нейното агентурно минало – тя се самопредставяше като почтена, некомунистически лява, избягала от България заради непреодолимата несвобода тук, но запазила връзка с родината. До такава степен, че в изследванията ѝ родният език за вече превърналия се в чужденец беше мислен като травма, която не подлежи на преработване – интерпретация в духа на психоанализата, която я правеше още по-симпатична за българската публика, привиждаща в тази идея заявка за страдание, причинено от междинното положение на интелектуалеца-емигрант, който никога няма да усети уюта на родното в страната-приемник, нито ще възвърне родината такава, каквато е била, докато той е бил неин носител.

Ето защо съмненията в автентичността на досието изглеждат на пръв прочит обясними. В една от първите си публични реплики Миглена Николчина бързо намери обяснение защо документите са фалшиви. Да, знаем за случаи, в които отчитането на дейност води до създаване на папки с измислено съдържание, заради които кадрови офицери от ДС получават заплати и повишения. Оказа се, че в архивираните папки няма никаква мостра от почерка на Кръстева. Липсват собственоръчно писани сведения, няма и декларация за доброволно сътрудничество.

В случая това тълкуване не би могло да бъде удържано по достатъчно разумен и убедителен начин. В справка от 4 март 1971 г. „Сабина“ (агентурното име на Ю. Кръстева) отправя молба към оперативния служител („Любомиров“) да не пише сама сведения, а да ги споделя устно – в писмената форма щяла да пропусне същественото. Дадено е предложение желанието ѝ да бъде удовлетворено, а това се и случва, както става ясно от логиката на документите – виж с. 41 от личното ѝ дело.

Особено любопитно е как професор по литературознание би се провалил в елементарна процедура по селекция на фактите според значимостта им. Не, не според оценката на ченгето – той може да мисли всякакви нелепици, а в своята собствена самопреценка.

По всичко личи, че оставянето на следи, по които може да бъде идентифицирана, не е било по вкуса на секретната сътрудничка. Собствено изписаните донесения биха дали възможност на българските тайни служби да я изнудват, доколкото пребиваването и кариерата ѝ във Франция изключват службата на чужди разузнавания, особено предаването на информация (без оглед на нейната ценност) на репресивния апарат на страна оттатък Желязната завеса.

Напомням, че Юлия Кръстева далеч не е взрян в литературознанието учен, а и важна политическа фигура, свързана чрез съпруга си с Френската комунистическа партия и други кръгове на леви интелектуалци в Париж. По силата на този ангажимент тя е изпратена в Кувейт на конференция по Палестинския въпрос (вж. Информация от 4.03.1971 г., с. 15-17 от работното ѝ досие; също и Справка от 4.03.1971 г., с. 41 от личното ѝ дело). Всяко усъмняване в нейната чиста съвест и безкористна работа в полза на френските интереси би довело най-малко до решителното ѝ дистанциране от подобни обществено-политически валенции. Доказаната дейност в полза на държава от Източния блок, ако не сложи край на кариерата ѝ във Франция, несъмнено би накърнила образа ѝ в интелектуалния контекст, благодарение на който тя създава авторитета, заради който и днес разкритието за дейността ѝ като част от ДС предизвиква интерес.

Може да се каже, че Кръстева е успяла да постигне съвършения баланс – да сътрудничи, без да се омаскари. Важно е също да се знае, че през 70-те дори и в Източна Европа нагласите към повече свобода, а оттам и презрението към силовите институции, особено към разузнаването и неговите подмолни методи, постепенно придобиват повече привърженици. Роля за това несъмнено има и Пражката пролет – макар и смазан, проектът показва, че говоренето за „социализъм с човешко лице“ далеч не е непродуктивно, нито утопично.

От тази гледна точка решението ѝ да не разписва лично изглежда болезнено прагматично – предположението, че още тогава тя е виждала разклащането на социализма, изглежда повече от несериозно. Нелогично изглежда и допускането на Димитър Камбуров – друг български учен, дълбоко свързан с идеите на Юлия Кръстева – според когото тя дълго време изпитвала разкъсващи колебания относно идеологическия избор между комунизма и капитализма. По този начин той тълкува и завоя ѝ към маоизма в началото на 70-те – факт, който също е отразен в документите на ДС.

Отсъствието на следи, по които тя може да бъде идентифицирана като секретен сътрудник, я снабдява със свободата да не се съобразява с предстоящите ходове на българския репресивен апарат. Това ѝ дава шанс да остане във Франция под претекста, че служи на родината, разпространявайки на Запад и на разбираем за значим дял от западната учена среда славата на българския литературовед, легитимирайки социализма. По този начин тя успява да избегне потенциалния конфликт със службите – статусът на невъзвращенец е особено рискован. Не само за носителя си, но дваж повече – за неговите роднини и приятели, останали в България.

Още помня като дете как майка ми и нейна приятелка (на име също Юлия), когато се виждаха, често изпадаха в емоционални интермедии и плачеха заедно. Бил съм твърде малък, за да бъда изобщо част от разговорите им, но много по-късно ми беше обяснено, че синът на въпросната дама е бил невъзвращенец във ФРГ. Факт, поради който майка му е била обект на всевъзможен тормоз, но сякаш част от тривиалния репертоар на българските ченгета без проява на кой знае каква оригиналност: среднощни посещения и лишаване от спокойствие, привиквания по всяко време за разпити, задържания за часове без право дори на часовник на ръката до пълно изтощение, заплахи, разкази за избягалия млад мъж и сценарии как, ако тя не съдейства, той така или иначе ще бъде заловен, но тогава животът му няма как да бъде гарантиран, показ на вещи с претенция да са негови.

Липсата на декларация за сътрудничество и писани на ръка доноси превръща досието потенциално в не особено завладяваща белетристика, а авторите му – за пореден път в насилници, чиито агресивни попълзновения не пощадяват дори онези, които са нямали и не са желали да имат взаимодействие със службите. Дори повече – алибито за нарочно омаскарената интелектуалка би било убедителен аргумент в очите на мнозина, възприемащи находката от позицията на емигранта-интелектуалец като дисидентска фигура, мислима през фигурата на съпротивата.

Родителите на Юлия Кръстева не сещат нищичко от това. Самата тя никога не бива дисидент – нейното пребиваване във Франция е съвсем официално. Нещо повече – в Париж се премества да живее и сестра ѝ. Също така легално. Органите на разузнаването имат контакти и с нея.

Според друга гледна точка сътрудничеството с репресивния апарат представлява своеобразна търговийка – обектът дава сведения, пазарувайки на дребно спокойствие и относително удобство. За себе си и/или за близките си. Подобна нишка се прокрадна и в коментарите на Миглена Николчина, достъпни в социалните мрежи.

Тълкуването на Димитър Камбуров бе друго: той предпочете да настоява, че Кръстева не е била „хлъзгава и убеглива лисана-глезана“, каквато тя изглежда от досието си, а възпитана и възпитаваща ченгетата гранд-дама, отнесла се с тях не като с неморални представители на една човеконенавистна власт и нейните най-потиснически сегменти, а напротив – приела ги като хора, като равноправни – решение изцяло в духа на честната игра и на мисленето на другия като равноценен.

Няма да се съглася с нито едно от тях. Кръстева няма причина да продава сведения срещу сигурност – нито тя е била заплашвана, нито родителите и близките ѝ са били повече от обект на справки, които се правят по служебен път, без обектите им изобщо да разбират, че са проверявани. Липсват данни дори за бегъл опит за натиск към някое от по-слабите звена в роднинския ѝ кръг, даже напротив – след раждането на сина си тя пожелава родителите ѝ да дойдат заедно да го видят, а не поотделно, както гласят правилата тогава. Смята се, че те биха могли като семейство да не се завърнат, а тя контрира с довода, че те са възрастни хора, не знаят френски. Добавя дори, че биха ѝ били ненужно бреме, че не желае „да го слага на главата си“ (Справка от 4.10.1975 г., с. 116 от личното ѝ дело). Дори повече – когато дойдат в Париж, предвидено било майката и бащата на Юлия Кръстева да бъдат настанени в дома на сестра ѝ Иванка (Справка от 12.02.1976 г., с. 132 от личното ѝ досие).

Опитът ѝ да достигне формулираната цел достига до директна заплаха – разказ за разгневилия се френски съпруг, влиятелен литературовед и писател, който щял да опише историята на отказа от страна на българските власти (Пасаж 10, Писмо №4 от 12.04.1976 г., с. 134 от личното ѝ досие).

Важно е да се има предвид фактът, че през цялото време, докато трае общуването между дамата-литературовед и агентите на ДС, тя дава всичко от себе си, за да остави впечатление за контакта като особено чуплив – отменя срещи в последния момент, не се явява нито на редовна, нито на резервна уговорка, отказва виждане с различни аргументи (работни пътувания, почивки в чужбина и по луксозни места във Франция), използва канали за връзка (телефон), до които е предварително уговорено да не прибягва с цел запазване на секретността на мероприятието и др. Да преследваш утвърден университетски професор би било крайно неприемливо нарушение на академичната свобода, ето защо Кръстева не става интересна за френското разузнаване. На фона на това инициативата да манипулира с уж невнимателното търсене на комуникация чрез явни средства не представлява риск за нея и кариерата ѝ. Прочее, според както са обучени българските агенти и според пропагандното клише („Врагът бди!“) всяко посягане към неподсигурени средства за общуване крие огромна опасност от разкриване не само на връзката, но и на общуващите агенти – обучени момчета, до известна степен рутинирани професионалисти, чиято замяна изисква допълнителни ресурси.

Ето защо по всичко личи, че от твърде волната ѝ комуникация с българските ченгета професорката няма как да претърпи щета. Маниерът ѝ обаче, оценен от тях на границата на риска, създава усещане за перманентна опасност от осветляване и провал. Сценарий, който често пъти завършва не само с уволнение, но и с крайно неблагоприятно вземане-даване с органите на съдебната власт: ако не във Франция, то в България – несъмнено. Трудно бихме могли да отдадем подобно поведение на академична разсеяност, а по-скоро на нарочно изкована стратегия за манипулация, за поддържане: едно – на очакването за сдобиване с по-съществени данни: все пак става дума за университетски човек, пътуващ по света, добре интегриран във френското общество; и две – на постоянната бдителност пред открития шанс за провал на проекта и неприятен завършек на нечия кариера на разузнавач.

Тъкмо това съчетание от очаквани сведения, които така и не надминават информационната стойност на публикуваното във вестниците. В работното ѝ досие едва няколко донесения са използвани „за натрупване“, сиреч за статистическа плътност на дадена количествена извадка, а повечето са с ниво „неизползвани“. Същото важи и за информационната им стойност – рангът им е „малоценни“ или „неценни“, много от текстовете дори са с ниво на секретност „несекретен“, а конкретността им е оценена като „откъслечна“.

На това основание някои читатели на досието на Юлия Кръстева побързаха да я героизират, настоявайки на версията как ловката интелектуалка умело заблуждавала глуповатите ченгета, водейки ги за носа[85].

Професионалният прочит на досието дава различна посока на разбиране. От една страна, вече беше споменато, че дамата-обект на разработка не е подгонвана и притискана, за да прилага финтове. Прийоми за измъкване се налагат тогава, когато ситуацията се окаже нерешима с конвенционални средства. Случаят никак не е такъв – героинята на документите дръзва дори да изнудва ДС, а едва вторият служител, сблъскал се с инак доста арогантната претенция за една визита на родителите ѝ под заплахата от опозоряваща публикация в „Монд“, реагира адекватно и нарича подхода ѝ с подходящата реторика – „България няма да коленичи пред заплахата“, „не е достойно за една българка така да се отплаща на Родината си“, очертавайки смислово понятието за изнудване. Казаното постига мигновен резултат и нахаканата литературоведка променя модуса в примирително-обяснителен – „не са имали намерение да заплашват България“, оневинявайки съпруга си с довода, че е изрекъл оскърбителните думи „в раздразнено състояние“ (Докладна записка от Лука Драганов до заместник-министъра на външните работи Живко Попов от 4.05.1976 г., с. 136-137 от личното ѝ дело).

Хлъзгавата неуловимост на Кръстева далеч не изглежда като майсторска заблуда, а по-скоро като осъзната стратегия за използване на всеки шанс. Няма преследване – няма наложителност от финтиране. Това поставя под въпрос и тезата на Камбуров за респекта, който той разчита в отношенията ѝ с представителите на Държавна сигурност. Уважението напълно изключва всяка форма на натиск, а разговорът ѝ с Лука Драганов ясно указва идеологическата посока на поведението ѝ – преследване докрай на личната изгода, било на цената на шантажа или на умилкване-подмазването, избирани съобразно ситуацията, а в дадени контексти, както пролича, и превключвани светкавично, за да не бъде загубен преследваният резултат.

Особено драстично личи пълното неуважение на Юлия Кръстева към органите на разузнаването в разказите ѝ за луксозни почивки, които по думите на един от тях подхождат не на лява интелектуалка, а на буржоа. Нейният собствен отговор на това полушеговито-полузаредено с идеология подмятане само уточнява мащаба – със съпруга ѝ живеели като „малки буржоа“ (Справка от 5.05.1971 г., с. 53 от личното ѝ дело). Всичко това се съчетава с почти самохвални споделяния на самата граница на добрия вкус за скъпи почивки, за преживявания в шатото край Бордо на единия от зетьовете на мъжа ѝ, за плановете за смяна на жилището и закупуване на по-просторно, запазвайки старото за кабинет, в който двамата да намират спокойствие за работа – една подчертано „буржоазна“ нагласа, нямаща нищо общо с реториката в полза на „угнетените, оскърбените и унизените“.

Нека не бъда схващан погрешно – лявото мислене ми е далечно, ето защо акцентите върху сиромахомилски постулати за равенство или обща мизерия, на които комунизмът направи усилие да ни приучи, са ми дълбоко чужди. Бунтът ми не е насочен срещу понятийната система като такава, а против лицемерното живеене според стандарта на буржоазия, но продавайки в академичните си изследвания обратното. Ефектът на разминаване между гледаемия образ на нечий житейски избор и акустичното послание на ораторското му майсторство съм смятал всякога за неприемлив, присъщ именно на социализма, а точна негова метафора е съветският телевизор, който никога не съчетаваше идеален звук и кристално ясна картина.

Не издържа и тезата на Камбуров за колебаещата се професорка, която късно стига до своя окончателен избор между социализма и капитализма като алтернативи, оставайки лява до край. У застаналата на страната на „ситната буржоазия“, заявила това свое разбиране дори пред органите на тоталитарната власт на държава, в която действа проект за насилствена смяна на обществения модел на базата на почти всеобща уравниловка, трудно би могла да се разчете неувереност. Напротив – по всичко личи добре пресметната стратегия за личен успех, дълбоко вкоренена и в модела на левите-шампанско-и-хайвер-интелектуалци, обитаващи огромни жилища с гледка към Айфеловата кула, поддържани с повече от добрите им заплати на университетски професори, играещи ролята на манипулативни глашатаи на „потиснатите класи“, с чиито данъци се поддържа луксът в техния живот.

Документалният текст е като цяло емоционално неутрален жанр. Актовият материал е хладен. Издават го институции, а езикът му е дървеното слово на бюрокрацията, зад което не прозира никаква човещина.

Подобни лични досиета, съдържащи значителен брой писма, дават основание за друг ъгъл на гледане, от който микроисторическият сюжет се разкрива и в психологическа дълбочина. В моите очи антропологическият център е дори по-съществен – що за човек стои срещу отворилия папката читател-изследовател? Какви са мотивите за неговите действия? До каква степен биографията му, затворена между кориците, е автентична? – Съществуват безброй примери за досиета, изфабрикувани като алтернативни и силно компрометиращи разкази за животи, използвани като бухалки, когато стане нужда на властта да принуждава към действия или да дисциплинира.

Признавам, разгръщайки досието на Юлия Кръстева, очаквах – първо – морална дилема и трудно решими нееднозначности. Опровержението беше пълно и без остатък: да, този документален свод отразява епизоди от живота на обекта си и в това няма как да има съмнение. Потвърждават го (арогантните) наративи за скъпи почивки, за нужда от отмора на конкретно място, за претенциозен начин на живот, за хранене всекидневно в скъпи ресторанти (поради мързел по лично признание на Кръстева), за пътешествия и стокова презадоволеност, каквито българският разузнавач не би видял и в най-развинтения полет на фантазията си. Ако досието беше произведено без връзка с основния си персонаж, логично е да предположим, че устремените към кариерно израстване агенти биха създали сборник с фикционални разкази на идеологическа основа по теми, с които, ако не придобият героичен ореол, то поне биха се доказали като професионалисти. Детайлите за живота на шампанско-и-хайвер-интелигенцията не би привлякъл вниманието дори на таблоидната преса, камо ли на разузнаването.

В Сведение от 4.2.1972 г. агент Красимир съобщава: (Юлия Кръстева) „Като човек беше доста резервирана и е трудно да се каже какво представлява… Едно е сигурно – беше изключително амбициозна, а по мое мнение и много егоистична (с. 74 от личното ѝ дело). Зад агентурния псевдоним е укрит неин състудент. Детайлите относно образованието ѝ (преминаването от редовна в задочна форма в четвърти курс) в пълнотата си сочат прилична запознатост на информиращия и навярно висока степен на достоверност на предложената от него психологизация.

Безчувственост и пределен егоцентризъм личат и от писмата ѝ: в тях основните теми са кариерата, университетското преподаване, лекциите в чужбина, новоиздадените книги и статии, участието в конференции, симпозиуми и кръгли маси, членството в престижни редколегии, ваканциите в странство и по скъпи места, но подбирани по критерии, многобройните пътувания. Нито дума за семейството ѝ. Не разбираме нито дума за това дали със съпруга си се уважават. Собственото ѝ усещане за съпруга ѝ също липсва – дали е грижовен, внимателен ли е към нея, уважава ли я. За сметка на това става ясно, че Филип Солерс е „богат“ – видимо ключово качество, за да бъде повдигнат до партньор в живота на литературоведката родом от Сливен (Справка от 27.01.1970 г., с. 56 от личното ѝ дело). Тази характеристика, допълнена с факта на фамилното имение в Бордо, обитавано в онзи момент от родителите му, е изречена само две години след сватбата им. Основателно би прозвучал въпросът какви други достойнства са я довели до брака с него, освен материалната му обезпеченост, членството във френската компартия (също отбелязано), и репутацията му на водещ ляв литературовед и автор на два издадени романа. Няма нито дума за детето ѝ: дали е здраво, хубаво, расте, буди ги нощем, радва ги? Извън умилкване-подмазването към службите, когато търси нещо от тях; и арогантната ѝ насмешка, когато няма какво да иска, емоция не е отразена.

Ако някой би поставил под съмнение тази реконструкция, защото тя все пак не е излязла изпод перото на Кръстева, то самата тя е оставила и паралелен текстов поток, който би могъл да се прочете микроисторически и в заедност с произведения от агентурата. Знаков в това отношение е финалът на писмо от 8.02.1971 г. до родителите ѝ, в което героинята на досието заявява направо, че е подходила към текста с намерението да напише нещо „топло и приятно“, а то е излязло „отново студено и учено“.

Студенината и всеобхватната същественост без конкурент на учеността са носещите сюжети в цялата документация, посветена на агентството на Юлия Кръстева. Внимателният прочит на папката причинява смразяваща хлад. Не, не става дума за литературна плътност на образа ѝ. Категориите, с които борави литературознанието, тук са безполезни. Димитър Камбуров заяви в свое изказване в социалните мрежи, че в текстове от жанрове като тези очакването за романова пълнота на характера е наивно. Твърдение, с което няма как да не се съглася, оспорвайки логичността на тълкуването на ситуацията изобщо през литературоведски понятия.

Литературната наука и животът не съвпадат – би отекнало клишето. Серпентините на ума, прочее, се разкриват, за да поведат действие и да причинят ефект, след като ефикасността бъде проверена мисловно, заточвайки интелектуалните инструменти за наистина прецизен разрез. Юлия Кръстева не е герой от новела, ето защо решението тя да бъде анализирана като романово присъствие няма легитимност. Фикционалният разказ на литературата съдейства за по-задълбочена картина на реалния свят и – навярно – за по-пълноценното ѝ изживяване. Подмяната на живота с литературата води до тежки фрустрации, подобни на несъвпадналите образи на литературно идеалното отражение на Кръстева, саморекламирала се като антитоталитарна, и действителните ѝ грапавини, които няма как да бъдат (морално) изгладени, неутрализирайки имагологичния конфликт.

Иванка Стоянова Кръстева, сестра на литературната критичка, също е автор на няколко едногласни оценки за нея. На с. 125 и 132 от личното тя назовава по-голямата си сестра директно сноб, обръщайки специално внимание на претенциозната, разглезена префърцуненост на роднината си, на френското ѝ семейство, и на интелектуалните кръгове, в които пребивава. Агентът, провел разговора с нея, съобщава, че самата Иванка има склонност към снобски разговори, словесна разточителност с цел демонстрация на интелекта, и изпадане в безсмислие поради стремеж за статусно надуване.

На 4.02.1972 г. агент „Красимир“, познатият вече състудент на Кръстева, добавя: „С мен в Париж тя се държа доста високомерно… живеела вече в друга среда, с други интереси, и нямала какво да си каже със софийските си приятели.“ (Сведение, с. 75 от личното ѝ дело). Това съждение, макар и преразказано, мъчно би могло да бъде оспорено от тезата на Д. Камбуров относно трудния избор между комунизъм и капитализъм. Бих предложил друга обяснителна оптика: пасажът е перфектно четим през финала на „Стихи о советском паспорте“, но обърнат обратно – „Читайте, завидуйте, я гражданин Советского союза“[86]. Провинциалната наглост на сливенската девойка, устроила се в Париж и обзаведена с богат съпруг, все така стои в опит да бъде превърната в норма.

Да се върнем на разговора за мащаба на буржоазното, в който Юлия Кръстева сама заявява, че живее. Идеологическият разлом се отваря още повече с въвеждането на понятието, заето от противната страна, като силно интериоризирано, като напълно описващо своята жизнена среда и материална целеположеност. По всичко изглежда, че авторката слабо е вярвала в силата на лявото като конкурентна картина на света. Същото, прочее, може да се твърди за всяка една нейна философска позиция: заминала от България като добре усвоила клишетата на ортодоксалния марксизъм (вж. заглавията на публикациите ѝ до 1965 г. на с. 17 в Характеристика от 14.10.1965 г.), във Франция тя бързо се ориентира в дебатите, протичащи във френската компартия. Когато „интелектуалците“ заемат позиция в полза на Китай и маоизма, тя се присъединява: към тези, които са по-скоро в интелигентско малцинство. Позиция, която се продава чудесно, доколкото не е тази на мнозинството (не всеки е на тази страна, рядкостта е и дефицитност), но е споделяна от минаващите за умствен тръст (сред тях са университетски професори, редактори на научни списания и др.).

Маоисткият ѝ период завършва тогава, когато се връща от Китай, но не сама, а със съпруга си, който обръща тенденцията във ФКП и неговите наблюдения върху условията на труд в Поднебесната водят до културна и геополитическа преориентация. Следвайки зигзагите на идейните дискусии сред левите интелектуалци, близки до комунистическата партия, Кръстева успява да си осигури престижни публикации в добра компания. Факт, който ѝ гарантира перманентно присъствие в академичния живот във Франция на цената на лява ориентация, реализирана на фона на живот на буржоа.

Далеч не само към приятелите си от София тя се отнася хладно-прагматично. Подобна липса на емоционална привързаност установяват агентите и към родителите ѝ, към сестра ѝ. От писмата ѝ не се усеща семейна топлина и чувство към съпруга ѝ. Идването на нейните майка и баща да видят внука си изглежда като опит за отмятане на досадна обязаност, от която не може да се избяга. Речникът, с който Кръстева обговаря визитата им (заявява, че не желае да ги сложи „на главата си“), излъчва досада и видимо желание за запазване на дистанцията от има-няма 2200 км. Отсядането им у Иванка води интерпретацията в същата посока.

Дотук се потрудих да маркирам някои наблюдения върху съдържанието на досието на агент „Сабина“, alter ego на философа Юлия Кръстева. Най-значещия дял на писанието си оставих за финал. Феноменът Кръстева с всичките си позитиви и негативи се отразява всецяло на българския академичен живот. Очертанията на тази намеса от дистанция са различими в почти истеричната реакция на нейните почитатели в България. Миглена Николчина побърза да огласи документите за фалшиви, за постановка на ДС, която е искала да държи френската си връзка в покорство. Кръстева беше изобразена като жертва, на която всички трябваше да съчувстваме. В безразсъдна защита се впусна и Димитър Камбуров – друг българин, дължащ голяма част от академичната си стойност на цитатите към текстове на изтъкнатата феминистка.

Същата Николчина си призна публично, че е била твърде сурова с Богдан Богданов, когато неговото агентурно минало беше осветлено. Изповед, която имаше ясен прицел – да се отърве от товара на собственото си мнение и да представи гледната си точка днес не като отстъпление от високия си морален стандарт, не дай Боже – като двойно дъно, а като естествена еволюция към добро, мир и красота, в която ченгетата вече не са доносници и предатели, какъвто беше в нейните очи казаният Богданов (инак безспорен като интелектуална наличност), а хора като всички нас, с които защо пък да не се и прегърнем в знак на взаимно признаване и почитане?! Този поврат, опасявам се, силно прилича на маневреността на Юлия Кръстева, видяна в огледалото на документите. Учителката е повлияла на ученичката и в сферата на етическите правила на живеенето, на толерантността към лъжата и на приемането на истината реторически като дискурсивна практика, а не като екзистенциален избор, който – по Сартр – съучаства в идентичностното ни конструиране.

Само преди няколко месеца и дни преди да бъде огласен по служебен път, Владимир Трендафилов се саморазкри. Значими имена, свързани в това число и с феминизма, абонати на Кръстева, упражниха остротата на аргументите си срещу тоталитарната власт, а днес неумело пробутват версии, зад които прозира едно – канско усилие за умиване на светлия лик на академичната покровителка.

Този жест тълкувам като публично денонсиране на: едно – собствената морална автономия; и две – на самостоятелността на научното изследване. Няма да бъде откритие, ако заявя, че академичните гилдии у нас практически отсъстват, разпаднати на приятелски кръгове, функциониращи на принципа на дребни и по-едри услуги: „аз – на теб, ти – на мен“. Едва ли има значение на какво интелектуално равнище ще бъде възпроизвеждан този неприемлив модел – той води всякога до деградация и разпад, до подмяна на професионалните отношения с лични, до израждане на интелектуалната почит в открит слугинаж. В случая жестове като морално отвратителното заставане на страната на тариката и обгрижването в летните месеци на английското имение на началничката, са смислово приравними в общия знаменател на изтръгнатата автономия, заместена с фенството и съзнанието за незаслужено усвоен ресурс, за получена грамадна услуга, която подлежи на перманентно връщане под формата на вечна преданост.

Затова и вината, която Николчина различава, е „безсмъртна“ – в своите очи тя никога не би била в състояние да изкупи греха си: невинната покана за членство в редколегията на „Литературен вестник“, която доведе до разкриването на черното петно в светлата биография на учителката ѝ. Определението е автонаративно, споделено отново в социалните мрежи.

Ченгетата без приятелски връзки могат да бъдат хладнокръвно разкъсани. Те не струват, защото не са „наши“. Неутралността на равнището на личните отношения разгръща в пълнота могъществото на моралния коректив. Същият се изпарява в миг, когато насреща се окаже някой от вътрешния кръг. „Нашите“ са изначално добри. Защото са „наши“. Всички критерии са условни. Единствената постоянна величина е бруталната диалектика на „свои“ и „чужди“.

По този начин се уреждат конкурси за академични длъжности – печелят ги политически коректните, а не най-добрите. Влизат онези, които ще цитират когото трябва, ще носят кафе комуто е постановено, ще се грижат усърдно за имиджа на патрона си, защото той им отвръща със същото, оставяйки им един ден в наследство авторитета си. Такова е моето разбиране на жеста на Николчина, така чета и Камбуров. Опасявам се, че на фона на досие като това, формулирането на противоположна интерпретационна рамка би било ново свидетелство за патрон-клиентните отношения в българската наука – материалът открива само една писта за тълкуване в ценностно и информационно отношение.

Наченах, наред с настройката към приятелска, нерефлектирана и професионално непричастна отбрана на каузата, и със злорадо-дребнавото потриване на ръце пред падналия авторитет. Да, съществуват академични нищожества, които дебнат по характерен за трупоядните хищници маниер: атакуват всеки отслабнал и го глозгат, докато от него не остане нищо, без да се съобразяват с гилдийни или човешки норми.

Подобен ход стори Димка Гичева-Гочева, преподавател във Философския факултет на Софийския университет, чието изказване – отново във формата на социалните мрежи, се опираше на следните точки: първо – след като самата тя не била цитирала Юлия Кръстева нито веднъж, значи последната не била никакъв значим учен. Да, веднага проработи инфантилната мяра за света чрез Аза. Здравият разум няма нужда от доказателства относно факта, че полагането на собствената личност в нормотворна роля извън институционалните възможности, дадени от модерната държава, е флагрантна спекулация, чиято целева група са именно фенската маса, а не учените и носителите на рационалност от базово ниво.

Следващият значещ елемент от този реторически репертоар – съвсем очаквано! – е себепрогласата за пророк, но със задна дата: прозорливата Гичева-Гочева знаела нещо, но какво, как, защото не го е споделила – интуиция някак си я водила. Нямало начин в нейните очи Ю. Кръстева да не е ченге, усещала я от разстояние. Фигура, която цели групиране на приятелски обръчи, просейки преклонение от страна на по-ниските чинове като парола за политкоректно действие от типа подмазване.

Деструктивната критика към големите имена е направила мнозина известни. Още повече са се издънили, опитвайки се да откраднат от чуждия престиж. Особено ако става дума за учени без принос, направили усилие да анихилират стореното от изследовател, разпознаваем на световно широка мерителна скáла. Собственото нищожество често пъти подхранва хищнически страсти. Дамата, обявена преди повече от десетилетие за депрофесионализиран философ от свой далеч по-продуктивен колега, огласила сама тази оценка в неуспешен опит за себемартиризация, притаила се в лоното на университета и всякога с мнение в пълен унисон с това на началниците, се осмели да излезе от самопричинена анонимност, но не с научен труд, а с атака под кръста, на която ответ няма, срещу утвърдена академична фигура, която, макар и съмнителна като човешки качества (по думите и на Александър Кьосев), не е дирила удобство в отбягването на публичност, в непродуктивността и не особено могъщата интелигентност, макар и обратното да не е вярно.

Ето защо за мен беше особено важно да отговоря на още един въпрос: кои сме ние (, българските нищожества), че да имаме право да съдим (великаните) изобщо? Да, българската среда не е излъчила учени с такава цитируемост като Кръстева. Но тъкмо ние сме: първо – консуматори на имиджа ѝ. Заради такива като нас тя е цитирана и разнасяна от уста на уста. Второ – за този образ ние плащаме. Някои – с доживотния си абонамент за нейните текстове и с телешкото си благоговение пред лика ѝ. Все фигури, които обезпечават прилични кариери. Справки – Миглена Николчина, Димитър Камбуров, Мария Калинова, Камелия Спасова и др. Трето – ние сме тези, дето купуват книгите ѝ, правейки я богата буквално. Сиреч – клиенти сме, а като такива имаме права на потребители. Едно от тях е да не бъдем залъгвани и да не ни се пробутва гнила стока в лъскава опаковка. Опасявам се, че в случая стана тъкмо това.

Не съм допускал, че ще съчувствам на ченге от ДС. А на неколцина – никога. Разказът на документите е потресаващ. Не е за хора със слаби сърца. Буквално. Кариерният устрем на едно провинциално момиче от Сливен, успяло да се продаде скъпо във Франция, е сюжет, който заслужава разплитане до дъно. Сравнението на наблюдавано-анализираното с героя на „Пази Боже сляпо да прогледа“ Христо Белокровский сякаш само се настанява, за да обясни тази мръсна характерова сплав, подчинена на максимата за целта, оправдаваща всички приложени средства. Юлия Кръстева е далеч по-близка до образа на успешно интегрирания в града бивш селянин, зловещо-безчувствен, лишен от базисни емоционални рефлекси, себичен до последна степен, но научно успял, сторил име в полето си, все пак съмнителен като човешка плътност. Във всеки случай – нападана и актуално захапана от такива, с които пребивава в обща колегиална листа само по силата на институционалната общност, но не и на равнището на дълбокия смисъл на колегиалността, разбирана като имане на споделен логос. Изглежда, че момичето потегля на дългото си пътешествие от Сливен до Париж с рано изработен план, който следва до края, до постигането на целта.

В тази логика се вписва и почти изплаканото признание на Миглена Николчина за отказаното желание на учителката си да посети България в скоро време с круизен кораб по Дунава. Дали е пожелала да се завърне по родните места или е посегнала към поредното луксозно преживяване на малка буржоа – според мен въпросът е решен в аванс.

Димитър В. Атанасов е историк, работи в ИЕФЕМ-БАН и преподава история в столична гимназия. Интересите му са в средновековна история, история на идеите и понятията, публични образи на историята, историографски анализ, историческа антропология, употреби и злоупотреби с миналото, „живият архив“.

Коментари (12)

- 03-04-2018|Златко

Димитър Атанасов – един все по-утвърждаващ се глас на разум сред морето от безсмислици (поне според мен)…

- 04-04-2018|Златко

И една дискусия откъм Фейсбук, кяото без съмнение заслужава да бъде архивирана. Ако не по друга причина, то поне за да можем да се посмеем на самите себе си след някоя и друга година…

И така…

Vivian Pramataroff-Hamburger

За Юлия Кръстева и за нас

От няколко дни съм в България и с изумление чета многобройни материали за Ю. Кръстева. Обсъждат се нейната дейност като сътрудник на ДС, нейното творчестство, нейната известност по света и у нас и не на последно място нейната личност.

Целият този миш-маш от теми, както и подхода към най-важната, нейното досие, ме разгневи дотам, че се реших да напиша тези няколко реда.

Така разбирам, че Ю.К. не била приятна на мнозина (без лично да я познават), каквото и да означава това. Разбира се, че има такъв феномен – аз също мога да кажа, че и на мен Пеевски не ми е приятен, без да го познавам. Между Пеевски и Кръстева има обаче векове на еволюция. Ако споменавам това, то е само за да покажа колко трудно е да мислим неутрално, ако не обективно за някого, познавайки го почти само от медийните образи, създадени за него. Казвам почти, защото само една шепа хора са чели нещо от нея и или са го разбрали, но имат и разпространяват нашироко мнения за научната стойност на трудовете й. За интересуващите се, в YouTube може да намерите лекции на Ю.К. на френски и английски език по психоанализа и семиотика. Това, че повечето не ги разбират, не им дава правото да ги критикуват. Те не са за лаици, впрочем както повечето научни публикации.

Конкретният повод за моя глас тук е публикуваната вчера в Marginalia.bg. пространствена статия на Димитър Атанасов, историк: „Ченгетата ни са по- добри от ченгетата ви“.

Авторът с големи претенции за обективност прави един психологически портрет на Кръстева на базата на текстовете, намерени в нейното досие и писани от куки, както и от прихванати и копирани в досието писма до родителите й. Просто е трогателно да четеш как един историк взима за чиста монета писанията на оперативните работници за разговорите с Кръстева, които всъщност са доноси, a той нарича наратив. Атанасов се оплаква непрекъснато, че писмата до родителите й се отнасяли само до работата и кариерата й и че тя не била писала нищо лично за детето си, за отношенията с мъжа й (тук проличава ясно неговото незадоволено любопитство). За хората, живели по онова време в чужбина, е напълно ясно защо Кръстева пише само най- общи неща – тя знае, че кореспонденцията й се следи. Ако Атанасов е знаел този факт, той го е пренебрегнал съзнателно, за да изтъкне своята теза, че видите ли Кръстева е студена кариеристка. Този портрет той изковава на своето тясно историческо миндерче, което в неговите очи е пораснало до психоаналитичната кушетка на Фройд. Този профански начин на психологизиране в Германия наричаме кухненска психология (Küchenpsychologie), с която евтините списания занимават домакините.

Оперативните работници са обект на голямо съчувствие от страна на Атанасов. Той ги окайва, че е трябвало да се срещат с Ю.К., която е говорила за скъпи почивки и за семейното имение в Бордо. Атанасов нарича това „арогантно“. Явно скъпите почивки са трън в неговите очи, защото той ги споменава многократно и думите му звучат като тежко обвинение – горките хорица на оперативна работа трябвало да понасят разкази за материалното благополучие на семейство Soller. (Какво да кажем ние тук през времето на соца – тогава трябваше да понасяме скъпите почивки и материалното благополучие на по-равните от нас комунистически лидери, купени със заемите на народа!)

Живея в Германия почти ٣٠ години и съм наясно с класовата структура на западните общества, независимо от левите идеи на част от хората, живеещи там. Ю.К. е станала снаха в едно голямо буржоазно семейство и живее според традициите на високата класа. Тя не се хвали с местата, където ходи на почивка, а просто съобщава факти, които не са тайна. Самата аз съм чела доноси за мен, в които истини и полуистини тенденциозно се оплитат и са твърде далеч от казаното и емоцията зад него.

Атанасов съчувствува на ДС работниците и така обръща наопаки ролите на жертва и палач. Според мен това е най- циничното измерение на неговата статия. Не искам да забравя как живеехме през годините на соца, за фалша, насилието, подмяната на ценности и да кажа, че и мъчителите са също хора като нас. Горката Хана Аренд написа за „Баналността на злото“ и понесе много упреци от нейните хора, които я разбраха накриво. Тя не оневини нацистките престъпници с това есе, а имаше предвид, че овчедушието и преклонението пред авторитета на малките хорица, които се крият зад „аз само си вършех работата“ са пратили на смърт милиони в концлагерите. Това не са някакви чудовища с особено патологична психика, а някакви хорица с ампутирана възможност за самостоятелно мислене и различаване на доброто от злото.

Нашите ченгета не са от този калибър, но са престъпници. И те да се изкарват като жертви, а Кръстева – арогантна мъчителна, която ги травмира с разказите си за благополучието си, моля- дотам ли стигнахме?

Психологът- историк стига и по-далеч. Човек никога не може да падне достатъчно ниско: той дори квалифицира Кръстева като една сливенска провинциалистка. No comment.

Ако се замислим защо са всички тези писания, няма как да не стигнем до не съвсем лицеприятни чувства като завист към успелите и богатите, злорадство, когато някой авторитет е обект на лоша реклама, както и успокояването на всички тези чувства с хвърляне на колективна кал по него.

Хайде, Атанасов, смирете се и се извинете поне наум!

Jasmina Mircheva страхотен коментар, Вив. Chapeau! Гледай непременно филма Je vois rouge на младата френска режисьорка Божина Панайотова. Ще си отговориш на много въпроси. Дано тя има куража да продължи филма. За съжаление никой не говори за филма, даже в контекста на случая ЮК.

Zlatko Anguelov Браво, Виви! Същите мисли предизвика този нещастник и у мен. А на стената на Сашо Кьосев натрапваше идиотщините си твърде агресивно.

Iskra Bankova Харесвам текста, написан от Вивиан.

Въпреки, че аз съм от обвинителките на Юлия Кръстева, заради това, че издигайки се вече на световните катедри като признат хуманитарист, остава равнодушна към смазаните стотици таланти на България и към задушливото блато на комунизма. Предпочита комфорта на научното си и социално благополучие, сиянието на славата, както и хитрата игричка с ченгетата, а не използването на силата на своята известност.

Така и досега не можем да излезем от този ужас и живеем като обречени.

Шапки долу! Таня от Математическата пребори над 35 000 кандидати от цял свят

Katherina Theresa Albert Много хубаво си го написала, Вивиан.

Iskra Bankova Страшният проблем е, че България ражда всяка година гениални деца без никакво патриотарско преувеличение, които тук ще загинат като умове и като личности дори, ако останат. И всяка година захранваме САЩ, Германия, Франция и UK с нашите мозъци. Дори и да се върнат след обучението си, пак ще ги смажат поради липса на мащаб и условия за проява на научна и духовна универсалност. Какво да мислим за тези нови юлиякръстевци на по ١٨ години, които през ден се връщат от световни конкурси със златни медали и после заминават безвъзвратно? Защото за миналото е ясно, тоест от мътно по-мътно – трагедия par exellence!

Но не сме мръднали в перспективата си от времето на комунизма до ден днешен. Това поражда тази неутешима злоба по повод досието на Юлия Кръстева, която е съумяла както си знае, но и с безспорен талант и труд, да изплува до върховете на световната слава.

Vivian Pramataroff-Hamburger Абсолютно сте права

Lyubomir Hristov Харесваме или не, Юлия Кръстева е сътрудничела на българското разузнаване по време на соца (т.е. на КГБ).:(

Vivian Pramataroff-Hamburger Това е твърде възможно. Все пак трябва да диференцираме какво точно значи „сътрудничество“. От това, което прочетох, не става дума за някаква активна дейност, да не говорим, че не е навредила на никого.

Lyubomir Hristov средите в които се е движела, едва ли са представлявали някакъв интерес за българските служби (поради нивото на интелигентност на българските служби), но за КГБ е било важно да знае настроенията сред левите интелектуалци и как биха могли да бъдат използвани за целите на съветската външна политика…

Maria Spirova Статията ме впечатли с откровения си, простоват и кисел сексизъм. Кръстева е представена, както и Вие забелязвате, като „студена кариеристка“, която не е поставила мъжа и детето си на пиедестал и не е обсебена от тях като първа и последна тема на живота си. Това явно неустоимо много дразни автора, който използва възможността да разгроми авторитетен женски образ и така явно да вентилира по-общите фрустрации, които интелигентните жени изглежда му носят.

Очевидно омразата към Юлия Кръстева като символ на решителна женска амбиция е много, много силна. Жалко.

Janina Dragostinova За мен по-важното е не личността на ЮК, а това, че действително се делят сътрудниците на ваши и наши. Защо когато бе съобщено за агент Димитър, Бор, Иван, Добряка и т.н. никой не реагира? Доколкото разбирам при агент Гоце също досието не е пълно.

Zlatko Anguelov много просто, Жанина: защото Гоце и другите са част от същата кагебистко-комунистическа клика, която е тормозила и продължава да тормози българското общество за лични облаги ---- а в случая става дума за съзнателно насочване на вниманието към интелигенцията, която е била винаги трън в очите на комунистите

Zlatko Anguelov плюс това жена – както правилно каза Мария:-)

Janina Dragostinova Zlatko Anguelov, Какво значи съзнателно? По закон дошло време да я проверят. Освен това по-голямата част от сътрудниците са от интелигенцията, не са от отговорниците за работническия стол.

Zlatko Anguelov това е Ваше тълкуване – за интелигенцията. напротив, повечето доносници са от долната средна класа, или в соц времето да кажем чиновници. за първи път чувам, че „по-голямата част“ са от интелигенцията – от къде черпите това твърдение?

Janina Dragostinova Zlatko Anguelov, От обявените от киното, медиите, висшите учебни заведения, писатели, преводачи… Не знам до театрите дали е стигнала комисията. Процентно към броя на интелигенцията не са малко.

Zlatko Enev Хмммм… А дали самата ти познаваш „обекта“, за който говориш, Вивиан? Айде да оставим настрана големите приказки и да се вгледаме в една „изповед“, писана преди доста години. Какво мислиш за нещата, които четем в ей тоя текст например?

България, мое страдание

Zlatko Enev То е ясно, че на всичко в тоя свят време му е майката. Но що да чакаме по стотина години, за да се убедим, че И у българско облечен крал още не се е раждал?

(Съжалявам за киселия скептицизъм. Обикновено се противопоставям на подобен род общи приказки, но в случая просто се виждам vindicated/bestätigt, пет години след писането на нещо, което по онова време не посмях да направя публично, щото нали голяма жена, голямо име и нам кво още…)

- 05-04-2018|Златко

И жалко, и смешно, и факт:

„Кой ми сра в кюлотите?“ си остава основният боен вик в една страна на санкюлоти.

- 05-04-2018|Стефан Дечев

Има няколко типични начина за справяне с неудобните въпроси, които даден текст поставя. Тази сутрин при Коритаров наблюдавах за пореден път един от тях. „Ама той Димитър Атанасов казва, че е от Сливен, а тя е израснала и учила в София.“ Аз също не бих обърнал внимание на раждането ѝ в Сливен, но само това ли е проблемът поставен в този текст? А и кой от нас не знае, че то така си функционират нещата в акаденичните среди и тяхното ЗАДКОЛЕГИЕ (не е грешка от Задкулисие)?

- 05-04-2018|Златко Ангелов, Испания

Ако това, което ще напиша, трябваше да има заглавие, то щеше да бъде „Писна ми!“ Писна ми от предубедени писачи, които се изживяват като последна инстанция на истината. Предубедеността – неотменна характеристика на българина! И от там – неумение да се спори по съществото на който и да е проблем. Това, което искам да кажа тук, няма да е за Юлия Кръстева. Не е моя работа да я характеризирам, заклеймявам, защитавам или оправдавам. Не я познавам като човек. Мога само да имам отношение към текстовете ѝ и творчеството ѝ.

Но тук никой не дискутира това. Тук един млад и наперен човек прави анализ на нейната личност и морал без да я познава, въз основа на едно полицейско досие. Ето на това му казвам самочувствие! Той, който може да бъде внук на Кръстева, разказва от своя гледна точка какво се е случило и как е действала през онези години, когато дори баща му е бил още недорасъл юноша. И не само това. Във втората – според него, най-важната! – част от памфлета си той си позволява да тълкува – без аргументи – поведението на т. нар. академична анти-гилдия, ползвайки конкретни имена и техни тълкувания на случая, които са в разрез с неговите предубеждения, че ВСЕКИ от онова време Е ВИНОВЕН. Оставам на читателите да си извадят заключение за стила му, който е почти нечетивно претенциозен. Самонасладата му от заглавието, което бил заел, говори за липсата на самокритичност, а употребата на жаргона „ченге“ без всякакви основания – само въз основа на това, че една личност е „обявена“ за принадлежаща към сътрудниците на ДС – е направо неморално. В цялата надъханост на автора личи желанието му да обвини, едва ли не да си отмъсти за нещо, което той явно не разбира, но смята за лошо.

Уви, не се е получило. Както казва по-горе Вивиан, тук няма нищо повече от Кухненска Психология. Нещо по-важно: няма го човешкото отношение и моралното възмущение от това, че са публикувани най-лични писма в противоречие с основното право на всяка личност да има неприкосновена част от своя живот. И той подхожда към тази интимна част като човек, който се надсмива над „буржоазното“. Той обявява живота на Кръстева за буржоазен и това според него е престъпление, което му позволява да я смята за неизбежна сътрудничка. Всъщност в писмата си Кръстева се показва като любяща дъщеря, като внимателна съпруга – тя постоянно съобщава на родителите си какво прави и какво харесва Ф. – и като майка, радваща се на растежа на сина си. Да не видиш това, а само „буржоазния“ начин на живот, в моите очи, е ясна диагноза за този автор: той страда от БКС – балканския/българския културен синдром, един от чиито симптоми е комплексът за малоценност. Явно този човек не е нито well-read, нито well-travelled. Но пък е well-biased. Предубеждението и атаката ad hominem – най-силното оръжие на българския интелектуалец.

Спрях се на този текст като най-ярък пример за болезнената неспособност на хората – жертвите и палачите през онзи режим, предубедените злорадстващи наблюдатели от компютрите си днес – да се огледат отстрани и да си дадат сметка, че като се делят на праведни и грешници, няма никога да стигнат до истината. В разразилите се дебати никой не се интересува от Истината. Тя е – някъде там. Можем ли да я установим? Бихме могли, ако не се замеряхме с камъни и не заемахме пози, като че ли я знаем. И ако наистина успеехме да стигнем до нея, щяхме да се изправим пред умонепостижимата сложност и непредвидимост – дори със задна дата – на човешката природа, която у всяка личност се проявява по различен начин. Ако можеха офицерите от ДС в Париж и София да застанат пред нас и кажат честно какво точно са правили и писали, както и самата Кръстева да си спомни точно своите действия и мотивите за тях, щяхме да получим картина, която нямаше да има нищо общо с това, което четем тук. Нямаше да има етикети, тъпо опростяване, преднамереност и омраза. Щяхме да сме изправени пред Истина, каквато само литературата може да постигне. Но дори и да не получехме 100%-вата картина на онова, което се е случило, щяхме да имаме ясна представа за методите и действията на онази система, от която се отвращаваме. Ние не трябва да се отвращаваме от хората, които са били въвлечени в нея против волята си, а – от системата. От тази система всички искахме да избягаме, да се отървем или да я премахнем. Успяхме ли?

И понеже не успяхме, недостойно и неморално е младежи, които нямат понятие как системата е работила, да ни дават уроци със задна дата за това как е трябвало да се държим в нейните клещи.

- 05-04-2018|Гост

Откъде знаем дали г-жа Кръстева е била въвлечена против волята си? Няма данни за това. Може пък в представите ѝ за морал да няма нищо лошо в това да си общуваш с ченгета, за да заминеш за Франция, също като да се омъжиш, за да останеш там? Тъй де, въпрос на буржоазни добродетели като скъпите почивки и изисканите вечери, от които ние, родените в плевнята, пардон в панелките, не разбираме много. От друга страна, авторът определено дразни с липсата си за усет към чинопочитаването (нали си е малко селяк, лишен от буржоазно възпитание, или с други думи направо страда от генетичното заболяване БКС) – позволява си да пише критично за Кръстева, макар че може да ѝ бъде внук; не се възхищава достатъчно на славата ѝ, макар тя да е българка; сексист е, защото критикувал една силна жена; не разбира от история, щом приема за исторически извори писанията на ченгета. Така де, все прояви на лош вкус у един селяк, макар най-ужасната да е ad hominem аргументите – ами да, те са запазена марка за буржоазията, всеки да си знае мястото и да не смее да богохулства с психологически анализи, ако името му не означава поне сандвич на немски или френски (макар че е много по-стилно да е ордьовър или супа), или ако поне от 30 години не живее някъде извън панелките.

- 06-04-2018|И друг гост

Понеже в едни от коментарите се акцентира върху „невежеството“ на автора по отношение на научните приноси на ЮК, си позволявам препратка към фактите изнесени в:

[url=http://]www.faktor.bg/bg/articles/obshtestvo/uli…nata-yuliya-krasteva[/url]

За любителите на „творчество“ в тази насока – могат лесно да ползват някой от генераторите на „научни статии“ от:

[url=http://]www.physics.nyu.edu/sokal/[/url]

- 06-04-2018|Златко

O, Боже! Даниела Горчева. Пожалете ме, хора!

- 07-04-2018|Златко

https://www.youtube.com/watch? v=ujLj3SbXeyA

- 07-04-2018|Златко Ангелов, Испания

От това интервю си направих следните изводи:

1. Културната роля – културният принос на Кръстева като френски интелектуалец преди изнасянето на нейното досие в публичното пространство не беше известен в България, освен на неколцина хуманитаристи, директно свързани с нея. Поради това сега изведнъж тя се обявява със суперлативи и бомбастични квалификации едва ли не за някакъв гений без научни слабости. Това е надценяването на Кръстева, което не е от полза за никого.

2. Това надценяване, свързано в българския дискурс с оплюването ѝ поради неразбирането на досието ѝ и тълкуването му безкритично като доносничество, предателство и т. н. – с една дума, тя е обект на character assassination (унищожаване на характера й) – не позволява в България да се види, че нейната репутация във Франция и по света НЕ Е ПОСТРАДАЛА от българските неразбирания на сложния казус, който тя представлява.. Напротив, в нейна защита застават големи медии и редица интелектуалци. А и такъв един енциклопедичен, макар и противоречив, принос не е възможно да бъде обезсмислен от някакъв незначителен епизод в живота ѝ. Т. е., Кръстева става „по неволя виновник“ – без никой да е в състояние да докаже вината ѝ. Само тя познава терзанията, които тя самата е преживявала и, не се съмнявам, преживява и до днес. Това са моралните терзания, които характеризират личността на всеки интелектуалец, доказал своята честност и личностен интегритет с творчеството си. Тези морални терзания в България се подценяват.

3. Ала тъкмо тези вътрешни терзания на интелектуалеца Юлия Кръстева, напуснала родината с физически без да иска да я напусна душевно, с които лично аз се отъждествявам, са болезнен елемент от интимната страна на личността, който а) никой няма право да тълкува наизуст и без да ги е научил от самата личност, защото спадат към правото човека да има лична сфера от живота си, която е неприкосновена (а тъкмо на такива жалки опити сме свидетели през тези дни); и б) могат да бъдат изповядани само от автономната личност, когато и ако прецени, че е необходимо да ги разкрие. Тези душевни терзания – soul searching – стават част от личността, предизвикват промени, никога не се напълно успокояват, защото за тях няма еднозначно решение, няма никога пълно опрощаване, и се отразяват на творчеството му – тематично и методологично. Те става съдба.

С една дума, както защитниците, така и обвинителите на Кръстева, стоят встрани от личността Кръстева, от нейното реално човешко измерение. Тя е обсъждана като обект – учен, доносник, идол, издигнал се българин, който рискува да се самообезцени … – но не и като жив човек, който в края на живота си е стигнал до окончателност по много от въпросите за смисъла и морала на живота и е съзнал своите успехи и провали, вече неподлежащи на промяна, в пълна степен. Аз я виждам като такъв човек. И се прекланям пред личността ѝ!

- 07-04-2018|И друг гост – към Златко и др.

Г-н Златко, фактите са си факти – Даниела Горчева не е от знаение.

Много, много неприятно и подкрепящо мнението на автора на тази статия е унизителното извъртане на ЮК в интервюто в Ди Велт:

[url=http://]www.kristeva.fr/[/url]

[url=http://]www.kristeva.fr/die-welt-04-04-2018.html[/url]

в което тя буквално зе обявява за избягала дисидентка:

„In 1965, a 24-year-old rebel, she fled the communist regime in Bulgaria and came to Paris.“

Как така легалното ѝ заминаване със стипендия (или от България или от Франция) се обявява за „бягство“ и тя удобно не поправя журналистката?

Друг нелицеприятен момент от интервюто е това, че изявената „феминистка“ сравнява случилото се с нея с кампанията против Вайнщайн, и слага и двете под общ знаменател обявявайки ги за „fake news“:

„Whether it’s Weinstein, Levine, or Wedel—we live in a climate of persecution, which is primarily concerned with the symbolic castration of the elders.“; „Totalitarianism gives rise to fake news“.

Изобщо нейната „защита“ ако такава изобщо има е в контекста на едно нейно литературно произведение. За мен това е несериозно.

И още малко за проповядваните философии от ЮК:

[url=http://]www.ploshtadslaveikov.com/kakvo-ne-razbr…iya-krasteva-i-tsve/[/url]

„Бунтът, според Юлия Кръстева, се оказа интимно преживяване. Да се радваме на доброто и да сме търпеливи към злото.“ Това е казано на фона на прясната една година протест…

- 15-04-2018|Румен Петров

Аз се опитвам да кажа, че „Западът“ има интерес от тази легенда – за бягството. Самият „Запад“ има интерес да прикрива лицемерните си съглашателства със сатрапите на „Изтока“. Това не прави „Изтока“ морално превъзхождащ „Запада“ а прави необходимостта от говоренето за етиката още по-важно. Иначе ще попаднем в невъзможния избор между Клинтън и Тръмп.

Всички разбират от досиетата на ДС

(какво бе пропуснато при прочита

на делото „САБИНА“ – Юлия Кръстева)

Автор(и): Христо Христов

Немалко хора побързаха да коментират казуса с досието на Юлия Кръстева без да познават практиката и скритите механизми на ДС. И без да си зададат елементарния въпрос, че преди всичко става въпрос за едно прочистено от Държавна сигурност досие с ясно определена цел да се скрие истината.

Източник на снимките: en.wikipedia.org и comdos.

До онзи ден имах сериозни съмнения за величието на днешните българи, като наследници на една горда нация, но случаят с „прочита“ на досието в Държавна сигурност на живеещата във Франция лингвист и писател Юлия Кръстева категорично разсея всички мои досегашни съмнения (виж онлайн цялото досие – ТУК).

Вече съм напълно убеден, че ние, българите, сме най-великите и най-разбиращите – не само от политика, футбол и всичко останало, но и от досиетата на тоталитарната ДС.

Пиша тези редове с неприкрита ирония, защото останах изумен от крайните и напълно противоположни и неточни оценки, направени по случая след масовото запознаване с личното и работно дело на агент/секретен сътрудник „САБИНА“ на Първо главно управление на ДС, псевдоним, по който Кръстева е сътрудничила в периода 1970-1973 г. (Комисията по досиетата реагира адекватно на силния медиен интерес и предостави достъп до заверено електронно копие на досието).

Заклеймяване по комунистически

Най-напред в някои електронни сайтове се появиха преписани от работното дело на секретен сътрудник „САБИНА“ извадки с нейните „доноси“ и с плам я заклеймяваха като „доносник“.

Тези статии бяха придружени от лични авторски коментари, раздаващи безплатни, но щедри морални оценки, громящи Кръстева, нещо което в България много публични фигури с охота правят за щяло и нещяло.

Проблемът е, че лицата, позволяващи си публично раздаване на морални оценки, не са приемани еднозначно в обществото именно от морални съображения, а някои от тях дори са демонстрирали неведнъж, че са скарани с разбирането за морал и коректност.

В този момент се запитах коя година сме, защото подобно публично нахвърляне срещу определена персона ме върна към времето на комунистическия режим, когато компартията разполагаше с желязна пропагандна система за публично линчуване на неудобни хора, било те в страната или и извън нея.

Другото залитане с оневинителен уклон

Малко по-късно се появиха позиции на други публични личности, които изтъкваха аргументи и доводи от набързо прочетеното досие на „САБИНА“, които поставиха под съмнение нейното агентурно минало.

Така например уважаваната от мен поетеса, литературен критик и университетски преподавател проф. Миглена Николчина, която лично се познава с Кръстева, заяви пред Нова телевизия, че си е отдъхнала, когато е видяла в досието, че няма нищо писано от известния лингвист.

Културологът Ивайло Дичев, подчертавайки, че не е адвокат на Кръстева, пък директно и категорично заключи, че „да се твърди, че [Кръстева] е била агент е абсурдно“. По думите му „това е историята на едно неуспешна разработка, вероятно опит за отчитане на точки от агент „Любомиров“.

Само дето проф. Дичев така е прочел архивните материали по делото, че изобщо не е разбрал, че „Любомиров“ не е никакъв агент, а е работният псевдоним на оперативния работник от Първо главно управление на ДС (ПГУ, външнополитическото разузнаване, б.а.), работещ под дипломатическо прикритие в посолството на НРБ в Париж, който осъществява връзката и срещите със секретен сътрудник „САБИНА“ в продължение на три години.

Журналистката Петя Владимирова отиде по-далеч в свой коментар за сайта dnevnik.bg, твърдейки, че „такъв закон [за досиетата] развращава сетивата ни за добро и зло“. Тя също заключи, че от досието „въобще не произтича, че тя е сътрудничила на ДС. В него… няма нито един написан от Кръстева текст“.

Други политически коментатори, както и някои сайтове, пък решиха да се възхитят на 29-годишната Юлия Кръстева (към 1970 г., когато е привлечена като агент/секретен сътрудник) от това как тя всъщност е финтирала Държавна сигурност и успешно си е играела на котка и мишка с нея. Абе само дето не са написали, че това е направо героично!

Ако литераторите и културолозите бяха експерти по досиета

В тази ситуация най-подходящо е заглавието на хумористичната книга на Уди Алън „Ако импресионистите бяха зъболекари“. Чудя се как е възможно хората с такава лекота да нагазват в напълно за тях непозната материя (сигурен съм, че за по-голяма част от тези коментатори досието „САБИНА“ е първото прочетено досие) и бързат да се произнесат по казуса с тежестта на съвсем друга своя професионална компетентност.

Представям си какво ще стане, ако, да речем, разследващ журналист започне да прави анализ на литературно произведение или да развива философски тези за народопсихологията на българите, както го правят културолозите.

И двете крайни позиции са погрешни

Опирайки се на личния си дългогодишен и последователен опит при изследването на архивите на тоталитарните комунистически служби (от 1998 г. насам) обаче си позволявам да изразя ясна позиция, че и двете крайни позиции, примери от които посочих по-горе, са погрешни и неприемливи.

От обвиненията, квалификациите и нападките срещу Юлия Кръстева няма абсолютно никаква полза, защото както казах, този подход приравнява последователите му с практиката на самата комунистическа тоталитарна система, която уж самите те отричат.

Да заемеш оневинителна позиция, правейки погрешни и несъстоятелни изводи и пренебрегвайки определени документи по досието, подчертавайки липсата на други такива, също не носи никаква полза. И в двете позиции прозира субективизъм и пристрастност, продиктувани от различни мотиви.

Какво не видяха всички: Досието „САБИНА“ е прочистено

Впечатляващо е, че всички, които коментираха съдържанието на досието на Юлия Кръстева, особено тези които заеха оправдателна позиция, пропуснаха един основен факт, предопределящ погрешността на техните заключения.

А това е въпросът за целостта на досието. Първият въпрос, който всеки, който посегне съм него трябва да си зададе. Това ли са всички материали по него, има ли липси и ако „да“, защо, каква е причината то да е прочиствано?

Онези, които четат досие на Държавна сигурност за първи път, дори не са се замисляли над подобен въпрос и наивно приеха, че така изглеждат и това е съдържанието на всяко от досиетата на ДС. Нещо напълно нормално с оглед на липсата на опит, което ги поставя в позиция на подведени. Следователно техните разсъждения още от самото начало са обречени да тръгнат в погрешна посока.

Фрапиращи несъответствия и липси

Има ли доказателства, че съдържанието на делото не е в пълнота? Да. И те се забелязват от пръв поглед. По делото не само липсват основни документи, задължителни за ДС при откриване на дело, но има и фрапиращи несъответствия.

Липсват предложение за извършване на вербовка, план за извършване на вербовка, доклад за извършена вербовка, план за работа с агента/секретния сътрудник за съответната година и неговото ръководене, обучение и възпитание. Все основни документи по Инструкцията за работа с оперативния отчет на Първо главно управление на ДС.

Това не означава, че никога не ги е имало. Напротив, те са задължителни и върху тях има санкции на съответния ръководител на отдел или зам.-началник на ПГУ. Тогава стои въпроса защо не фигурират по делото? Отговорът е, че тези документи биха дали светлина за целите и задачите на ДС при подхода към привличането на „САБИНА“ и техните взаимоотношения. Тези документи биха позволили да се направят по-точни изводи.

Безпрецедентно по досието „САБИНА“ е, че то уж е прекратено през 1973 г., документите в него са прошнуровани и подпечатани за предаване в архив, но то не е свалено в архив. Напротив, ПГУ е продължило да осъществява контакти със секретния сътрудник чрез различни оперативни работници, да трупа документи извън правилата на оперативния отчет.

Нещо повече, след 1973 г. се вижда, че има указания по „САБИНА“, дадени от Центъра (под Център разузнаването обозначава разузнавателното управление в София, б.а.). Уж делото е прекратено, а работата със „САБИНА“ продължава?! Няма такъв „филм“ в Държавна сигурност. Това е крещящо несъответствие.

Всъщност по делото няма и протокол за предаване на досието в архив, какъвто се изисква от инструкциите за оперативен отчет. И това е така, защото в един определен момент досието е избирателно прочистено. Преномерирането на страници от делата също навежда на този извод. Затова в моя анализ аз написах, че до 2009 г., когато наследникът на ПГУ – Националната разузнавателна служба предава досието на Комисията по досиетата, то е могло да бъде манипулирано/прочиствано.

Има и очевадно несъответствие между срещите на оперативните работници под пркритие със „САБИНА“ и приетите от нея устни агентурни сведения. Това предизвиква резонния въпрос как са предадени сведенията, за които по делото няма справки за осъществени срещи? Защо липсват документи за тези срещи и под каква форма са предадени тези сведения? Защото очевидно без среща между сътрудника и оперативния работник няма как сведенията да са предавани под устна форма.

Неприсъщо е за разузнаването да има все по-засилващ се интерес към „САБИНА“, да има указания от Центъра и когато тя вече става професор във Франция и придобива популярност в интелектуалния елит на Париж изведнъж през 1978 г. материалите по досието да секнат. Къде се изпарява интереса на ПГУ към нея и каква е причината за това? Материалите по досието не дават отговор на този въпрос, защото са прочистени.

Неслучайно през 1977 г. в ПГУ е дадено указание при запитване по оперативния отчет за Юлия Кръстева, да се отговаря, че делото ѝ е заето, тоест да не се дава достъп до него при интерес към лицето от други структури на ПГУ или на Държавна сигурност. А през 1991 г. оперативен работник от Националната разузнавателна служба изисква и се запознава с делото. Интересно защо, след като режимът вече е паднал и Националната разузнавателна служба има други приоритети.

Непознаването на закона за досиетата

В случая с превратното тълкуване на документите по досието „САБИНА“ останах изумен от непознаването на закона за досиетата, на неговата философия, от голословните нападки към него, както някои напълно неоснователни упреци към Комисията по досиетата, че видите ли едва ли не тя обявява за агенти на ДС хора, които не са писали нищо и не са подписвали нищо, следователно това е нещо нередно.

Първо, Комисията не обявява сътрудници на ДС, а обявява принадлежност към ДС или разузнавателните служби на БНА на лица, заемали или заемащи ръководни длъжности в държавата и обществото след 10 ноември 1989 г.

С нито едно свое решение тя не дава квалификацията на разкритите сътрудници, не ги дели на добри и лоши, симпатични и несимпатични, а единствено обявява тяхната принадлежност.

Това тя прави по строго определен ред, разписан от законодателя в закона. Този ред задължава Комисията при прегледа на документите за дадено лице/сътрудник да установи дали на неговото име съществуват картони в картотеките в качеството му на сътрудник, вписан ли е в съответния регистър и има ли други налични документи – сведения от водещите оперативни работници или собственоръчно писани или подписани документи. Комисията не оценява съдържанието на документите, защото законодателят много уместно е преценил, че ако прави това, то ще се стигне до субективизъм.

Така Комисията е постъпила и при случая с Юлия Кръстева. Тоест, тя е изпълнила законовата процедура по един закон, за който българското общество настоява да съществува през всички години на прехода.

При прочистените при БКП/БСП през 1990 г. досиета много често Комисията установява, че са налични само картони и засичане на данните за съответния сътрудник в регистъра. Въпреки това тя обявява принадлежност. Противното би означавало тя да не спази закона.

За прочистените досиета Комисията не носи отговорност, а тази отговорност носи управлението в лицето на БКП/БСП в началото на 1990 г., както и разбира се тогавашното ръководство на МВР и Държавна сигурност.

„Анализаторите“ на досието „САБИНА“ трябва да знаят, че преди да отправят прибързани упреци и голословни обвинения, целта на прочистването на досиетата през 1990 г. е от тях да се премахнат компрометиращите материали, както сред първо място са агентурните донесения на сътрудниците.

Според анализ на Дирекция „Информация и архив“ на МВР, правен след промените, около 40 процента от архивите на ДС са прочистени тайно от обществото и политическата опозиция през 1990 г. Специално работните дела на агентите са прочистени в 75% от случаите. Не 5%, не 10%, а 75%, което трябва ясно да ви говори защо и каква е била целта (виж по-подробно данните – ТУК).

Така че за наивниците, които сега пристъпват в тази тема, тук се говори за умишлено манипулирани досиета, с цел на заличаването на истината в тях. Как са унищожавани и прочиствани досиетата специално в Първо главно управление на ДС в края на 1989 г. и началото на 1990 г. може да добиете представа от разследването – ТУК.

Потвърдена процедура от Конституционния съд по обявяване на сътрудниците с прочистени досиета

На неосведомените е редно да се припомни, че законовата процедура за обявяване на принадлежността на сътрудниците, приета от Народното събрание през 2006 г. в закона за досиетата и изпълнявана от Комисията по досиетата от 2007 г. насам, беше атакувана от противниците на отварянето на досиетата неколкократно.

През 2012 г. законовото основание за обявяването на сътрудници при липса на собственоръчно подписани документи от тях беше атакувано пред българския Конституционен съд.

Казусът бе прехвърлен от състав на Върховния административен съд към Конституционния съд по делото на Стоян Сталев, бивш министър на външните работи в служебния кабинет на Софиянски (1997) и посланик след промените, разкрит от Комисията по досиетата като агент още през 2008 г. при проверката на Министерския съвет.

Неговият случай е един от многото, аналогични с този на Юлия Кръстева. И досието на Сталев е прочистено и в него няма съхранени агентурни донесения от агента (виж досието му – ТУК). С този аргумент Сталев атакува решението на Комисията по досиетата за обявяването на принадлежността му към ДС.

Съдиите по неговото дело сезираха Конституционния съд с искане да бъде обявено за противоконституционно разкриването на сътрудници на ДС при случаи когато в досиетата няма сведения от тях.

Конституционният съд обаче отхвърли искането с 12 на 0 гласа, потвърждавайки законността на процедурата със солидни аргументи, сред които и това, че подобни искания не са мотивирани, тъй като е налице мащабно прочистване на архивите през 1990 г.

Потвърдена законова процедура и от Европейския съд за правата на човека

Съвсем наскоро, през януари 2018 г., Европейският съд за правата на човека в Страсбург излезе с решение по същия казус, засягащ разкриването на сътрудниците на тоталитарните комунистически служби в България.

Той отхвърли жалбата, подадена от Хараламби Анчев – вицепремиер и министър на правосъдието в служебния кабинет на Софиянски (1997), срещу решението на Комисията по досиетата, с което през 2008 г. е установена неговата принадлежност като агент на Шесто управление на ДС за борба с идеологическата диверсия.

Според Анчев Комисията е взела решението да огласи сътрудничеството му без предварителен анализ дали той действително е сътрудничил. Случаят е аналогичен на Кръстева – в документите за него също няма собственоръчно подписани от агента материали, защото то е прочистено (виж досието му – ТУК). Всъщност тези случаи са хиляди, толкова много са прочистени досиета през 1990 г.

В своето решение Европейският съд за правата на човека отхвърли жалбата на Анчев и прие, че Комисията е действала напълно законно, а процесът по проверка е съпроводен от много предпазващи процедури.

Съдът в Страсбург е категоричен, че осветяването на агентите на бившите тайни служби е „необходимо в едно демократично общество“ и „има за цел подобряване на прозрачността на публичния живот и допринася за увеличаване на доверието в институциите на страната след падането на комунистическия режим“.

Обективно ли ще четем досиетата или както ни изнася?

След всичко дотук задавам въпроса: обективно ли ще четем архивното наследство на репресивния режим на БКП или както ни изнася, според конюнктурата, познанствата ни, симпатиите ни, емоцията ни, пристрастията ни или редакционната политика на отделните медии?

Твърдящите, че Юлия Кръстева не е агент се „аргументират“ с факта, че в нейното досие няма материали, писани от нея, въпреки че досието съдържа повече от 250 страници за контактите ѝ с различни представители на ДС, третиращи я преди всичко като секретен сътрудник „САБИНА“, а не като човека Юлия Кръстева.

Добре. Ами при тези „аргументи“ и аз да попитам как тогава президентът (2002-2012) Георги Първанов може да е секретен сътрудник на ДС „ГОЦЕ“ при наличие само на 21 страници прочистено досие (виж материалите – ТУК), в което също няма оставени материали от него, а Юлия Кръстева не може да е?

Как един бивш лидер на БСП и премиер Жан Виденов може да е съдържател на явочна квартира с прочистено досие до два картона (виж материалите – ТУК), а Кръстева не може?

Къде бяха всички тези „специалисти“ и критици на закона, когато Комисията обявяваше напълно законно тези публични фигури? Защо тогава не излязоха да защитят сътрудниците с прочистени досиета като посочените Първанов и Виденов? Нямаше ги. Следователно, не са принципни и обективни в позицията си днес.

Затова преценката по наличие или не на документи, писани от самия сътрудник, е напълно неприложима и необективна към глобалния процес на отварянето на досиетата, започнал в България с 16 години закъснение.

Предупредих още преди година (виж коментара – ТУК), че подобно, движено от конюнктурни съображения, безпринципно отношение не отговаря на обективния подход, който трябва да се прилага към всички сътрудници.

Тогава изведнъж (февруари 2017 г.) преди предсрочните парламентарни избори режисьорът Евгений Михайлов употреби темата за досиетата в същия несъстоятелен контекст и с подобни „аргументи“.

Той публично заяви, че „аз за Лютви Местан не съм чел доноси, които да е писал“, след като стана кандидат-депутат, водач на една от софийските листи на партията на Местан ДОСТ. Изкара го и антикомунист при условие, че неговата принадлежност е обявена 10 години по-рано и казусът е безпрецедентен, тъй като досието на секретен сътрудник „ПАВЕЛ“ – Местан се води изчезнало от същото това ПГУ, което изплува сега в случая с Кръстева (виж случая с Местан – ТУК).

Подобно отношение е конюнктурно и е в ползва не само за лицата, замесени по различни субективни причини, но е и наливане на вода в мелницата на противниците на отварянето на досиетата. Такива трактовки работят в тяхна ползва.

Защо Юлия Кръстева е „САБИНА“, а писателят Георги Марков е „СКИТНИК“

Нито един анализатор на казуса Кръстева дотук не представи ситуацията с нея, разриваща се в края на 60-те години и през 70-те години на миналия век, с политиката на тоталитарната комунистическа държава към българите зад граница.

Правя го тук. БКП разделя много ясно българите зад граница на два типа. Първият е български граждани, които са лоялните към БКП и мероприятията ѝ. Вторият е български граждани, които са определени като изменници на родината (ИР) и са част от т. нар. вражеска българска емиграция.

За първият тип – лоялните – тоталитарният режим не прилага рестрикции. Те могат безпрепятствено да се връщат в НРБ, техните близки сравнително лесно да пътуват в чужбина и т. н. БКП използва лоялните в своята политика явно, а Държавна сигурност ги използва неявно като ги вербува и постига цели на режима, които той не може да осъществи по легален път.

За представителите на „вражеската“ емиграция е немислимо те да се върнат в НРБ, тъй като след оставането им на Запада срещу тях веднага се изфабрикуват задочни присъди и са заплашени от затвор. Техните близки в България са подложени на тормоз и събирането на семействата в страната или в чужбина не се допуска от ДС и режима. Ако тези „изменници на Родината“, избрали свободата, са публични фигури режимът публично ги заклеймява като предатели.

Би било полезно, когато разсъждаваме и оценяваме документите по дадено досие, отнасящо се за българи, живеещи по времето на комунизма зад граница, да видим, в която категория ги е поставил комунистическият режим.

Лоялна към управлението на БКП

В досието на Юлия Кръстева това е напълно видимо. На нея ѝ е разрешено да специализира във Франция, имало е негласна уговорка преди да замине, че ще се върне и няма да се омъжва, която тя не е спазила.

Но след това тя контактува с щатни представители на ДС, които очевидно познава и други агенти на ДС, отзовава се на срещите с тях, коментира определени въпроси. Този избор е личен и никой с днешна дата няма право нито да я съди, нито да я обвинява. Използвам нейния случай, единствено, за да направя паралел.

Не критикува режима в България, защото автоматично той ще я причисли към „вражеската“ емиграция. Няма задръжки да посещава посолството на НРБ в Париж, главно при проблеми с пътувания на нейните родители до Франция. Видно от досието ѝ на една среща с офицера от ДС под прикритие Владимир Костов – „КРЪСТЕВ“ самата тя отхвърля намеците, че „не показва готовност да помага на нашата страна или че се ангажира с противни на нашите тези“.

Направила го е веднъж при подписването на апел от група френски интелектуалци в защита на жертвите от престъпленията в Чехословакия през 1968 г. (смазването на Пражката пролет от войските на Варшавския договор, б.а.) и както сама посочва – „нямала начин да откаже. Но извън този случай твърди, че никога нито публично, нито другояче се е ангажирала с антибългарска или антисъветски прояви“. Тази позиция е следвана поне до края на 70-те години.

Затова Юлия Кръстева присъства в архивите на ДС като „САБИНА“, защото Държавна сигурност знае, че може да я използва.

„Вражеските“ за комунистическия режим емигранти

Нека да видим какво е положението с един представител на другия тип български граждани зад граница – „вражеските“ емигранти.

Ще дам пример с писателя Георги Марков, останал в чужбина няколко години по-късно от Юлия Кръстева. След като е спусната цензура върху пиесите му през 1969 г. той получава трудно разрешение от режима, съпътствано с молби и унижения, да посети брат си в Италия.

Там обаче писателят е подведен от Петър Увалиев, продуцент и бивш дипломат до 9 септември 1944 г., че може да филмира една от пиесите му („Жените на Варшава“). Марков решава да опита да се реализира като писател на Запад, пътува активно между Италия, Германия и Англия (затова псевдонимът, който ДС му дава, е „СКИТНИК“), където в крайна сметка през 1971 г. се установява в Лондон.

Режимът на БКП отказва да удължи валидността на българския му паспорт и насила го прави емигрант, а писателят по никакъв начин не смее да припари до българското посолство, защото знае какво ще се случи с него. Марков започва работа в българската секция на Би Би Си, а радио „Дойче веле“ стратира през 1972 г. публикуването му на негови есета, в които той критикува намесата на комунистическия режим в културния живот. Автоматично е осъден задочно на 6 години затвор и е причислен към „вражеската“ емиграция.

Заради публичните си критики към управлението на БКП и СССР в различни западни радиостанции Държавна сигурност започва да го разграбва като противник на режима под псевдонима „СКИТНИК“ с цел да го компрометира и неутрализира. Последното постига през 1978 г., когато е отровен при операция на същото това Първо главно управление на ДС с бързо действаща отрова, предоставена от братския КГБ.

Затова в архивите на ДС Георги Марков има разработка като обект/жертва на ДС и е „СКИТНИК“, а не агент или секретен сътрудник, защото Държавна сигурност е знаела, че не може да го използва. Досиетата му в Шесто управление на ДС и в ПГУ са напълно изчезнали/унищожени в началото на 1990 г., за да не се разкрият замесените в неговото убийство служители и агенти.

Кой трябва да носи отговорност и от кого да бъде потърсена тя?

В реакцията си след обявяването на нейната принадлежност към Държавна сигурност Юлия Кръстева отхвърли пред френски медии, че е сътрудничела. Това твърдение „е не само смешно и невярно“, но „е оклеветяващо“, заявява тя. „Някой иска да ми навреди“, е коментарът ѝ.

И преди нея не една или две публични фигури в България, чиято принадлежност към ДС бе обявена, са реагирали подобно.

Но нека да се замислим. Кой в случая оклеветява Кръстева? Комисията по досиетата? Не, тя изпълнява закона, приет по волята на обществото и парламента.

Значи някой друг. Някой, който е забъркал цялата тази мрачна история, някой, който е съставил тези документи, в които името ѝ фигурира. Държавна сигурност.

Каква е нормалната логика, когато се чувстваш оклеветен. Да потърсиш съдебна отговорност от хората, които са го направили. В случая това трябва да се офицерите, оперативните работници на ДС, които присъстват в досието ти и са живи.

Това е нормалната реакция. Не да съдиш Комисията, че изпълнява волята на закона, а офицерите от ДС.

Немалко хора, с обявена принадлежност към ДС, са ме търсили за консултации и са ме питали какво може да се направи, как да реагират?

Препоръчвал съм им само това – ако действително са убедени, че не са свързани с ДС, да заведат дела за уронване на престижа и за клевета срещу оперативните работници, протичащи по документите за тях в ДС. Никой досега не го е направил. Ще повярвам, че някой с разкрита принадлежност е оклеветен, а името му е несправедливо опетнено, когато публично обяви, че е завел такова дело и е потърсил сметка от ДС, от кадровите служители на репресивния апарат на БКП, които в досието му са посочели, че са го ползвали като свой агент или секретен сътрудник.

Христо Христов (1967 г.) е български разследващ журналист и документалист, изследващ архивите на бившата Държавна сигурност (ДС), задграничните дружества с българско участие на социализма на Народна република България, организираната престъпност, работата на МВР и специалните служби. Автор на редица исторически монографии и три поетични книги.

Коментари (10)

- 03-04-2018|Павел Павлов

Уфф, явно се налага да прибегнем до сравнение, за да стане по-ясен „случаят Кръстева“. Да си представим, че г-жа Кръстева е живяла през 19-ти век по времето на турското робство, когато решава и емигрира във Франция. Разузнаването на Османската империя обаче праща свои агенти в Париж, които и предлагат тя да работи за интересите на Империята. На което Кръстева отговаря, че ще се държи лоялно към османската власт, няма да прави отрицателни коментари към окупационният, османски режим в България и въобще няма да отправя анти-османски критики!!! Нека всеки сам за себе си окачестви какво е поведението на Кръстева. Само ще пусна един линк описващ животът в комунистическа България през юношеските години на Юлия Кръстева:

www.chitanka.info/text/2898/11#textstart

- 03-04-2018|Павел Павлов

И преди съм го казвал, досиетата трябваше,(и още не е късно), да бъдат изгорени. Както направиха в Гърция,(след военната хунта), и в Испания,(след Франко).

- 04-04-2018|Гост

В историята с досиетата се изпуска съзнателно или несъзнателно главната роля и структура на основната колона на ДС крепяща наложения режим. Без ДС надали можеше да има комунизъм. И днес даже има хора от ДС да са на главни постове. Няма забрана. Такава система съществува и при хитлеризма, но бе разработена масово при комунизма. Основното за „спасителите на държавата“ бе всичко да е забранено и да се дава на малки порции, за изпълнение на всичко. Живота бе коренно променен. Чесноста и доверието изчезнаха. Подлоста се наложи. За съжаление липсва дълбоко разработване как хората бяха прекарвани през мелачката още като деца и произвеждани като homo sovieticus. Сътрудниченето с ДС не беще като записване в някакво дружество. Отписването се наказваше. Хората сътрудничеха даже за да си купят маслини или банани или в очакване на някави аванти или с изграждане на самоувствието, че могат да решават съдбата на другите. Може би съзнаваха, че е лощо, но веднаж закачени не можеха да излезат. За Кръстева решението е да бъде или да не бъде в Франция. Паспортите се даваха с искане за сътрудничество. Те не важеха за години. За някои те бяха само за месец. След това сътрудничество или обратно. Лошото е, че даже и днес това се приема като редовен начин на живот за някои. Лошото е, че липсват някои досиета на хората от номенклатурата. Хората, които можеха да заемат ръководни постове. Сътрудничеството с ДС беше едно от основните изисквания навсякъде. Академиците от БАН и не само там също го знаят добре.

На мен три пъти ми бе предлагано да сътруднича. Отказах им и ми съсипаха живота. Казах, че в моя род няма хора с симпатии за комунизма. Ами точно за това си ни нужен, ми отговараха. И колко много са като мен.

- 05-04-2018|Златко

Юлия Кръстева и един коментар, който би трябвало да бъде ненужен:

Поредната андрешковска история, в една нация от андрешковци. Най-голямото ни „достойнство“ винаги е било способността да надхитряме, най-вече самите себе си…

- 06-04-2018|Valpet

Заниманията ми са близки до хуманитаристиката, но не до толкова, че да познавам поне една творба на Юлия Кръстева. Покрай сегашната шумотевица, се опитах да прочета статията на Кръстева, публикувана в Либерален преглед, но написаното там така и не ме впечатли. Всъщност, с по-голям интерес прочетох свързания с тази статия коментар на Златко Енев. И се получи така, че текста на Златко ми хареса, а този на Юлия – не.

Въпреки това, обаче, бих казал, че е доста несправедливо спрямо г-жа Кръстева масовото преекспонирането на нейния случай, в което и аз сега се решавам да участвам. Позволявам си даже да не харесам нейната статия, след като едва сега съм я прочел. Съжалявам, че така се получи. Но искам да кажа нещо, което излиза извън рамките на конкретния случай, и което повечето от нас сякаш забравяме:

Има една поговорка – „Никой не е по-голям от хляба си.“ Бързам да се „застраховам“, че не противопоставям поговорката на реалните различия между хората по талант, трудолюбие, късмет, а и здраве, разбира се, доколкото последното е необходимо условие за изява на каквото и да било друго. Днес и преди недолюбваният Маркс беше казал „Нищо човешко не ми е чуждо.“ След това прочетох някъде, че той всъщност цитирал някакъв друг философ, на който не си спомням името. Но който и да го е казал, със сигурност намираме много прилика в смисъла на двете сентенции. Свикнали сме да разделяме хората на върхове и низини, което си е съвсем в реда на нещата, защото си е така. Но често забравяме за поговорки като „И най-мъдрия си е малко прост.“ и други подобни като споменатите.

Има запазени текстове, написани от сър Исак Нютон, от които се вижда, че той се възхищавал от публичните клади за католици, а той самият, в качеството си на директор на Кралския монетен двор, подписвал нареждания за инквизиране! на виновници за финансови престъпления. Цял свят, обаче, и до ден днешен продължава да се прекланя пред научните заслуги на Нютон. Известно е, че Ф.М.Достоевски е бил убеден антисемит и антиполонист (против поляците). Всеобщото уважение към него обаче си остава. Да не продължавам списъка на подобни примери. Дълъг е. Но дори и г-жа Кръстева да не може да се сравнява по значимост с участниците в подобен списък, то поне би трябвало да намерим основание да не преекспонираме поредното мероприятие на Комисията по досиетата към ДС. В случая, преекспонирането е толкова некрасиво, колкото и пълното безхаберие по случая. Така поне на мен ми изглежда.

- 06-04-2018|Златко

Онова, което е обидно и неприятно, е аднрешковското отричане. Не рисува добър портрет на госпожа Кръстева, това е всичко. Оттук нататък можем да се сгънем на осморка покрай всички спорове дали досието е фалшиво или не. Христо Христов казва в текста по-горе, че досега не е имало случай някой човек с разкрито досие да е осъдил Комисията за опетняване на доброто си име. Изключения не е имало, никакви. А инак воплите, че „младите нямат право да ни съдят“? Смехотворна работа, ако и човешка, какво да кажа повече? Тази история се е повтаряла на толкова много други места преди да придобие някаква видимост и у нас – Германия, Австрия, Полша, Русия, та даже Чили и Южна Африка. Навсякъде, където е имало тотално потисничество, е имало и хора, които са се огъвали и са му служили, осъждайки самите себе си на вечна душевна нечистоплътност. Не че останалите, които не са го направили, са някакви герои, опазил ме Бог от подобни изхвърляния. Просто са имали повече късмет, предполагам. Но единственият път към пречистването на съвестта – лична и национална – ВИНАГИ е минавал през поемането на отговорността. Това изречение го мажа по стените на списанието си от десетина години насам, надявам се да не прозвучи сега като някакво моментно перчене. Съжалявам, че се е получило така. Нямам намерение да поставям никого на позорен стълб, това също съм го повтарял нееднократно. Но не обичам отрицанието на отговорността и опитите да се изклинчи от нея. Това просто не води до никъде.

- 06-04-2018|Златко Ангелов, Испания

www.monitor.bg/a/view/41983-%D0%9D%D0%B0…2%D0%B0%D1%82%D0%B0/

www.blitz.bg/obshtestvo/burgaski-psikhia…a-ds_news358279.html

www.mediapool.bg/bivsh-redaktor-v-bnt-sp…tata-news151776.html

- 06-04-2018|Златко

Ааа, идва мой ред да си посипвам главата с пепел. Съжалявам за прибързаните думи…

- 07-04-2018|Петров

Главното в цялата история е, и за което малко се пише, съвсем не е каква е била Юлия Кръстева. Не съм и аз да го кажа. Въпроса е за огромния страх на тези, които се наместват на седлото на власта. Те и тези които ги поставиха в България създадоха един апарат, който ги крепеше като държеше в ръцете си много тояги и много захарчета. И сега, ако границите бяха затворени, и питат някого какво си готов да направиш, ще се намерят хора готови да продаде и майка си, само да излезт от затвора в който бе обърната страната. Подобен страх гонеше и Хитлер и неговата група и не само тях. Свидетели сме на най-фантастични обвинения, заради които хората бяха смазвани, убивани, горени. И не само е Германия и Русия. И липсата и днес на достатъчно критика за създателите на тези системи.

Поетът с две родини

Автор(и): Евдокия Борисова

Излезе от печат юбилейната стихосбирка „Дръвче“ на Румен Иванчев. Ще кажете, че това не е новина, и с право. Тя излезе още в началото на ноември, миналата година (2017) и заслужено бе ознаменувана с поне две представяния пред изкушената пловдивска и столична публика. Както винаги „Жанет-45“ са безупречни в оформлението и подредбата на книжното тяло, а от очарователната корица на художника Любомир Михайлов ни се усмихва прясно разлистено младо дръвче, прошумолява обнадеждаващо, защото сред клоните му ни поглежда любопитно и живо синьо око, широко отворено към света. Пролетно ми е някак и разтварям отново стихосбирката, която, признавам, в началото на зимата само прелистих. Юбилейна е за автора, но няма да спомена кръглия брой на годините, защото и без друго никой не ще ми повярва. Юбилейна е и защото точно преди петдесет години едно младо момче обикаля столичните вестникарски будки, за да види реакцията на своите читатели, открили първите му стихове по страниците на „Родна реч“, „Средношколско знаме“ и „Народна младеж“. Днес вече отдавна по будки и лавки не се продава поезия.

Ранната лирика на Румен Иванчев е събрана в стихосбирката „Сянка на река“ (1983), а зрялата се разлиства в неговото прелестно „Дръвче“(2017). „Онзи Румен остана в миналия век, а аз продължих, пренесъл сърцето му в Италия“ – отбелязва във встъпителните си думи Иванчев. А аз си мисля: въпреки драматичните перипетии на напускането, заминаването и завръщането, въпреки чужбинския живот, колко е щастлив творецът, когато има две родини. Няма да крия, както Румен не крие любовта си към Италия, че най-завладяващо ми действат стиховете, посветени на лазурната му втора късна родина. Но и констатирам, че е съвършена симбиозата между ранния и късния Румен – с онова пантеистично светло и философски дълбоко овладяно чувство за смисъла на човешкия живот, надникнат (по Далчевски) през призмата на „простите неща“. Домът, хоризонтът, залезът, стълбата и покривът, диненият фенер от детството, смокинята, гущерът, катеричката „окъпана от дъжд и обещаваща любов“, каменното мостче над реката, асмата, радиото… Това са неговите лирически персонажи, които са впрочем част от безкрайно сложната натура на мирозданието.

Поетът с две родини е почувстван от публиката по този начин много преди обширното му представяне в престижния римски периодичен сборник „Pagine“ (Страници) през 2017 г. Защото Румен не престава през всичките тези десетилетия на Апенините да пише поезия, мислейки, чувствайки, пеейки и плачейки едновременно и на български, и на италиански. Толкова малко са поетите, които го могат, нали? Самият Бродски не написва нито стих на английски, френски или италиански език, например. Стиховете на Иванчев на италиански се раждат в годините „подир жестоки изпитания“, в които всичко, което го е влюбвало в Италия, разцъфва в поетическата му фантазия като: „Мамма Рома“, „Венецианска безсъница“, „Утро в Монтепулчано“, „Тоскана“, „Миг в Остия“, „Виа Апиа“, „Вила Ада“. Тръгвам от края към началото в подредбата на поетическите цикли на стихосбирката му, правейки близките до филологическия ум моментални аналогии с Вазовия цикъл „Италия“, в асонас с по-ранния на Патриарха, наречен „Под нашето небе“. Металитературната ми контаминация (повече от 130 години, назад към далечната 1884) в случая, разбира се, е чисто механична, но към нея, по-точно към свежия и вечно стар тематичен интерес на поетите към блясъка на Средиземноморието, към люлката на нашата цивилизация и нашата духовност (да, точно така, нашата – българската, италианската, медитеранската), могат да бъдат прибавени и други лирически аромати. Аромати от българската поетическа класика и модерност, идващи от Далчевия цикъл за Париж, от прошумоляващите природни звукове в стиховете на Александър Геров и Валери Петров. Казвам всичко това само, за да очертая контекста, но и да задам дистанциите – защото вкусът и нюхът са едно, поетическият контекст на това, което вече все по-несмело наричаме „традиция“ – друг. А съвсем други са самобитните, оригинални поетически образи, фигури, метафори, които Румен Иванчев извайва. Такава например е достолепната мама Рома (да, именно, на италиански Рим е в женски род), по чиито длани от „напукан камък“ се разхождат „калинките на вековете“, а „облаците сучат красота/и розовеят“ („Мамма Рома“). Самодостатъчният Град-родина-и-майка, чиито гърди са свенливо скрити „зад черното ветрило на скорците“ – Мамма Рома е и кокетната бална вечерна дама, и грижовната кърмеща майка, и лъчезарната светица, пазена от „сенките на ангелите, увенчали“ мостовете на нейния Тибър. Той и Тя. Там, в нозете Й, там в нозете Му, е положено сърцето на поета.

Фигурите на поетическата мисъл са изящни, нежно-лирични, но не изключват закачливата, понякога напомняща детска рисунка, тоналност, в която пролетта може да се появи и като мимолетна прегръдка във Вила Ада, разчертана като ръкописно поле, осеяно с удивителни знаци с рошави глави, там някъде, край Аниене… А радостта от живота – простичкото авторово кредо, което всъщност е най-сложно постижимото, най-великото изкуство – е стаена „в очакване на лятото, потънало дълбоко в плетения стол

с коктейл в ръка и ледчета, които парят“ („Вила Ада“).

Румен Иванчев обича закачливите контрасти, които носят радост и наслада, ето само един от тях:

В полята от едва зазряло жито,

от хладния тунел на кипарисите,

излиза път

и той ме води към слънчогледите

с наведени глави. (…) Засятото от други жъна с поглед…

(„Щедрост“)

Алитерационният комплекс, заложен в най-летния образ – на житото, като че нажежено от изгарящите лъчи, без още въобще да е узряло, някак по инерция ни води към тази очаквана представа, както и към съвсем конвенционалната алегория на лятото – слънчогледите. В излъганото звуково очакване на образа и образите е стаена играта, изненадата, неочакваността. Защото „невръстните зърна на хляба“ и „гроздóвете невидими едреят“… все още. Не напразно поставих ударението върху втората сричка на гроздóвете, защото Румен обича класическата силаботоника, и въпреки, че си позволява понякога модерни и постмодерни експерименти със стиха и образите понякога, предпочита като истински трубадур, слял се с чувствеността и сантимента на южните предели, песенността на силаботонизма и катрена. Но, мисля пък, че точно това е важното, ценното и красивото в неговия стих, който филологически страхопочитава класиката, ритмиката и ритъма на онова, което от времето на Пиндар и Сафо наричаме лирика. А през вековете от Петрарка насам зовем канцониéре.

Нежният лиричен унес на поета обаче е в състояние да се трансформира и в други регистри на чувството и мисълта. В „Излет с охлюви“, например (стихотворение, което разтърсва поета Александър Геров), злокобна „сянка на ръка“ откъсва от възторга и „пролетната радост“ „хладните черупки“ на… неназованите. Тези, които имат право, наравно с всички да „пасат листналите чудеса“ и да участват в пиршеството на празника, наречен живот. Нишката на този празник може в миг да се скъса, смъртта за едни е гощавка за други, а убийството може да се преназове и оневини просто в метонимичното „бране“ на охлюви:

Вечерта пълзят в блюдата силуетите им тъмни

Хубава си, моя горо… – пеят мляскащи уста.

Между празните къщурки бягат уличките стръмни,

на мегдана ги настига с ножицата си нощта.

(„Излет с охлюви“)

Какво ни се привижда отвъд осветените от прожектора образи, в метафоричните сенки на тази импресия: емпатия и жал ли, остра сатирична инвенция ли, вик от болка по нарушената хармония на мирозданието ли, или явна социална реакция, стаена в паремийни познати реплики от поствъзрожденските времена на Михайловски? Вероятно всичко това. Спомням си Борис Христовата апология на „човека в ъгъла“, малкия човек и неговата велика жертва, неговата грандиозна победа над делника, принесена пред олтара на битието. Битието на неравните, което всички ние живяхме (или живеем)?

Посланията на Румен Иванчев са многопластови, скрити в наглед невинни анималистични образи. Те обаче заживяват като разгърнати метафори на делника, на историята, на екзистенцията. Дали ще са сенки от черупките на изядените охлюви, блестящи в празните чинии? Или пък дивата пчела, кротко спяща „в мавзолея/на смачканата пита мед“, но защитила „горчивината на своя труден кръговрат

и правото си да се мята,/задъхана от цвят на цвят“? Темата за жертвата и спасението носи горчивия привкус на безизходицата и неутолимия копнеж за бягство, бягство към свободата:

Тя никого не ще ужили,

макар че жива е наглед

и сякаш търси още сили

да се превърне в капка мед.

(„Дива пчела“)

Читателят живее с менливото усещане, че е недоразбрал метафорите и посланията на поета, толкова органично вплетен се оказва четящият в една богата родна поетическа традиция. Тук улавяме и Ханчевското (лъжливо)оптимистично усещане за смисъл, и апологията на светостта на труда, на творческото себеосъществяване… И илюзиите на онова неговото: „за да останеш, за да си потребен…“. Но, затова пък, доминира философският скепсис, понесен от дивата „млада река“, пристегната с „безброй мостове/и всеки е един компромис“ („Дефиле“). Сянката на тази река преследва Румен от десетилетия, нейните очертания са менливи и тайнствени, а лично за мен точно тази фигура е откритие, на фона на митологемите „река“ и „мост“. Неочакваното лирическо попадение в контекста на познат фолклорен (а той е и чисто балкански, и медитерански) мотив за дивата река, обяздена от мост, тук впечатлява с акцента, поставен от думичката „компромис“. Думичка ли? Думище. Което заковава. Което съсипва животи…

И в тази поредица красиво нагарчащи стихове искам да откроя още една творба, титулната, физиономичната за сатирика Румен Иванчев:

Дон Санчо, знам. Кихот е мъртъв.

Забравен е и Росинант.

Онези мелници превърна

в ултрамодерен ресторант.

Продаде счупената пика,

а от печалното сърце

за теб двуличници скроиха

едно изискано лице…“

(„Дон Санчо“)

Горчива печал и светла тъга, деликатна усмивка и много мъдрост има в поезията на Румен Иванчев. Той е в състояние да осмисли и пренареди значенията на думите и образите така, че класическите закони на формата и логиката на стиха да тържествуват. В неговите творби има и провокации, и редуване на тези с антитези и най-важното – поанти. На финала на тази тъжно-смешна поетическа сатира очаквано излиза отново на бой автентичният Сервантесов рицар с думите „Измамнико, на бой излез!“. Неизтощимата енергия на живота надмогва изтощителното безверие и инертност на света (ни), заслужено изгубил своите донкихотовци. Въпросът е персонално отправен към мен, към теб читателю: кога и къде ще ги откриеш, ще ги постигнеш в себе си? Или на чужда земя, която те припознава като свой. Затова си мисля, че щастлив е поетът, който има две родини.

Харесват ми мелодичните ямбове (стоп – ямбът не беше ли сатиричният размер?) и закачливите хореи на Румен в стихосбирката „Дръвче“. Прекрасни са и полиметричните предизвикателства на поета, откриваме ги във „Венецианска безсъница“, където на всичкото отгоре е стаен и един драматичен сюжет.

Нощта е голяма

колкото моя прозорец.

Нощта е дълбока

колкото мойта тъга.

Долу в канала се дави звезда.

Мирише на гнило и вечност.

Съвестното стиховедско отношение към полиметричната строфа очертава изящното редуване на двустъпен амфибрахий и тристъпен дактил, след което – четиристъпен дактил и тристъпен амфибрахий. Почти по Дебеляновски, нали? В тоналността на добрите стари символисти. Обаче вижте втора и трета строфа, там, където се разгръща драматичната картина на прощаването с мъртвия приятел:

Утре ще кремират моят приятел поет.

Ще разпръснем

праха му в лагуната.

Нищо странно.

Пожелал е да има луна.

Нищо странно

Но защо е поръчал да му купят билет

за Ню Йорк,

преди да издъхне?

Някой би казал:

Нищо странно.

Класическият стих сам се е отрекъл от собствената си изящност, за да… премине в още по-изящния рисунък на свободния стих тук. И това е съчетано с умелото поантиране на реторичния въпрос. Той носи в себе си отговора на всички отговори – свободата. Свободата е и в музикалния рисунък на „Четирите сезона“ на Вивалди. Това е свободата на венецианския дъжд и блуждаещите призраци на младостта в този стар и винаги нов и различен град-клише, наречен Венеция.

Някак леко, като въздишка изрича Румен името на вечността и това е красиво в стиховете му.

Погален от ветреца привечер,

усмихвам се на Нищото

и казвам му: – Та ти си само миг!

Нюанс на хлътнало зелено

върху трапезата на вековете.

(„Руина в скалите“)

Казват, че изкуството на поезията е всъщност изкуство на метафората. В преплитането на буквални и преносни смисли на словата се ражда магията, че това е химията и алхимията на поезията. Че езикът е онзи инструмент, който успява най-съвършено да проникне в нейната невероятна преносимост на смисли, в нейните нюанси и внезапни пориви на мисловна съчетаемост. Ясно е, че Румен го може всимко това –и на българсик, и на италиански. Но… Художници, хайде моля ви се, опитайте да постигнете това „хлътнало зелено“? Нарисувайте го, ако можете. Какви бои ще смесите? Как ще постигнете оттенъка? Ако Гершуин е успял да се докосне до синьото на лятото в си бемол мажор с множество модулации, би ми било интересно как ли може да се изсвири това „хлътнало зелено“? И дали именно това зелено – на мъха, пролазил в пукнатините на каменните векове и вечността или в зеленикавия мухъл на тленността, не е всъщност онази обещаваща алегория на пролетта? Защо винаги през пролетта си спомняме за края? Може би заради осъзнатата мимолетност на нейното избухващо зелено, на ежечасно сменящите се картини на все по-буйното зелено, мамещ евъргрийн през прозореца, на пълзящо обличащите се дръвчета и поляни? И обратно – тъкмо зимата и снеговете ни спомнят за детството, за първоначалото? Синестезийното мислене на поета Румен Иванчев е философски проникнато в стихосбирката „Дръвче „от лайтмотивните теми на пролетта, спомена, радостта от живота, края и вечността. Неговото „Дръвче“ е „с тричетвърти чорапи/нехаещо, че идва зима“. То залага на вечната максима, според която „бялото блести чрез черното, а пък зеленкото ликува“. Нали всеки край е начало, а всяко начало предвкусва финала. Спасителната фигура на попрището жизнено е: „Детството на кръстопътя/с динено фенерче свети“ („Кръговрат“).

„Назад към сърцето“ – дава нежна команда Поетът. И аз тръгвам назад, към началото на неговата книга. Към циклите „Корени“ и „Нежни профили“. Тръгвам „По сандали в дъжда“, възторгната от нежната горчиво-сладка ирония на любовните разминавания сред измислената цъфнала ръж:

Тананикат по асфалта гъби.

Дирижира смахнат дъжд.

По сандали съм, болят ме зъби.

Не намерих никой в цъфналата ръж.

С навлажнени клепки конски кестен мига.

Помни ме глупакът, ръгнах го веднъж!

На кого да вярвам? Всичко е на книга.

Някой е измислил цъфналата ръж.

Вятър се е сгушил в моята китара.

Нецелунат скитам, ала изведнъж

виждам мойта Джени, там – по тротоара,

припка към чадъра на прошарен мъж.

(„По сандали в дъжда“).

Мисля, че това е уникално стихотворение, в което може да се влюби всеки, да го затананика, независимо от възрастта. Лично аз си го тананикам вече няколко седмици – е, не по сандали, но между скандали (медийни, социални, политически и всякакви други), които изместват поезията от темите на дневния ни ред – това, за щастие се случва само в едната родина на поета… И повярвайте ми, ако се подложите на подобно тананикане, то ще ви подейства терапевтично. В няколко щриха, с няколко размаха на четката вече е нарисувана чудно-смешна вълшебна картина, в която оживява рошавият диригент-дъжд, който може да възторгне и разсмее всяко умно дете и чийто пример е заразителен. Кестенът конски премигва глуповато, а измислените гъби разпукват асфалта, тананикайки нахално и лекомислено позната песен… Една Валери Петровска лекота улавям тук, но без помен от цитатност, а органична, искрена, Руменовска. Тази лекота успява да се справи както с традицията (като я почетé), така и с иронично си намигване към луциферовската изкусителност на шаблона:

Делфините играеха

с огнената топка на залеза,

когато нашата любов изгря.

Ти бе вълна, а аз скала изпръхнала

от дългото очакване

и взиране в далечината.

Иронизирайки шлагерния мотив, поетът ще го опровергае във внезапно изплетения красиво неочакван разгърнат метафоричен образ, който с лекота ще поантира:

Там пясъкът и днес е същият –

със цвят на нокътчета детски,

ала теб те няма.

(„Вечност“)

Красиво, нали?

С еднаква симпатия поетът умее да улови красотата на детството, но и на старостта – в нейната симпатична прелест на естествеността, на изплетената „кошничка от бръчки“, от която в „бедния сезон на старостта… запролетяваш“ („Обич“). Тази кошничка от бръчки е именно еманацията на любовното про-живяване. Не преживяване. Защото е вечност. Поетът трябва да умее да дефинира, Румен го прави безпогрешно. И достигаме (за сетен път) към утешителната Борис Христовска максима, че всъщност смърт няма. Към Александър Геровската неминуемост на разделите и мъдростта на годините. Към Далчевската вечна женственост на зеленооката жена, но тук, в Руменовата поезия тя е по медитерански премислена и естетизирана като средиземноморска богиня. От нея лъха еротика, от целия анимизиран свят около нея лъха еротизъм и вълнения от любов:

Сапфирен гущер закопчава на дъхавите дюни ципа.

На голите тела загара ветрецът отмалял опипва.

– Берачите защо не идват? – простенва старата смокиня.

Лози, оплезили езици, очакват покрай тях да мине

една жена зеленоока, родена в морските градини,

с коси от здрач, с чело високо и устни като мандарини.

(„Приморско“)

Отново улавяме с периферното си зрение хитроватото намигваме на поета, който съзнателно заиграва с шаблона на спомена. Стихотворението очевидно неслучайно се зове „Приморско“ (нещо някога се е случвало там, какво ли?), но поетическата картина ни оставя без дъх от неочаквани емоции и реакции, с които е заредена вселената и нейната жива природа. В ролите са: сапфиреният гущер – блюстител на морала (блюстител строг на строги нрави, би казал Пушкин) и още: разюзданата мъжка сила на пясъчните дюни, ветрецът-сладострастник, прегрешилата къснобременна смокиня, очакваща спасителни акушери-берачи, лозите, оплезили езици от желание, подобно задъханите старци на Троя, захласнати сред многото широкополи троянки точно по красивата Елена… Ето я и Нея, самата Нея, след внезапното салтомортале на строфичния анжамбман: „да мине/една жена зеленоока…“ Самата зеленоока Елена е Тя: тя принадлежи на Омир, тя е фигура от космоса на Андрич, тя е Далчевата красавица от „Любов“, разпознаваме я и в зеленооката „Жена на август“ на Господинов… И най-неочаквано, нейната хубост се оказва от онази, рядката хубост (този епитет го знам от баба ми) на брюнетка със светли очи, високо антично чело… И „устни като мандарини“.

Румен Иванчев успява с лекота да постигне симбиозата между лиричната печал и стършеловската светла усмивка, надничаща зад анекдота и късия хумористичен разказ на живота. Познаваме в България Румен и като редовен дългогодишен сътрудник на един от най-дълголетните и обичани специализирани печатни издания – вестник „Стършел“. Известен е в двете си родини и като детски поет със завиден успех, а да те обича детската аудитория, това е най-ценното признание за поетическия талант. Всъщност – има ли поезия за деца и поезия за възрастни? Има хубава поезия и толкова. Имам една любима негова творба, което се казва „Девет хремави планети“, една великолепна приказка-поема за големия взрив и отложения апокалипсис на вселената. Разказана е с усмивка, а явно тя, усмивката е тази, която ще преподреди обърканото ни мироздание и ще внесе отново ред в космоса. Когато говоря за поета Румен Иванчев, се сещам винаги за героическата фигура на неговия понастинал Сатурн: „с газ разтриват го комети“. И си мисля, че такава е завидната участ и на поета, който сбъдва шеговитото си, наглед, намерение да посади дръвче в новата ни българска поезия. И успява. Дръвчето впива корени дълбоко в пръстта, духът на поета и развинтеното му въображение се реят в космическите безпредели. И с газ разтриват го комети… С усмивка и тъга, с нежна меланхолия и упорита воля на писател-сатирик, лирик, технократ, който преподрежда светове и ландшафти, проектира и сади градини със слова, но и съвсем наистина. А едното деяние работи в полза и на другото. Градинарят е роден мъдрец. Градината пък открай време е метафора на литературата. Несъвършената-несвършена градина.

От високото – от стълбата в небето бавно слизам към тревата, пред мен е „хоризонтът пепелив“, галят ме „перата на младия вятър“ и звучи „Пени Лейн“ („Излишно“). Обичам Бийтълс, и въпреки, че не съм от поколението на Румен, по-късно в годините на ранната си младост съм ги слушала вече като тежка класика. Като спомен, но затова пък какъв! Като вечност. От две години, точно от днешния ден, се познаваме лично с поета Румен Иванчев. През август се разхождахме съвсем „на живо“ по снагата на Мамма Рома. И се заричам, че следващият път когато се видим, ще го помоля да попеем нещо по Бърнс или пък някой кавър на Бръмбарите. В „хлътнало зелено“.

1 април, на Цветница, 2018

Евдокия Борисова е родена през 1968 г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, 2009), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

Многоликият Холокост: Класификацията на Робърт Пакстън

Автор(и): Румен Аврамов

В последното десетилетие се очертаха редица разломи, противопоставящи вижданията относно силата на антисемитизма сред българското население, заслугите на една или друга фигура за оцеляването на евреите от „стара България“ и отговорността на българската държава в депортирането на тези от „новите земи“.

Статията на Румен Аврамов „Многоликият Холокост: Класификацията на Робърт Пакстън“ представя възгледите на Роберт Пакстън в неговата студия „http://Спецификата в преследването на евреите във Франция през 1942 г., която предстои да бъде публикувана в утрешния брой на „Маргиналия“. Творчеството на американския историк е здравословен пример за иконоборческа и демистифицираща позиция, която руши упойващи общоприети клишета, казва Румен Аврамов, автор на „Спасение“и падение. Микроикономика на държавния антисемитизъм – 1940-1944 г.“, както и на документалния сборник за депортацията на евреите във Вардарска Македония и Беломорска Тракия – 1943 г.“, написан в съавторство с Надя Данова.

След 1989 г. дебатът около съдбата през Втората световна война на евреите от териториите под българско управление навлезе в наглед свободни води. Отпадането на институционализирания контрол върху словото обаче не доведе до безпристрастност и рационална отдалеченост. Привидно разкрепостената дискусия остана подвластна на други, по-фини зависимости като идеологически нагласи, митологеми, политическа целесъобразност, субективността на спомена, автоцензура… Очертаха се редица разломи, противопоставящи вижданията относно силата на антисемитизма сред българското население, заслугите на една или друга фигура за оцеляването на евреите от „стара България“ и отговорността на българската държава в депортирането на тези от „новите земи“.

Остри национални полемики всъщност съпътстват осмислянето на Холокоста навсякъде, а в тях външният поглед винаги е бил важна добавка, която предлага по-трезви съждения или лансира стимулиращи интелектуални провокации. У нас, преведените книги на Нир Барух, Михаел Бар-Зоар, Шломо Шалтиел и Габриеле Нисим например привнесоха оригинални акценти, а дискусията със сигурност би спечелила дълбочина ако на български бяха достъпни и основополагащите текстове на Нисан Орен, Фредерик Чари или Цветан Тодоров. Но в този трансфер отвън по-близките до публицистиката жанрове по правило засенчват научните изследвания. При това, съзнателно или не, се заобикалят анализите, поставящи България в сравнителен контекст. Така разговорът до голяма степен продължава да се върти в кръг, пазейки ревностно уютната представа за уникална добродетелност на българския казус. Публикуването в Маргиналия на статията от американския историк Робърт Пакстън „Спецификата в преследването на евреите във Франция през 1942 се вписва в предприетите напоследък усилия за разширяване на този ограничен периметър.[87]

Авторът е роден през 1932 г., получава докторат от Харвардския университет, професор е в Калифорнийския в Бъркли, в Нюйоркския и най-дълго (от 1969 до пенсионирането си през 1997 г.) в Колумбийския университет. Той е измежду големите авторитети по историята на Втората световна война и най-вече тази на Франция през военните години. Най-широка известност му носи публикуваната през 1972 г. монография Франция на Виши: старата гвардия и Новият ред, 1940-1944.[88]

Възгледите на Р. Пакстън са важни за българския случай поради две обстоятелства. Преди всичко, неговото творчество е здравословен пример за иконоборческа и демистифицираща позиция, която руши упойващи общоприети клишета. Когато се появява изследването му, във френската историография и обществена памет господства представата, че през 1940-1944 г. страната е обхваната едва ли не от всеобща съпротива срещу окупатора. В по-изтънчен вариант, тази теза дори реабилитира режима на Петен, твърдейки, че правителството във Виши тихо е противостояло на германците, правейки всичко възможно да спаси страната, включително нейните евреи. Книгата на Пакстън предизвиква шок във Франция и оставя дълбока диря във френската историография (заговаря се за „Пакстонова революция“) с убедителните си доказателства, че властта на Петен не е играла двойна игра, а съвършено целенасочено е приела колаборационизма в интерес на утвърждаването на собствената си консервативна и ретроградна политическа философия. Идеите на Пакстън срещат сериозна съпротива, но и укрепват назряващи тенденции в самата Франция. Свидетелство за това е заснетият през 1969 г. и излязъл на екран през 1971 г. забележителен документален филм на Марсел Офюлс Мъката и състраданието (Le chagrin et la pitié), който дегероизира ежедневието и реалностите във Франция на Виши, засяга болезнено колективната памет и тревожи гузни съвести. Филмът за тези „неприятни истини“ не е показан по телевизията до 1981 г., защото – твърди Офюлс – де Гол е отсякъл, че „Франция няма нужда от истини; Франция има нужда от надежди“.[89] Въпреки трупащото се ново знание за участта на евреите от „старите“ и „новите“ земи, българското общество все още се придържа към подобна, психологически и политически обяснима, но морално неприемлива позиция…

Втори съществен за нас урок от творчеството на Пакстън са изводите му относно антисемитската политика на правителството във Виши, чиито особености са предмет на поместената тук статия. Сред многообразието от форми в завладяната от нацистка Германия Европа, френският и българският епизод от Холокоста са най-близки един на друг.

Без да преразказвам говорещия сам за себе си текст, маркирам няколко пункта, които помагат да бъде разбрано по-добре случилото се в България. Важен за разбиране съдбата на евреите от „старите предели“ е изводът на Пакстън, че „не е необходимо да се ползваш от голяма политическа или икономическа автономия, за да може едно решително малцинство да осуети „Окончателното решение“. България не е сама в „спасението“: статията напомня, че „европейската държава, която при нацисткото господство се противопоставя най-ефективно на „Окончателното решение“ е фашистка Италия. Вместо първо да принесе в жертва чуждите евреи, каквато е обичайната практика, тя ги защитава в окупираните от нея зони във Франция, Хърватия и Гърция.“[90] Пакстън изтъква и добре известните, но пропускани у нас факти, че (без да говорим за Испания и Португалия) „своите“ евреи опазват от депортиране също Унгария (до март 1944 г. когато тя е окупирана от Германия), та дори и антисемитска Румъния в пределите на старите си граници (така нареченият „Регат“). Оттук историкът обобщава, че „едно правителство, което утвърждава своята национална независимост е можело, поне за известно време, да се съпротиви на депортирането дори в условията на всеобщ антисемитизъм“. А следващата брънка в разсъжденията отвежда към заключението, че „една сателитна държава е можела да остане съвсем настрана от преследването [има се предвид депортирането] на евреите“[91], т.е. към допускане за алтернативи на депортациите.[92] В България, където депортирането на евреите от „новите земи“ е задължително представяно като незаобиколим германски диктат подобно изречение продължава да звучи еретично. Пакстън подчертава, че „изпреварващите [включително антисемитски] политики“ на Виши, с които Петен отива отвъд онова, което германците са (или биха) искали от него не са задължителни. Това отново навежда към паралел с България, която неведнъж действа тъкмо изпреварващо, престаравайки се и предугаждайки желанията на Германия: например когато приема Закона за защита на нацията (декември 1940 г.) преди присъединяването си към Тристранния пакт или пък когато лишава евреите от Беломорието, Македония и Пирот от опцията за българско гражданство (юни 1942 г.), подготвяйки по този начин депортирането им като фактически апатриди[93]. Но всяка алтернативност поставя въпроса за отговорността на направения избор и тук Пакстън е недвусмислен: най-тежките ситуации са „в останалите неокупирани от германските войски територии [каквато е и България с управляваните от нея земи], където именно поради това обстоятелство отговорността на местните правителства е пълна.“ Вдигането на евреите от „новите земи“ е представено с почуда като съзнателен избор на българските власти (след – според него – „настойчивото искане на нацистите“), така както Виши избира да третира евреите по-неблагосклонно отколкото другите три сателита (България, Унгария, Румъния) на Германия. Картината, която в крайна сметка се очертава е, че българският модел е идентичен на този в останалите сателити: избягване на „Окончателното решение“ в рамките на старите територии (докато е упражняван национален суверенитет върху тях) и съучастие в Холокоста „навън“.

Проблемът с отговорността обаче остава непреодолимата бариера пред българските памет, историография и политици. В тази връзка погледът към Франция е отново най-показателен. Защото след продължително и мъчително преосмисляне – в което изследванията на Р. Пакстън са съществен фермент – държавата намира сили и лапидарна формула да признае бремето на своя избор.

От 350 000 евреи живели на територията на Франция към момента на примирието с Германия от юни 1940 г. над половината не са френски граждани. До освобождението на страната през август 1944 г. 77 000 (от които около 1/3 френски граждани) са предадени на германските власти и изпратени в лагерите на смъртта. Тази история може да се чете почти така позитивно както и българската – голямото болшинство от евреите с френско гражданство (в „стара България“ всички с българско) надживяват Холокоста. Но също така голям дял от евреите без или с чуждо поданство са депортирани с решаващото съдействие на френските власти (в контролираните от България „нови земи“ – практически всички).

В течение на 52 години във Франция се твърди, че Република (режимът на Петен не е считан за неин правоприемник) не може да бъде държана отговорна за депортациите. Така както у нас до днес се приема, че България не носи отговорност за случилото се в „новите земи“, разглеждани като германска окупационна зона, въпреки че българската държава се разпорежда безусловно в тях. Ала това единомислие приключва в средата на 90-те години, когато във Франция настъпва кардинална промяна. На 16 юли 1995 г.[94] президентът Жак Ширак признава, че „престъпната лудост на окупатора бе подпомогната от французи, от Френската държава… Френски полицаи и жандармеристи… изпълняваха исканията на нацистите… Този ден Франция извършва непоправимото… предавайки подзащитните ѝ на техните палачи“. Година след година – въпреки ропота на мнозина с добре познатите у нас аргументи – ритуалното признание се повтаря. През 2012 г. Франсоа Оланд заявява, че „това престъпление е извършено във Франция от Франция“ и че то „е престъпление срещу [самата] Франция, предателство спрямо ценностите й“. А на годишнината през 2017 г. Еманюел Макрон заявява, че „именно Франция организира вдигането, после депортирането и следователно умъртвяването на почти всички 13 152 души с еврейско вероизповедание“. България все още не е узряла за подобно признание на сходно деяние. Акт, който само би я възвисил морално…

Текстът на Р. Пакстън, разбира се, не е последна инстанция. Неговите позиции, включително някои от тези в настоящата статия, са подлагани на критичен академичен прочит, а през над двадесетте години от нейното обнародване се появяват много нови факти и интерпретации. В статията има и неточности, по-специално отнасящи се до ситуацията в България. Те са посочени и коментирани в редакторски бележки под линия. От всичко това обаче гледната точка на Пакстън и много от твърденията му съвсем не губят своето значение за българския дебат.

Румен Аврамов (Център за академични изследвания) е икономист и стопански историк. Автор е на „Комуналният капитализъм. Из българското стопанско минало“ (2007); „Пари и де/стабилизация в България, 1949-1989“ (2008); „Спасение или падение. Микроикономика на държавния антисемитизъм в България 1940-1944“ (2012); съавтор с Надя Данова на документалния сборник „Депортирането на евреите от Вардарска Македония, Беломорска Тракия и Пирот. Март 1943 г.“ (2013 г.).

След любовта

Автор(и): Момо Капор

Това ли е всичко, което остава след любовта? И какво изобщо остава след нея?

Телефонен номер, който постепенно избледнява в паметта?

Чаши с гравирани монограми, откраднати от „Еспланада“.

След любовта остава обичаят бялото вино да се сипва в тези две чаши и линията да бъде на еднакво ниво.

След любовта остава една маса в кафенето „?“ и учуденият поглед на стария келнер, че ни вижда с други.

След любовта остава изречението: „Изглеждаш супер, хич не си се променила…“

И: „Обаждай се понякога, нали ми имаш телефона.“

И някакви номера на хотелски стаи, в които сме спали, остават след любовта.

След любовта остават тъмните улици, по които се връщахме след любов.

След любовта остават мелодиите от радиото, които излизат от мода.

Остават тайни знаци, любовни кодове: „Ако ме обичаш, започни утрешната си лекция с три думи, които ще имат началните букви на моето име…“ Влезе в аудиторията и каза: „У нас авангардно…“ Изпрати му целувка.

След любовта остава твоята страна на леглото и страхът, че неочаквано ще се появи някой. Щрак – затворен телефон, когато се обади чужд глас. Хиляда и една лъжи.

След любовта остава изречението, което витае като дух из стаята: „Аз ще вляза първа в банята!“ – и въпросът: „Нямаше ли заедно?“

Този път не.

След любовта остават съучастници: пазители на тайни, които вече не са никакви тайни.

След любовта остава лека възбуда, когато на улицата усетя мириса на „Кабошар“ от някое непознато чернокосо момиче.

Препълнени пепелници и празно сърце. Навикът да се палят две цигари едновременно, макар че няма никой наблизо. Снимките, направени в автомата; таксиджиите, които не ни обичаха („Благодаря, че не пушите!“ – а пушехме), и цветарките, които ни обичаха.

След любовта остава наранена суета.

Метален вкус на несполука в устата.

След любовта остават други хора и други жени.

След любовта не остава нищо.

Shits.

Вечерите станаха ад. Shits.

Превод Хари Стоянов

По: Momo Kapor „UNA, ljubavni roman“, drugo izdanje,

Znanje, Zgreb, 1983., стр. 202-204)

Момо Капор е сърбохърватски писател, роден в Сараево през 1937 година. С малки прекъсвания, от деветгодишна възраст живее в Белград. Завършил е живопис (1961) в белградската Академия за изобразително изкуство в класа на професор Нелко Гвозденович. Известен е на югославската читателска аудитория като автор на тридесетина книги – романи, кратки разкази, пътеписи и художествени монографии, както и на приблизително същия брой драматизации. Произведенията му години наред са в списъците на югославските бестселъри.

Службата е била великодушна

Автор(и): Илия Троянов

Юлия Кръстева е световноизвестна личност, в рамките на възможното за интелектуалците. Обявена е от списание Time Magazine за една от най-важните мислителки и мислители на човечеството, във Франция е наградена с Ordre National du Mérite [Национален орден за заслуги], а в Норвегия – с наградата Холберг, която се опитва да запълни хуманитарното сляпо петно на Нобеловата награда.

Кръстева е родена в България, но от средата на шестдесетте години живее във Франция. В тридесетте ѝ публикации по различни теми родната страна никога не е играела някаква значителна роля. Нито пък в досегашното разбиране [за нейната личност]. Всичко това обаче е на път да се промени. Защото неотдавна Комисията за разкриване на документите и за обявяване на принадлежност на български граждани към Държавна сигурност и разузнавателните служби на Българската народна армия, наричана от всички просто „Комисията за досиетата“, публикува досието на авторката. Поводът за това е даден от една покана до госпожа Кръстева, да стане член на редакционната колегия на български литературен вестник. Досието, което може да се види в Интернет, води на отчет госпожа Кръстева като неформална сътрудничка на Първо главно управление на бившата Държавна сигурност (ПГУ, външнополитическото разузнаване) под псевдонима „САБИНА“.

Определени страници липсват

Според „работното досие Сабина“ (работните досиета се отнасят до собствените агенти, а не до обектите [на тяхната работа]) с номер 8230, тя е била завербувана през 1971. Във всеки случай там се отбелязва също, че документите ѝ са взети от Шесто главно управление на ДС (политическата полиция, чиято дейност се простира само до вътрешността на страната). Това е важна подробност, тъй като тя подсказва, че „Сабина“ е работила за ДС още преди това.

Досието изглежда също като безброй много други. Но то е било прочиствано, и то много пъти. Това се доказва от двойното и тройно номериране на страниците. Тъй като всяко досие е трябвало да има последователно номериране (за да се избегне възможността служителите да си служат свободно с това „съкровище“), то е било подновявано в случаите на изземане на съдържания, така че днес върху страниците стои първоначалната цифра, една друга, подновена, и накрая още една, допълнително добавена. Така с един поглед може да се установи, че определени страници липсват, тъй като например днешната страница 66 някога е била 172. Между другото, към всяка папка с документи е прикачено съдържание с настоящото номериране на страниците, което донякъде улеснява ориентацията в тези катакомби.

Какво липсва се изяснява доста бързо: това са писмените доклади на агентката „Сабина“. От тях няма нито един. Документирани са само устните ѝ доклади, например ония за интелектуалците от Френската комунистическа партия (ФКП), за борците от палестинската съпротива, за Китай и френските маоисти, на които госпожа Кръстева (уж?) е симпатизирала между 1971 и 1976. (Редакцията на списание Tel Quel, на която тя е членка, обявява през 1971 подкрепата си за маоизма; членовете на редакцията, сред тях Филип Солер, Ролан Барт, както и самата Кръстева, посещават Китай най-официално през 1974). Но агентката е докладвала и за българските емигранти в Париж, което не може да е било лесно, тъй като последните са се отнасяли с недоверие към всички хора, отпътували официално от комунистическа България, и са се въздържали от критични изказвания по адрес на тамошния режим. Например една бележка към досието от 1984 документира, че госпожа Кръстева е предоставила информации за някои български емигранти, както и за „прогресивни“ арабски организации. Освен това досието съдържа и списък на „контактите“ на Сабина, между тях водачът на една от емигрантските организации, Вълчо Вангелов.

Кръстева отрича всичко

Госпожа Кръстева отрича всичко, тя твърди, че „някой“ се опитва да ѝ навреди, да я дискредитира. Това едва ли може да ни учуди. Смайващо би било обратното. Почти никога не се е случвало някогашни доносчици, шпиони или издайници да са признавали вината си. Първо се отрича всичко и се говори за фалшификация; когато доказателствата станат необорими, се твърди, че не се е вредило никому или даже се е действало от патриотични подбуди (един български народен представител дори беше твърдял след разкриването си, че е постъпил в Държавна сигурност по собствено желание, за да я разрушава отвътре). А след това се възцарява доживотно мълчание. Като психоаналитичка госпожа Кръстева би трябвало да изпитва особен, професионален интерес към тези фази на отричането.

А аргументът, изказан междувременно – че липсата на писмени доклади оневинява госпожа Кръстева – е напълно неуместен. Напротив: фактът, че досието ѝ е прочиствано, може да означава единствено, че службите са искали да защитят една бивша агентка. В тази връзка трябва да се знае, че Комисията не разполага с физически контрол над целите досиета, а само върху онези части от тях, които ѝ бъдат предоставени от организациите-наследници на бившата Държавна сигурност, междувременно „децентрализирани“ и разпределени между три различни министерства. До такава степен днешните действащи лица от „Deep state“ [дълбоката държава] могат да избират и отделят както си поискат.

Враг на народната власт?

Колко вероятно е, че при тези почти четиристотин страници става дума за фалшификация? Извършителите – онази анонимна инстанция, която при всяка защита се обозначава с безличното „някой“ – би трябвало да са били сътрудници на Държавна сигурност, защото току-що публикуваното досие идва по всяка вероятност от комунистическо време (за това говори както пожълтялата, лошокачествена хартия, така и специфичният старомоден машинописен шрифт, добре познат на всеки човек, който се е занимавал по-внимателно с тези досиета). Но защо би било нужно тогавашната тайна служба да изготвя фалшификация? Това би било мислимо единствено в случай, че госпожа Кръстева се е борила още преди 1989 против тоталитарния режим на Българската комунистическа партия, по какъвто и да било заслужаващ внимание начин. В случая става дума за точно обратното.

Младостта на госпожа Кръстева е протичала по също толкова конформистки начин, колкото и младостта на повечето млади хора от онова време, в онази система. В интервю за Nouvelle Observateur от 1974 (Nr. 658) тя самата разказва: „Като всички останали и аз бях, от шестата или седмата си година, членка на детските и младежки партийни организации. По-късно постъпих в Комсомола. Аз също живеех със знанието за борбата на Георги Димитров, за Лайпцигския процес. Беше детство, определяно от възпоменанията за антифашистката борба. Като следствие от това мисленето ми беше пропито от марксистката ортодоксалност“. Но това не ѝ създава „никакви проблеми“. Между другото баща ѝ, по образование теолог, работи като счетоводител за Светия синод на Българската православна църква, която по онова време е пълна с агенти и доносчици на Държавна сигурност – от четиринадесетте български владики, цифром и словом, след „обрата“ единадесет се оказват сътрудници на тайните служби, между тях и днешният патриарх Неофит.

По-късно, след завършването на образованието си, госпожа Кръстева става аспирантка на Българската академия на науките (към Института за български език и литература), както и сътрудничка на държавно-предани [staatstragend] вестници като Народна младеж и Средношколско знаме. През 1966, по време, в което пътуванията до капиталистическия Запад са напълно немислими за огромната част от населението, на Кръстева е разрешено да отпътува за Франция, като стипендиантка на френското правителство, „при условие, че нито ще се ожени, нито ще се опитва да се засели там“. Тя не спазва нито една от двете уговорки с българските инстанции, заради което би трябвало да бъде обявена за „невъзвращенка“ (според тогавашната езикова употреба.) По онова време такива хора са осъждани, а роднините им – често тормозени, дори наказвани. В този случай това не се получава, понякога „Сабина“ се връща най-спокойно в „родината, която е предала“ (според тогавашната терминология), а службите се отнасят към нея великодушно и дори позволяват на родителите ѝ, както и други роднини, да я посещават във Франция.

По каква точно причина фалшификаторите от редиците на Държавна сигурност би трябвало да се подложат на такъв сизифов труд, за да дискредитират с толкова обемисто досие една дама, която през седемдесетте години е все още до голяма степен неизвестна извън Париж? Още по-малко вероятна е втората възможност – а именно, че една историческа фалшификация с такъв обхват би могла да бъде дело на днешните служби (обвързани с НАТО и Европейския съюз). Само за да навредят на една уважавана по цял свят дама от академичните среди, с която българската държава се гордее? Друго „обяснение“ просто няма, ако човек би искал да подлага на съмнение автентичността на досиетата.

Напълно неразбираемо е защо цяла поредица от интелектуалци [както в чужбина, така и в България] днес застават зад госпожа Кръстева, без достатъчни познания в тази материя – сякаш да си работил/а за бруталния потиснически апарат на един тоталитарен режим е някаква дреболия? Юлия Кръстева е носителка на наградата Хана Арент за заслуги в областта на политическата мисъл (2006), както и наградата Вацлав Хавел (2008). Това би трябвало да задължава – както нея, така и онези, които се изказват в тази връзка – към висока мяра на политическа истинност и бдителност.

Илия Троянов (род. 1965) е немски писател, преводач и издател от български произход.

Коментари (8)

- 12-04-2018|Златко

Не ми се ще да коментирам. Кому все пак е нужно цялото това унизително отричане, сгъване на осморка, уморително до скомина повтаряне, „няма пък! няма, няма, няма!“ Включително и от страна на „утвърдени либерални интелектуалци“, български и други? Кому е нужно това?

- 13-04-2018|Valpet

Може би все пак има смисъл от това преекспониране на случая „Ю.Кръстева“. Все по-ясно става, че тя съзнателно си е била сътрудник на службите, а сега отрича това. Колко наивно от нейна страна! Интелектуалец от нейния ранг би трябвало да разбира всеизвестната максима „признат грях не е грях“. Още повече, когато става въпрос за събития от преди 45-50 години. С подобна „давност“ би трябвало да са наясно и нейните ерудирани обвинители, за които сътрудничеството към службите си остава непростително деяние.

А всеки, който днес се гордее, че НЕ Е бил сътрудник на ДС, дали е изпитвал същата гордост и преди 30-40 години? Дали тогава гордостта не е била с обратен знак? Спомням си как в академичните среди, някои колеги недвусмислено подмятаха за свои лични връзки със службите, за свои възможности да се обадят „там където трябва“ ако с тях постъпят по „несправедлив“ начин, за необходимостта дори началниците да се събразяват с тях, защото въпросните колеги „не са кои да са“ и прочее и прочее... Разбирате за какво говоря.

Май вече забравяме, че то си беше друго време, друго общество, в което беше едва ли не чест и достойнство да бъдеш сътрудник на ДС. Някои колеги отивах долкова надалече в своето желание да обявят своята принадлежност към „службите“, че правеха всичко възможно, така наречения колектив да се досеща за тяхното едва ли не „завидно положение“. Така техният авторитет растеше (и тайно, и съвсем явно), кариерното израстване стръмно се издигаше, а мнението на колектива беше „Ашк олсун на тези подлеци! Уредиха се.“.

Такова беше тоталитарното общество, в което тайната си беше и „обществена тайна“. В което лицемерието беше присъщо не само на отделни индивиди, но и на обществото като цяло. В което от същите тези „сътрудници“ (уж тайни, но и явни), след идването на Горбачов, започнаха да славословят събитията в Полша, да възхваляват демокрацията, да подкрепят СДС и т.н., и т.н.... Но защо да ви преповтарям факти и събития, които много добре знаете?

В крайна сметка, така нареченият „преход“ се случи с дейното участие на „сътрудниците“ както в състава на СДС, така и в БСП, така в разни други партии. Да се дамгосват с морална щампа тези хора, ми се вижда крайно неоснователно. Доколко е било морално тяхното политическо поведение си остава техен личен проблем. Но е наистина много жалко, когато същите тези сътрудници днес отричат, че са били такива. Както са жалки и техните „високо-морални“ обвинители, че сътрудничеството на ДС си остава непростително деяние во веки веков. Глупости!

- 13-04-2018|Златко

Самият аз започвам да се питам колко ли време ще ни е необходимо да израснем като хора, като нация, за да се измъкнем най-после от това детинско преструване и игрички на улави, щом само бъдем уловени в някакво прегрешение. Дори и най-значителните, световно известни фигури, идещи от това място, изведнъж се превръщат в някакви жалки джуджета, които играят пред очите на всички ни абсурден танц, а ние им пригласяме ли, пригласяме. Че и се опитваме да потропваме заедно с тях, хеле пък родното интелектуалско войнство. Не мога да ви кажа колко противно ми е всичко това, цялата тази детинска игричка, цялото това преструване, правене на улави, идиотското преструване на невинни, на все недоразбрали, все недопораснали, което изглежда толкова по-абсурдно, колкото „по-високо“ се намират хората, които приемат да го играят.

Дали ще става дума за „спасяване“ на беломорските и македонски евреи, за „възродителен процес“, или за сътрудничество с Държавна сигурност, все едно и също, все едно и също: „Абе стига, моля ви се, какво толкова съм направил/а? Голяма работа сега.“

И керванът си крета ли, крета, все така безутешно, все така идиотски. Боже, Българийо вдетинена!

- 13-04-2018|Петров

Анализа на Траянов е добър, и много хора и от много места, всички знаят добре и се произнасят дали Сабина е черна, сива или бяла. Но за системата и операторите, които създаваха и създават хиляди Сабини и Сабинчовци малко се казва, Знае се добре, чв резултата от тяхния труд е произвеждане на имена на „врагове“ на всякъде по света. Като се почне от някое забутано село в Родопите до елита на Париж. Няма значение, че те почти съвсем не могат да направят нещо с практически резултат. И много от откритите „врагове“ са създадени само за попълване на бройката или за плашене на останалите. Не знам, „врагове“ може да са били намерени и между ескимосите, защото това производство става сладък бизинес. Хората стъпили на престола на власта, знаят добре мръсотиите по тяхния път нагоре и знаят, че е лесно да се плъзнат надолу. Те плащат скъпо и прескъпо за откриването на техните „врагове“ в всеки кът на света.

Много знаем, но малко се пише от къде се роди тази система, кои са нейните първенци, как са произееждани, ръководени, заплащани, баламосвани, изнудвани или насилвани както операторите така и жертвите в тази човешка мелачка. Това мълчание се дължи на строителите ѝ, и те се мъчат да я прекарат скрито покрито и през сегашния преход.

Това е за тези, които знаят и мълчат. Но най много са тези, които не знаят и не искат да знаят, въпреки че падането им в кюпа може да стане бързо и лесно.

- 15-04-2018|Valpet

Струва ми се, че характерна особеност на българския, а може би изобщо – на балканския и руския манталитет, е дълбоко вкорененото НЕжелание да се признават допуснатите грешки, особено когато подобно признание е очаквано от околните.

В предишен пост написах „признат грях не е грях“, като забравих да добавя, че самото „признание“ има пречистващ ефект (катарзис), за който се знае, че съвсем не е лек процес, а е свързан със страдание. За последното казват, че макар и трудно, прави прегрешилия човек по-добър.

Добре че, по историческо стечение на обстоятелствата, стана така, че днес България е все още член на НАТО и ЕС. Това все пак крепи надеждата за скорошно доближаване до европейските стандарти за човешка нравственост. Но с евроскептици в правителството като Каракачанов и срамежливи русофили като самия Борисов, тази надежда може скоро да се изпари, при положение, че дори и интелектуалци с европейска известност не успяват да демонстрират граждански морал.

- 15-04-2018|Радомир Парпулов

„Но то е било прочиствано, и то много пъти.“..“Какво липсва се изяснява доста бързо: това са писмените доклади на агентката „Сабина“. От тях няма нито един.“ На мен всичко това ми е достатъчно – не ми трябва нито какво казва някой, нито какво казва „Събина“. Който е служил на Бога е служил на доброто, а който е служил на дявола –ДС-то е служил на злото.

- 23-04-2018|Пиер

„Сабина“ е платила с морално падение и със свободата си, възможността да разгърне интелекта си. Всеки сам знае колко тежи кръста му…

- 24-04-2018|Гост

Точно пък интелекта си е разгърнала на макс, колкото го е имала, при това без някой да ѝ държи сметка за всичките предразсъдъци. Със сигурност се е чувствала интелектуални и творчески свободна, просто тя си е такава – всичко е било по взаимно съгласие според мен.

Пеперудата на Роршах

Автор(и): Яна Букова

Същата сутрин инженер Георгиев се събужда с ясното усещане за промяна в начина си на придвижване във времето. Придружено с леко главоболие и остатъчен вкус от угризения за нещо, изречено не на място.

– Ускорявам се постъпателно като шейна преди завоя – отбелязва удивен инженерът.

Думите са насочени към обемната му и всеприсъстваща майка, чиято скална консистенция Георгиев на моменти се е изкушавал да провери посредством сечива и отхвърляне на доктрината за ненасилие.

Както обикновено в такива случаи отговор отсъства.

Любимите съждения на Георгиев не са относно времето, но удоволствието от оприличенията е сравнително ново откритие, с което все още е склонен да злоупотребява. „Оприличенията масажират фантазията“- обяснява пред неподозиращи интересите му събеседници. (Добре, че съществува Шкловски и умее да слуша.) Тестът на Роршах същевременно го изпълва с възмущение. „Непочтено е“ – развива тезата си пред слушащия Шкловски – „да се представя пред неподготвения поглед на човека едно образувание, което поради двустранната си симетрия неизбежно напомня женски полов орган. Принуждавайки тестувания да полага неловки усилия да съчини непременно някакъв друг и при това убедителен отговор. Защото в противен случай би се оказало, че планетата се населява с отдадени или на автоеротизъм, или на безкрайни сексуални тежнения същества. Което впрочем би бил и единственият резултат от теста, доближаващ се до някаква истина.“

В случая Геориев предпочита да последва новооткритото ускорение, забързвайки неестествено движенията си и затягайки напомнящата му всекидневно самоубийство вратовръзка с отработения жест на някой, убеден в неотменимостта на решението си. За момент получава желание да се погледне в огледалото, но видяното моментално го отблъсква като поле с едноименен заряд. Принуден да се включи в деня без повече основания за отлагане, целува зъберното чело на неподвижната си майка и се отправя към изхода.

Вратата зад гърба му се захлопва със звук несъразмерно по-тежък от физическата ѝ маса, създавайки впечатлението за окончателно въдворяване в диспансер или трудово-възпитателно учреждение. Коридорът с цокъл в зелено в началната фаза на гниене подкрепя изцяло това усещане. Долу на улицата се открива обширният свят на 1984-та.

Улицата е пълна с коли, които отказват да запалят, звуци от храчене и целеустремени крачки. Помежду тях, следвайки сутрешната си рутина на периодични кръгови обглеждания, се придвижва и Георгиев в някаква неестествена смесица от завихряне и векторна насоченост. Светлината е чуплива, разлагаща образа на кратковременни, неравностранни плоскости, сякаш всичко видяно прониква през люлеещи се от вятъра клони. Може би защото е септември. Има мъже, събудени от оня ден, жени, изчисляващи отрано вечерното си готвене посредством сложни логаритми, и деца с огромни паралелепипедни чанти, закрепени с каишки за гърбовете им. Приличат на малки торни бръмбарчета, решава инженерът. Има и старци, които просто се движат. Не е лесно да бъдеш елегантен в кафяв костюм и розова риза. Но са възможни други предимства. Нито един поглед не полепва по инженер Георгиев и не създава излишно сцепление по цялата му траектория до спирката.

Трамваят се движи на пресекулки, преизпълнен с мирис на човешкост. Инженер Георгиев се намира в сложна прегръдка с поне път или шест себеподобни, която периодично се разплита, за да отвори път на слизащите. Трабантът му е още в недвижимо състояние, опрян върху дървени трупчета поради липса на дясна задна джанта. „Поддръжката на трабант е дзен упражнение“ – беше казал на Шкловски. Въпреки всичко обича трамвая. Създава ритъм и помага на мисленето. „Най-добрият дзен е, когато си притиснат до стената“ – беше казал Шкловски. „Максимална свобода в минимален обхват на движение – това е истински дзен.“

Когато стига, учреждението е запалило мотора си подобно на отплуващ кораб. Хора с папки се движат по коридорите. Откъм стола скоро започват да се носят парите от предстоящия обяд. Денят на инженер Георгиев се състои от сутрешни размисли и вечерни разговори. Останалото е пълнеж – слоесто, сплъстено изолационно време. Центърът на деня ми е чиния кюфтета с доматен сос, мисли си. Но следобедът му се оказва далеч по-сложен, отколкото е очаквал.

След кафето и две цигари в барчето стига до работната си стая точно в момента, в който другите двама – колегата Даков (различим поради мустаци) и колежката Донева (наполовина миловидна, наполовина запусната) се оттеглят, избягвайки излишни погледи. Шкловски беше изказал предположението, че леженето му под трабанта е най-близкото до полов акт, което е имал в последната година. Неизвестно защо се сеща за това сега. В стаята, приседнал от външната страна на собственото му бюро, е някой, който се представя като „Георгиев“, без да уточнява професионалната си принадлежност. Има същия ръст и същата възраст, и още по-стряскащо – същия кафяв костюм с розова риза. Но приликите свършват дотук, защото отсрещният Георгиев притежава самоувереност, каквато инженерът не би добил и в следващите десет петилетки. В някакъв смисъл прилича на собствения му доразвит вариант, на вероятния двойник, в който би се превърнал в една паралелна вселена, където азът му би бил захранван с усещане за власт и всекидневна значимост. По време на целия разговор инженерът е принуден да остане прав, полагайки изтощителни усилия да не пристъпва от крак на крак. При все приседналата си поза отсрещният поддържа впечатлението, че го наблюдава от по-висока точка, с помощта вероятно на някакъв увеличителен оптически уред. Пита се дали кафявият костюм в случая е белег за недостатъчно израстване в йерархията, някаква пресметната скромност или просто камуфлаж. В разговора се отбелязва следното:

а) Инженер Георгиев навлиза във възраст, когато трябва да развие истинските си възможности.

б) Способностите му са добре известни на колегите, началството и всички, които се интересуват от бъдещето му.

в) Бъдещето принадлежи на мирния атом.

г) Киев е много красив руски град.

д) Нужни са доказателства за лоялност и оправдаване на доверието. Гъвкавост на мисълта.

е) Необходимо е известно съдействие по някои деликатни въпроси.

– Украински град – изрича автоматично.

Настъпва пауза.

– Киев.

– Внимавайте, Георгиев – казва отсрещният и не е ясно дали визира историко-географските му познания, нахалството му да се вмеси в разговора или цялостния му житейски път от рождението до настоящия момент.

Допълнително в разговора се споменават: специализация от две години, сто километра от Киев, китно градче край красива река; известни са някои негови особени възгледи, наред с факта, че чете западни списания; необходима е известна информация около някои негови контакти.

– Интересувам се от теория на игрите – включва се отново автоматичният му глас в някаква новооткрита, леко проскимтяваща тоналност. С нарастваща паника осъзнава, че това е прозвучало толкова абсурдно, че дори не може да се замаже. – Съвсем любителски, разбира се – добавя безнадеждно.

– Няма игрички тук, Георгиев. Нещата са много сериозни.

Единственото, на което е способен в този момент, е да приседне и той на свой ред, без разрешение, поравно смесица от протестен акт и подкосяване на краката, в парадоксалния стремеж да уравни разположението си в пространството с това на отсрещния, сякаш пребиваването им в една и съща плоскост би могло да компенсира, частично поне, малоценната му позиция, и затова присяда върху бюрото на колежката Донева и тогава отсрещният някак си се ухилва. Тъкмо подобието на усмивка срива инженер Георгиев – съпровождащо, вече с известна разсеяност, отделянето на окото от окуляра на уреда, след като изследваната проба е показала реакция в рамките на статистически предвиденото.

Слава богу накрая най-сетне е вечер. Навътре вероятно е нямало места и Шкловски го чака на масата до витрината, която обикновено избягват, защото ги кара да се чувстват като „природонаучни експонати“. Вече е поръчал голямата си гроздова, но почти не е отпил, от солидарност. Виктор Школски, придобил анаграматичния си прякор в Софийския университет. Представящ се понякога като „бивш филолог“. Ръст над среден, нито следа от мускули. Носи поло. Има дълга, съвсем права коса и малко безцветна. Има възгледи.

– Симетрията ражда суеверие! – обяснява в продължение на започнатия някоя предна вечер разговор. – Тази почти магическа вяра, че всяко действие ще предизвика непременно равно по мащаб противодействие, че всяко следствие непременно произхожда от някаква равна по важност причина. Може би истинският тест на Роршах не е в това какви картинки виждаш в петната, а в това какви симетрии ти се привиждат, за да си обясниш света.

– Анджак – казва инженер Георгиев и си поема дъх като първа глътка.

Инженерът пие български ром, донякъде ексцентричен избор, като се има предвид, че ромът има вкус на смес от лошокачествен бонбон и много некачествен спирт, и то така изкусно направена, че и двата вкуса остават неизменно отличими.

– Подобни суеверия могат да бъдат приложени към почти всяко нещо. Където и да разровиш, все ще намериш. Да кажем ние сме родени 48-ма. Спрямо нея 84-та сега може да се чете като „огледална“. Цял куп симетрични съответствия могат да се изведат от това.

– Йо-хо-хо? – пита сервитьорката.

– Малко – казва Георгиев.

Вечерите им минават в съотношение малък ром към голяма гроздова в пълен синхрон на оживление и размах на мисълта.

– Основаването на компанията Порше. 48-ма. Дай огледално събитие.

– Гладът в Етиопия? – предполага Шкловски.

– Малко напънато, но да кажем. Инверсна симетрия.

– Последният видян каспийски тигър? Пак е през 48-ма.

– Смъртоносна болест по хомосексуалистите в САЩ. Пишеше в „Антени“.

– Това защо?

– Нещо изчезва завинаги, нещо ново се появява…

– Ще го приемем. Атентатът срещу Ганди?

Странното е, че в училище едва ли бяха си разменили повече от няколко думи. И през последвалите години също, чак до съвместното си заблатяване в една и съща квартална кръчма.

– Не знам. Годината още не е свършила…

– Може да се играе и в личен план. Събитие, което да е съответно на собствената ти сегашна ситуация.

– Най-малко девет деца, изядени от вълци в Даровски район в Приволжието. Лятото на 48-ма. Максимално добре ме изразява в личен план – казва Георгиев.

Шумът в помещението е станал равномерен, почти механичен, наближава времето за втора чаша и безсмислените им познания продължават да се леят кротко, като кръвотечение.

– Най-малко девет?

– Възможно е да са били и повече. Вълците свикнали с човешко месо поради труповете от войната и след това продължили. Това е най-големият регистриран брой жертви на вълци за едно населено място и то в рамките само на два месеца.

– И „дилемата на затворника“ е построена върху симетрия… – отклонява се внезапно Шкловски.

– Води се „симетрична игра“ – казва инженер Георгиев. Обича тази тема. Би могъл да говори по нея с часове. Единственото, което го притеснява, е, че цигарите му намаляват и ще се наложи да пуши от „Родопите“ на Шкловски, които имат вкус, неподдаващ се на оприличение. – При еднаква стратегия, ако се разменят местата на играчите, резултатът остава същият.

– Двама ги разпитва полицията. Ако мълчат и двамата…

– Двама ги държат в полицията по някакво общо обвинение. В отделни стаи са и без право на контакт. Никой не знае какво казва другият.

– Само завръзки помня… – оплаква се Шкловски.

– Полицията няма доказателства, така че всичко зависи от тях самите. Ако мълчат и двамата, ще получат минималното наказание – да кажем две години затвор. Но полицията предлага сделка: този, който натопи другия, ще го пуснат. Няма да лежи изобщо. Другият ще получи максималното наказание. Да кажем десет години.

– Ако се предадат взаимно?

– Ако се предадат взаимно, влизат и двамата в затвора. Но за по-малко от максималното. Пет години да кажем.

– Тоест предателството е най-добрата стратегия – казва Шкловски. – По пътя на логиката. Максимална печалба. В най-лошия случай умерена загуба.

– Това е доминантният избор. Изглежда най-рационален. Но не е…

– Статистически обаче, както разправяше в онова списание…

Това е моментът, в който шумът в кръчмата спира. Инженер Георгиев усеща обезпокоително настръхване по протежение на гръбначния си стълб и същевременно нещо пронизително в центъра на стомаха си, като свредел. Мисълта му също в голяма степен спира. Списание. Чашата в ръката му изглежда подозрително пълна. С допълнителен ужас открива, че Шкловски е успял да му поръча и трето питие. Шкловски много добре знае, че не носи трето питие. Предизвиква му главоболие и необясними угризения.

– Това е игра за доверието – казва умолително.

Седят до витрината. Всеки, който чете по устните, би могъл да разбере какво говорят. В кутията му няма повече цигари.

– Не разбирам защо го наричат игра, щом резултатът е предрешен – казва Шкловски.

През цялото време го е гледал внимателно, без да мига, което също е странно, защото Шкловски обикновено премигва начесто, създавайки впечатление на телевизор, чийто образ прескача. Боже мой, мисли си, на тоя човек реакциите му са напълно наопаки.

– Наричат го също парадокс – казва. – Или мисловен експеримент. Рационалното решение не е печелившо…

– Или метафора – казва Шкловски.

– Или психологически тест. Чакай… – казва. Чашата в ръката му също е празна.

В тоалетната инженер Георгиев отчаяно се опитва да повърне. Бърка с пръст в устата си, но не успява да изкара нищо друго, освен въздух и гръмки звуци. Опитва се да мисли за „Родопите“ на Шкловски. Представя си бонбона, разтворен в рома си, залепен преди това за нечия подметка и през какви погнусителни места би могло да е минала тази подметка. Припомня си всички градски митове за хранително-вкусовата промишленост: умрялата мишка на дъното на бидона с боза, използвания презерватив в буркана с кисели краставички… Нищо не дава резултат. Плиска вода върху лицето си. После още веднъж плиска вода върху лицето си и в безизходицата започва да мисли логично. Тоест че и да е пиян, и да не е пиян, Шкловски няма какво да научи от него. Просто защото не съществува нещо за него, което Шкловски вече да не знае.

Освен всичко, това е само математика. Нищо по-неутрално от разговор за математика.

– Просто математика – казва вече на масата. Сервитьорката е обърнала останалите два стола и е вдигнала покривката. – Най-добрата стратегия е да мълчат. Ако предателството е първият и най-рационален избор за единия, същото ще е му хрумнало и на другия. Ще се натопят взаимно и ще загубят и двамата, мислейки си, че постъпват умно. Две години затвор са по-добре от пет. Прецакват се от собствената си алчност.

– Знаеш ли какво е казал Шкловски? – казва Шкловски.

– Лауреат на Държавната награда на СССР – казва Георгиев.

– Същият.

Инженер Георгиев знае.

– Чувствам се като жива лисица в магазин за кожи – казва Шкловски.

– Какво ли е имал предвид? – казва Георгиев.

Шкловски затваря очи.

– Не знам – казва след малко.

Моментът на прибирането е един от любимите му. Вечерна София, все още топла, почти безлюдна. Широко отворени тъмни прозорци. Понякога, само понякога, съвсем рядко наистина, може би като някакъв страничен ефект от рома, инженер Георгиев разтваря ръце и се чувства като неимоверна вселенска пеперуда, с крило от безкрайно космическо минало и крило от безкрайно космическо бъдеще, и тяло помежду им, точно върху острието на огледалото. Но не тази вечер.

Две котки прошумоляват и уплашват едно момиче, което отваря входната врата на кооперацията си. Изчаква, за да се увери, че всичко е наред, но силуетът му в тъмното я стряска още повече, чува задъханите ѝ токчета нагоре по стълбите. „Спонтанно нарушение на симетрията!“ – провиква се в себе си.

Може би, мисли си, докато отваря вратата на своята кооперация, докато неестествено бавно се качва по стълбите, може би болшинството от съвременниците на Роршах във викторианската им все още епоха не са били особено запознати как изглежда женски полов орган, така че приликата не е влияела върху резултатите на теста. С изключение може би само на малък брой „перверзници“, моментално разкривани като такива посредством същия тест. Мисли си също, че това никога няма да бъде обсъдено с Шкловски.

В апартамента непоклатимата му майка е още будна, седяща в креслото си в хола, с гръб към вратата. Светлината е слаба, но странно контрастна, така че всичко напомня на черно-бял филм, по-точно на черно-бял филм на ужасите, и в този момент всеобемната му майка проговаря, все още с гръб:

– Искам внучета!

– Най-малко девет? – пита инженер Георгиев делово.

Разказът е публикувам за първи път

в сп. „Свема“, бр. 2., октомври 2017

Яна Букова е родена през 1968 г. в София и е завършила Класическа филология в СУ. Автор е на две стихосбирки, на сборника разкази „К като всичко“ (2006) и на романа „Пътуване по посока на сянката“ (2009). Преводач е на 12 книги съвременна гръцка поезия, на запазеното от Сафо и Катул и на „Питийски оди“ от Пиндар. От 1994 г. живее в Атина, където е член на поетичната платформа „Poetry now“ и на редколегията на списанието за поезия и визуални изкуства „ФРМК“.

Април на село

Автор(и): Мюмюн Тахир

Голямата крайселска ливада е изпъстрена с шарките на пролетта. Не е като килим, а като домашно тъкана черга – проста и безхитростна, но излъчваща някакво свежо сияние, някакъв крилат намек за пробуждане и ново начало, за близко, на една ръка разстояние, прекрасно бъдеще. Лежа и се наслаждавам на селския пейзаж. В лекия топъл въздух прелитат тумбести като ангелски бузки облачета, радват се на живота долу и сигурно и на мен се радват. А аз съм сам. Сам, не самотен. Тук съм се спасил от бита, не че някога съм му робувал, най-малко пък съм имал жажда за вещи.

И сега по ме вълнува не това, което съм направил дотук, а какво предстои и какво мога да направя. Горе на ливадата, която подпирам с гръб, долита птича песен – надигам се на лакът и виждам на хвърлей място две яребици върху един показал се наполовина от ливадата камък. Камъкът е току на склона, който слиза към дерето и оттук го виждам като гърбица. Черна новина лети към клетата майка. Не пейте птици, грижата ми е толкова необятна, че няма песен с такава рамка, дето да я побере! Две яребици пеят на склона към едно дере, на безгрижните грижи носят. От топлината, от лудия цъфтеж наоколо, от лъжовното предчувствие и дъхавия въздух главата ми се завърта.

Тогава различавам мъжкия глас, втъкнат покрай гласовете на яребиците – досущ като тревата, чиито зелени стръкчета са наболи между китките на ливадената черга. Негова е тъжната песен – думите не се чуват добре, но тъгата и без думи е ясна. Надигам се да видя кой пее и ми се счува гласа на Шабан, който слиза със стадото си от Акямач към Дрангос дере с черна севда в сърцето. Той пее, за да се чуе за либето му, дето го дадоха насила жена в друго село.

Песента на Шабан никак не иде на пролетната симфония покрай мен, но тъгата ѝ разлюлява кандилките, в чашката на жълтугата блесва бисерна сълза, клюмва главата на омайничето, а здравецът тежко въздъхва…

Защо бе, Шабане, – питам със стегнато гърло, но Шабан не ме чува, води стадото към дерето, цяла дизия чанове му приглася, яребиците литват, а той продължава да пее. Надавам ухо и се заслушвам как шурти далечна чешма, а Хатча сияе като майска месечина; надолу по-нататък е морето, на дъното железни къщи ръждясват, а под тежкия ти гердан, Хатча, виждам тъмните точици на бенчиците… белите ти ръце виждам как се стрелкат като риби, къносаните ти пръсти как отклоняват пътеките от пътя. Загубих те, Хатча, очите ми на кладенци са станали, бликат и не мога да ги спра…

Стадото минава през сенките на младия габър, чановете бият по отсрещния склон на Дрангос дере и след малко виждам и овчаря. По широката крачка и приведения гръб познавам калеко Хюсеин, сладкодумецът, другият пастир на селото. Привидял ми се е Шабан, но песента е неговата, макар от гърлото на калеко Хюсеин да излиза малко тенекиена.

Той ми е разказвал тази история – тя е като хиляди други, но е станала в нашето село, дето е срещу оголелия хълм на Красно бърдце. Но и в околните села няма човек, който да не знае как Шабан се влюбил в хубостта на Хатча, а нейното сърце отговорило нежно и свенливо; как се срещали на чешмата и тайно скитали из гората, как изгаряли един за друг…

– Ама не им било писано да са заедно… побегнали, па ги хванали, па едната мъка им останала после, то така като ти изгори сърцето… – за стотен път въздъхва калеко Хюсеин, допушва саморъчната цигара и нарамил кривака, повежда с широка стъпка стадото си към долните пасища.

Аз пак полягам на мястото, където гърбът ми е утъпкал ливадената черга. В детството се страхувах от пчелите, сега им се радвам на упоритостта. Храбро нещо е пчелата, създава мед от хубостта на тоя свят, та да подслади доколкото може горчилките му.

Сега иде ред на пеперудите. По-скоро дошъл е моят ред за тях – те налитат на ескадрили, изсипват се върху поляната и я покриват с още една пъстроцветна черга, но жива и ефирна. Чудото трае около минута – като по даден знак пеперуденият облак излита, изненадата е възхитителна, струва ми се, долавям пърхането на тънките им сребърни крилца, досущ стихотворението на Лилиев и ме връщат от ония мечтателни и мъжки времена в сегашното.

Не си правя труда да се взирам, няма го големият чинар – Свидетелят на вековете, символът на селото отдавна го няма. Не се знаеше кой и кога го е засадил, не се знае и кой го уби в тия размътени времена.

В сянката му можеше да се разстелят три хармана сено. Клоните му бяха същинска малка гора, израснала от един корен. От незапомнени времена на път от Бяло море за планинските пасища под неговите зелени облаци спирали многобройните стада, срещали се овчари и нощем край огъня разказвали весели и страховити случки от своя скитнишки живот.

Чинарите не остаряват. Селото обаче е остаряло. Буренясалите му улици отдавна са забравили гълчавата на младите, училището е затворено, само шепата старци го наобикалят сегиз-тогиз: гледат го с празни очи и не могат да повярват, че светилникът му е угаснал завинаги.

Това са новите времена. По вратите на къщите висят катинари, пейките пред тях са разкривени и изпочупени, шосето към селото е запуснато.

От високото на ливадата виждам как се е протегнало към синкавите градски далечини – изровено, еднопосочно, без жива душа по него. Някъде в самия му край мяркам сенките на Хатча и Шабан, на калеко Хюсеин и острия профил на баща ми, който като ме видеше, че с приятели му отиваме в къщи, бързаше към селския магазин, купуваше мастика и дини, а мама веднага разбъркваше айрана…

Виждам и как троскота от Красно бърдце е слязла вече досами селото – пълзи като пустиня проклетата, пристъпва неумолимо с по метър-два на година и превзема живота по пътя си. Или това, което е останало от него под покривите.

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

Какво всъщност става с Източна Европа

Автор(и): Джон Фефър

Добре дошли в родното място на Тръмпизма

Той е бил богат бизнесмен, както и външен човек, говорещ без заобикалки, но с изявени предпочитания към конспиративни теории. А освен това е бил популист, кандидатстващ за президентството.

През 1990 г., когато Доналд Тръмп все още се намира извън най-далечните предградия на американските политики, Станислав Тимински се опитва да стане президент на посткомунистическа Полша. Но той има и други общи черти с бъдещия Тръмп: никой от тогавашния политически елит не го взема на сериозно.

Това се оказва грешка. Тимински е знаменосец на онзи вид болестен крайнодесен популизъм, който един ден ще поеме властта в Полша и ще контролира политиката в региона. Той ще бъде и първият от една дълга поредица силно подценявани клоуни от ерата след Студената война, които ни поведоха по назадничавия път, водещ в крайна сметка до Доналд Тръмп. Основната грешка на Тимински: политическата му назадничавост се оказва малко преждевременна.

По истински тръмповски начин, Стан Тимински просто не би могъл да бъде по-малко вероятен като политик. Като успешен бизнесмен в Канада той е направил милиони. Но в канадската политика се е оказал напълно неуспешен. Неговата Либертарианска партия никога не е получила повече от 1% от гласовете там.

През 1990 г. той решава да се завърне в родната си Полша, която по онова време се готви за първите си свободни президентски избори от 1920-те години. Сравнително отворените парламентарни избори от 1989 г., докато Варшавският договор започва да се разпада, са довели до солидна победа за кандидатите, подкрепяни от независимия профсъюз Солидарност. Тези бивши дисиденти-станали-политици, са управлявали в продължение на една година, с Тадеуш Мазовиецки – интелектуалец и първопроходчески редактор на един от водещите вестници – като министър-председател, но и с бившия комунистически генерал Войчех Ярузелски, който държи президентството. В този момент генералът най-после се оттегля от властта.

Заедно с Мазовиецки се кандидатира и бившият профсъюзен лидер Лех Валенса, който е направил повече от всеки друг поляк за свалянето на комунистическото правителство (и по-късно получава Нобелова награда за тези усилия). В сравнение с тези политически гиганти Тимински е напълно неизвестен.

И тримата правят обещания. Валенса обявява, че ще предостави на всеки поляк по 10 000 долара, за инвестиции в нови капиталистически предприятия. Мазовиецки се зарича, че ще накара Rolling Stones да направят концерт в Полша. Но Тимински прави най-странното от всички обещания. Той носи със себе си черно куфарче, в което, според него, се намира секретна информация, която би разтърсила политиката на Полша.

Тимински успява да получи достъп до националната политика, тъй като, около ноември 1990 г., вече много поляци са преситени от статуквото, което е въвела Солидарност. Те са преживели ранните последици от икономическите реформи, които скоро ще бъдат въведени в голяма част от Източна Европа, а след 1991 и в Русия.

Въпреки че полската икономика най-накрая се стабилизира, до края на 1990 г. безработицата е нараснала от почти никаква до 6,5%, а националният доход на страната е паднал с повече от 11%. И докато някои хора се справят добре в новата, благоприятна за бизнеса среда, общият стандарт на живот е спаднал, като част от цената, която Полша заплаща, за да може да навлезе в световната икономика. Тежестта на всичко това е паднала непропорционално силно върху работниците в западащите производства, дребните фермери и пенсионерите.

Мазовиецки, публичното лице на този нов политически ред, също като Хилари Клинтън много години по-късно, ще стигне до разочароващо поражение, докато Тимински изненадва всички, като успява да стигне до втория тур на гласуването. Подкрепян основно в районите, които са най-тежко засегнати от разместванията на икономическата реформа, той се изправя срещу директния, раздразнителен Валенса.

Тимински прави всичко възможно, за да изрисува опонента си като окончателния „свой човек“ и сътрудник (в младостта си) на комунистическата тайна полиция. „Имам много материали, и ги имам тук … а някои от тях са много сериозни и от лично естество“, казва Тимински на Валенса в дебат, излъчван по националната телевизия, като държи куфарчето си наблизо. Валенса отвръща с обвинението, че опонентът му е подставено лице на бившата комунистическа тайна полиция. Тимински е принуден да признае, че екипът му включва бивши тайни полицаи, но всъщност той никога не е отварял това куфарче. Валенса печели убедително президентството, с избирателна преднина от три към едно.

В крайна сметка Стан Тимински се завръща в Канада, заедно с дивите си конспиративни теории и популистки претенции, окончателно свършен като политик. И все пак той предусеща идещото политическо развитие по изключително много начини (включително и ония обвинения срещу Валенса, който вероятно наистина е сътрудничил на тайната полиция за кратко време). От либералните реформи, които Източна Европа въвежда след промените от 1989 г., се очаква да бъдат някакъв вид еднопосочно пътуване към бляскаво бъдеще, богато и скучно като скандинавските. Тимински, от друга страна, си представя едно много по-различно, много мрачно бъдеще – непредсказуемо, яростно, нетолерантно, параноично – и, както изглежда, то е именно онова, което днес се е превърнало в наше настояще.

„Наследниците“ на Тимински днес управляват почти всички страни в Източна Европа, а Съединените щати също са в ръцете на лидер, който му прилича силно. Може би тези нелиберални лидери вече са достигнали върха на влиянието си – но дали наистина е така? Противоположният сценарий е прекалено мрачен за да бъде обмислян дълго: според него политическият климат се е променил по необратим начин и либерализмът е отслабнал неотменно – в САЩ, в Източна Европа, навсякъде.

Всички (или поне неколцина) са вече на борда

Представете си историята на Източна Европа след 1989 г. като някакъв влак, напускащ разнебитена гара, където няма вкусни сандвичи или интересни материали за четене, публичната информационна система издава объркани съобщения, тоалетните са повредени, а на гишето за информация няма никой. Докато над гарата се носят последните сигнали за потегляне, пътниците се натъпкват във влака. Няколко късметлии се намират в първокласен вагон с изненадващо добро кафене и луксозни спални купета, една малко по-голяма група се е добрала до резервираните места от втора класа, а всички останали са се натъпкали в напълно разбити вагони с ужасни места. Крайната дестинация, както е казано на всички, е красив терминал с добре снабдени магазини, чисти обществени тоалетни, както и отговорна система на управление, в един град и държава, управлявани също толкова добре.

Мислете за всичко това като за влака на „прехода“. Всички, които са се качили на него, изглежда са били убедени, че са на път към някаква зашеметяваща пазарна демокрация в един свят след Студената война, където политическите различия и идеологическите борби са изгубили значението си, и където се вижда „краят на историята“ (според известната формулировка на американския политически теоретик Франсис Фукуяма от 1989). „Днес“, пише Фукуяма няколко години по-късно, „вече ни е трудно да си представим някакъв свят, който е радикално по-добър от нашия, или бъдеще, което не е демократично и капиталистическо“. Единственото, което остава, е да се прилагат прагматични решения, които просто трябва да се предъвкват от политиците и да се прилагат съвестно от бюрократите.

Макар че източноевропейците знаят добре какво оставят зад гърба си и изпитват силно упование в мястото, към което се насочват, те нямат ни най-малка представа за естеството на пътуването, което предприемат. Германският политолог Ралф Дарендорф се опитва да предостави няколко кратки „проекто-срокове“ за един такъв преход: шест месеца за създаване на партии и политически институции, шест години за създаване на основа за пазарна икономика и 60 години за изграждане на подходящо гражданско общество. С изключение на някои откачени членове на крайната десница и отделни сталинистки останки, всички в региона изглежда подкрепят този либерален проект, виждайки в него един вид билет за пътуване до по-голямата европейска общност.

През първите няколко години влакът на прехода изглежда се движи. Откъм задните вагони се долавя мърморене, но всички все още са на борда – с краен план да застигнат Западна Европа, на каквато и да е цена.

Както се случва, пътниците от първа класа се оказват лесно транспортирани до сърцето на слънчевия Запад. Пътниците от втора класа едва успяват да преминат през границата. А останалата част не стига много по-далеч от онази начална, разнебитена гара.

Внимавайте за празнината между влака и перона

Когато за първи път пътувах из Източна Европа през 1990, същата онази година на полските президентски избори, много от хората, които разпитвах, очакваха да живеят като виенчани или лондончани в рамките на около пет, най-много десет години. И ако това се оказва заблуда, то тя е поне отчасти подхранвана от външните съветници, които са наводнили региона през 1990 г. Плановиците от Американската агенция за международно развитие например дават на своя пакет за помощ петгодишен срок.

За други пък преходът наистина трае само няколко години, защото градове като Варшава бързо се превръщат в скъпи места за международни корпоративни офиси и неправителствени организации. И така, докато столиците на Източна Европа успешно извършват пътуването на запад, по-малките градове и преди всичко селските райони, си остават потънали в миналото. Тази пропаст между градските и селските райони е отражение на другата, която все още съществува между Западна и Източна Европа. През 1991 г., според данните на Световната банка, брутният вътрешен продукт на глава от населението в Унгария възлиза на 3 333 долара, а австрийският – на 22 356. До 2016 г. унгарският се е увеличил до 27 481 долара, докато австрийският е достигнал 48 004. С други думи, въпреки че разликата е намаляла значително[95], дори и в най-добрия случай тя се е смалила само наполовина.

„През 1965 г. Западна Германия вече е най-богатата и най-продуктивна страна в Европа,“ ми каза в интервю през 2013 г. Адам Ягушяк, бивш политически активист и служител в полското Министерството на външните работи. „Това им е отнело само 20 години. Те са произвеждали повече от Франция и Великобритания. Имали са своето Wirtschaftswunder, икономическото чудо. Най-голямото разочарование – не само за мен, а и за повечето хора, е, че след 23 години ние все още не можем да премахнем разликата … Полша ще трябва да нараства с по 10% годишно, за да запълни празнината. Това е лудешко темпо, като онова на Япония през 1950-те и 1960-те, или като Южна Корея през 1970-те. А ние растем с може би два или три процента.“

Либералният проект успя да въведе почти цяла Източна Европа в Европейския съюз. Но в крайна сметка, поради постоянната пропаст между очакванията и реалността, избирателите започнаха да търсят нещо по-различно.

Опортюнизмът чука на вратата

Стан Тимински се кандидатира за президент преди безработицата в Полша да се катапултира от 6,5% през 1990 на 20% през 2002. Таймингът на Виктор Орбан в Унгария е значително по-добър.

Орбан е млад адвокат в Будапеща, когато през 1988 помага да се създаде либерална партия, в която могат да членуват единствено хора под 35 години. Фидес, Съюзът на младите демократи, печели похвални 21 места в парламента на изборите през 1990, достатъчно добри за шестото място. Четири години по-късно бившата комунистическа партия на страната (преименувана на социалистическа) излиза на върха, докато Фидес отпада с няколко места. Но това, което разочарова Орбан много повече, е начинът, по който Съюзът на свободните демократи – „възрастният“ вариант на Фидес – избира да формира коалиционно правителство със социалистите.

Това е моментът, в който, след като е започнал да се съмнява в либерализма като средство за реализация на собствените си лични амбиции, той започва да преобразува както Фидес (който се отказва от изискването за възраст под 35 години), така и себе си. Когато икономическите „реформи“ шокират Унгария, както вече са го направили с Полша, Орбан се преквалифицира като все по-нелиберален унгарски националист, а някога либералната му партия се превръща в стълб на новата десница. През 2010 г. той става премиер за втори път – позиция, която удържа през последните седем години.

Орбан предусеща Доналд Тръмп по забележителен брой начини. Той преобръща дългогодишното недоверие на страната си срещу Русия, като открито ухажва президента Владимир Путин и обещава да трансформира унгарската политика в съгласие с руските политически разбирания за „нелиберална държава“. Противопоставя се на водещата журналистика, опитва се да подчини на волята си съдебната власт (и конституцията), и подканва държавния апарат да облагодетелства поддръжниците му. И, в може би най-зловещия от всички поврати, Орбан започва да ухажва унгарската версия на крайната десница чрез безмилостни изявления, насочени против имигрантите, а от време на време и чрез антисемитски жестове.

Полската десница е толкова очарована от успеха на Орбан, че през 2011 г. бившият премиер Ярослав Качински заявява, че „ще дойде ден, когато ще пробием и ще имаме своя Будапеща във Варшава“. Четири години по-късно неговата партия „Право и справедливост“ поема властта въз основа на смесена платформа от популизъм и конспиративни теории, напомнящи ония на Стан Тимински.

Днес вече Доналд Тръмп строи своя версия на Будапеща във Вашингтон, докато несъзнателно следва траекторията на Тимински и Орбан. Звездата на реалити-телевизията поддържа статута си на пълен аутсайдер. По време на ерата на Обама той осъзнава възможността за политически пробив отдясно и през септември 2009 преминава от Демократическата към Републиканската партия. Седем години по-късно, след като е комбинирал налудничави конспиративни теории (помислете само: бъртъризъм[96]) с хитра критика на либералните елити, той се домогва до властта. Със сигурност той дължи нещо на местните (и местнически[97]) традиции от Хюи Лонг[98] до Рос Перо, но всъщност споделя много повече неща със сънародниците си от другата страна на Атлантическия океан.

Тези трансатлантически прилики започват с умелото му използване на пропастта между очаквания и реалност. Съединените щати, също като Източна Европа, изживяват през 1990-те години свой собствен „икономически преход“. Милиони американци очакват от новата икономика – глобалната икономика, цифровата икономика, икономиката на услугите, икономиката на споделянето – да произвежда все нови и нови работни места, при това все по-добри. И тя действително генерира огромно богатство, но, както и в Източна Европа, най-вече за една тясна, силно урбанизирана част от населението. Неравенството в доходите се е увеличило толкова драматично, че днешният американски свят вече силно напомня за т. нар. „Позлатена епоха“[99] от американския XIX век.

Във времената на президентите Франклин Д. Рузвелт и Линдън Джонсън, либералният проект е означавал правителствена намеса в икономиката, в полза на работещите американци и хората в неравностойно положение. По времето, когато Бил Клинтън пое Белия дом през 1993 г., фокусът на „новите“ демократи вече се измества към глобалната свободна търговия, която само ще засили процеса на загуба на работни места в производството на страната, а също и към една далеч по-сурова визия за социалните разходи, представена най-ярко от мрачната версия на реформата на социалното подпомагане, осъществена от Клинтън. А междувременно все по-нарастващиата близост между „новата“ Демократическа партия и Уолстрийт довежда до значителна финансова дерегулация, която от своя страна пък ще доведе до икономическата криза от 2007-2008 г.

И макар че Барак Обама ще се окаже прогресивен по някои въпроси, той също ще възприеме клинтънски позиции по отношение на търговията, социалните грижи и Уолстрийт. И, също като в Източна Европа, един такъв либерален проект ще остави зад борда много хора. Така че никой не би трябвало да се изненадва, когато тези разочаровани избиратели в крайна сметка са потърсили отмъщение чрез изборите, докато традиционните избиратели на демократите от работническите квартали започват да гласуват за републиканците.

Подпомаган от „тъмни пари“ и тъмните си изказвания за имигрантите, мексиканците и мюсюлманите, Тръмп се понася към Овалния кабинет на гърба на една вълна от разочарование „в източноевропейски стил“. Сега той отмъщава не само на неолиберализма от годините на Клинтън и Обама, но и на цялото либерално разбиране за държавата от двадесети век.

Гроувър Норкуист, консервативен американски адвокат, който се противопоставя на данъчното облагане, отбелязва, че мечтата му не е „да отмени правителството“, а „да го намали до размер, при който мога да го довлека до банята и да го удавя във ваната.“ Въпросът днес в Източна Европа а САЩ е: успели ли са Тръмп, Орбан и други като тях, да смалят либерализма до такава степен, че сега могат да го удавят в тази вана?

Бъдещето на либерализма

Тези завладяващи политически метафори се въртят около идеята за люлеенето. Нали разбирате, махалото се люлее напред-назад, приливите и отливите се редуват, избирателите гласуват за някакъв политически курс, а след това, преситени от него, се връщат към онова, което някога са отхвърляли.

Засега избирателите в Източна Европа не демонстрират никакви признаци, че биха искали да се върнат към либералните политики, които доведоха страните им до Обетованата земя на членството в Европейския съюз. В Унгария Фидес продължава да води в социологическите проучвания при подготовката на изборите през 2018. Дясната партия „Право и справедливост“ в Полша е увеличила популярността си, откак дойде на власт преди две години.

А останалите страни от региона изглежда ги следват. През октомври партията на крайнодесния милиардер-бизнесмен Андрей Бабиш получи най-много гласове на чешките избори. Бойко Борисов, популист с авторитарни склонности, се завърна на власт в България, а националистите отново са на власт в Хърватия. Анти-имигрантският и анти-мюсюлмански лидер на Словакия, Роберт Фицо, е министър-председател през девет от последните 11 години. (Въпреки че управлява от името на социалдемократическата левица, Фицо демонстрира категорично авторитарни тенденции.) Тези лидери имат различни политически философии и действат в различни културни контексти, но всички те споделят едно нещо: отвращение към либералния проект.

По-нататък по периферията, източноевропейската крайна десница процъфтява. Тази година [2017] хърватски неонацисти маршируваха в чест на Доналд Тръмп по време на митинг през февруари, под американското знаме, в столицата Загреб; 60 000 крайнодесни националисти се събраха за годишния ден на независимостта на Полша през ноември; Унгария пък се е превърнала в някаква виртуална Мека за всевъзможни екстремисти. И докато крайнодесните авторитаристи стават все по-привлекателни за широките избирателски маси, онези, които се намират още по-вдясно, се радват на все по-голяма видимост.

Но в Европа все още има една противотежест срещу това отхвърляне на либералния проект: Европейският съюз. Например, той строго осъди полското и унгарското правителство за нелибералните им политики, и все още има реална тежест. Но ако ЕС не успее да трансформира икономическите си политики по начин, който да престане да благоприятства богатите страни и богатите хора в Европа, той едва ли ще успее да удържи тази вълна. Новият френски президент Емануел Макрон действително направи някои интересни предложения – от данък върху финансовите транзакции в целия ЕС до повишено данъчно облагане на дигиталните компании – които биха могли да удържат донякъде тази галопираща алчност. Но подобни реформи на ЕС няма да подобрят съдбата на либерализма в Източна Европа, освен ако тази организация не започне да се занимава по-усилено с продължаващото разделение между двете части на континента и (както в Съединените щати) между процъфтяващите столични центрове и онези, които изостават в по-селските региони.

В Америка Доналд Тръмп си остава дълбоко непопулярен президент. Широко разпространената политическа съпротива срещу неговата администрация и Републиканския конгрес вече постигна някои ранни победи. Но благодарение на решението на Върховния съд от 2010 г. (т. нар. решение „Обединени граждани“, [чрез което се премахват повечето ограничения върху предизборните дарения]) богатите, десни, антилиберални лица и фондации днес могат да оказват извънредно влияние върху политиката. Чрез подкрепата на братята Кох и други като тях, администрацията на Тръмп ще направи през следващите три години всичко възможно, за да доведе страната до фалит – чрез данъчна „реформа“, запълване на съдилищата с антилиберални съдии, уволнения на федерални служители, премахване на различни федерални ограничения, както и – ако не бъде преизбрана – като направи така, че администрацията, която ще даде на следващия президент, се намира толкова близо до колапс, колкото е възможно.

Що се отнася до тази версия на „популизма“, Източна Европа водеше пътя. Въпросът сега е: Ще го направи ли отново? Ако тукашните анти-Тръмпски сили не се отнесат сериозно към продължаващото отвращение на гласоподавателите по адрес на статуквото, то източноевропейският пример може би ще предложи някакъв мрачен поглед към едно възможно американско бъдеще, в което крайнодесни либертарианци, нетолерантни националисти и десни екстремисти, си осигуряват все по-силна хватка върху политическия апарат.

Очакването на „неизбежния“ откат на политическото махало е като очакването на Годо. Политическата сцена няма да се върне към равновесие сама по себе си. В Източна Европа, както и в Съединените щати, опозицията трябва да изхвърли онези елементи от либералния проект, които са се доказали като самоунищожителни – икономиката на неравенството и политиката на тайно споразумение с могъщите – и да предложи истинска противоотрова срещу крайнодесните популисти. Ако не, то спокойно бихме могли да подпишем съгласие за несъживяване на либерализма, да целунем за сбогом социалните програми и да се подготвим за много тежка зима.

Джон Фефър е американски учен и политически изследовател, автор на няколко книги, сред които Crusade 2.0, North Korea/South Korea: US Policy and the Korean Peninsula, Power Trip и Living in Hope.

Правни аспекти на държавната антиеврейска политика

в Царство България (1940-1944 г.) – Откъс

Автор(и): Здравка Кръстева

Стремежът към справедлива оценка на действията на българските власти по време на Втората световна война във Вардарска Македония, Беломорска Тракия и Западните покрайнини настоятелно изисква да се раздели темата на две части. От една страна, българските действия в тези територии не са израз на агресивен апетит за повече „жизнено пространство“, какъвто е мракобесният дух на времето. Намерението на тогавашната българска държава e да поправи една историческа несправедливост[100], случила се броени години по-рано, когато именно с инструментите на международното право границите на балканските държави са прекроени в ущърб на българската държавна територия, стотици хиляди хора с български произход са оставени отвъд границите на собствената си родина, огромни бежански потоци заливат пределите, в които Ньойският договор затваря България. Допуснато е етническо инженерство в Беломорието под формата на „доброволна размяна на малцинства“ с Гърция[101], гонения и обезбългаряване. По този начин в много кратки срокове стотици хиляди хора – установено от векове местно българско население, е изселено, а етническият състав на тези територии е драстично променен[102]. Още по-болезнено е разделението със санкцията на международната общност на българското население във Вардарска Македония. Тези въпроси са извън предмета на настоящото изследване, но оценката на присъствието на България в гръцки и югославски територии по време на Втората световна война ще е едностранчива без тяхното, макар и попътно, отбелязване.

Втората и незаoбиколима част от темата за действията на българските власти в Беломорието, Вардарска Македония и Западните покрайнини е съдбата на евреите в тези земи и активната роля, която Царство България има в налагането на многобройни ограничения на правата на тези хора, нежеланието да бъдат третирани като собствено население и съответният, обрекъл ги на правен произвол, отказ да им бъде дадено българско поданство. А на края и най-тежко – депортацията на цялата еврейска общност от тези земи и предаването им в ръцете на нацистите, където почти всички намират смъртта си.

Премълчаването или неверните интерпретации на тези събития са причина международната научна общност често да подхожда с недоверие към българския феномен на спасяването на евреите от довоенните предели на страната. Колебливите позиции у нас за ролята на българските власти в случилото се с евреите от присъединените земи контрастират с единодушието в оценките на международната историография. Всички авторитетни изследователски центрове на Холокоста представят действията на българските власти по отношение на евреите по време на Втората световна война по идентичен начин, посочвайки:

1) въведеното антисемитско законодателство;

2) депортацията на вардарските, беломорските и пиротските евреи, осъществен от българските окупационни власти и предаването им на нацистка Германия, а от там на смърт;

3) последвалата защитна реакция на част от политическите среди, Църквата и обществеността, която, подпомогната от променения ход на войната, осуетява плановете за депортация на евреите в довоенните предели на страната и в крайна сметка води до тяхното спасяване от Холокоста.

Така описват този период от българската история изследователите от Европейската инфраструктура за изследване на Холокоста[103], Центъра за съвременни изследвания на Холокоста към Американския музей на Холокоста[104], Международния институт за изследвания на Холокоста към мемориала Яд Вашем, Йерусалим[105] и др.

Очевидно в специализираните международни научни среди е установено голяма сходство в мненията по въпроса. Въпреки това противоречивите интерпретации на тези исторически събития продължават. Периодично те получават нов импулс за живот, често с политическа окраска. Ярък пример за противоречията в осмислянето на политиката на българската държава спрямо евреите стана острата дискусия в израелското общество, последвала създаването на Гората на България в Ерусалим. Гората е създадена през 1996 г. като мемориал по идея на български евреи, живеещи в Лос Анджелис. Още преди създаването на гората, докато само е заявено намерение за това, се разгарят дебати[106]. Първоначалната идея е мемориалът да се наименува в памет на цар Борис III и царица Йоанна. Срещу това изразяват резерви български евреи от Израел и САЩ, както и роднини на загинали в лагерите на смъртта тракийски и македонски евреи[107]. Като компромис гората е посветена на българския народ, а царят и царицата са почетени с нарочна паметна плоча „в признателност за приноса им за спасяването на евреите на България в тъмните времена на Холокоста“. Поставени са още две плочи – едната в памет на българи, участвали в спасяването на българските евреи, а другата в памет на загиналите от Тракия и Македония.

В последствие дискусията получава нов импулс и става още по-разгорещена, след като Михаел Бар-Зоар публикува книгата си, посветена на спасяването на българските евреи, която в Израел излиза под заглавието „Ешелоните отпътуваха празни: героичното спасяване на българските евреи“[108]. Провокирани от мемориала, посветен на българския монарх и заглавието на книгата, учени, общественици и наследници на загинали македонски и тракийски евреи, както и евреи от България, реагират остро срещу интерпретации на историята, които пренебрегват факта, че ешелони с 11 343 евреи потеглят от контролирани от България земи за лагерите на смъртта. Следват многобройни академични форуми по темата в Яд Вашем и на друг места и редица публикации в израелския печат. Ясно се очертават двете противоположни линии в дискусията. От едната страна са тези, които смятат, че почитането на българския монарх като спасител е оскърбително за паметта на загиналите македонски и тракийски евреи. Тази линия се поддържа от асоциациите на македонските и гръцките евреи, от еврейски организации от бившата Югославия, но и от част от българските евреи, както и от общественици и историци. Сред многобройните писма и петиции има такива от хора, които разказват за лично преживени от тях репресивни действия, извършени от представители на българската армия, полиция и администрация в Беломорска Тракия и Вардарска Македония. Други, без да са лично пострадали, аргументират позицията си с дълга, който носят пред паметта на загиналите. Дискурсът най-често e силно емоционален[109]. На срещуположната позиция са друга част от преживелите войната български евреи, които смятат, че цар Борис III изиграва решаваща роля в сложния процес, довел до тяхното спасяване от Холокоста, както и други историци и общественици.

В изострената обществена полемика и на двете полярни позиции се включват и политически среди от България. Писма до израелските държавни власти изпращат български народни представители и общественици от левицата, които се противопоставят на възпоменанието на българския цар в изцяло положителна светлина що се отнася до политиката на Царство България спрямо евреите. Сред тях са заместник-председателят на Народното събрание Благовест Сендов, Анжел Вагенщайн, Велко Вълканов, Нора Ананиева и др[110]. Противоположна позиция се поддържа от представители на десните политически среди – дейци на съществували в периода на ВСВ обществено-политически организации, като народния представител Дянко Марков, който заявява от парламентарната трибуна, че колегата му Благовест Сендов с писмото си е увредил българските национални интереси и че депортациите са извършени не от български власти, а от нацистите[111]. Изказването на Дянко Марков е преведено и включено в петиция на Асоциацията на македонските евреи до външното министерство на Израел с настояване за официална реакция[112]. Недоволството е предизвикано от тезата му, според която Цар Борис не носи отговорност, защото „депортацията на враждебно население не е военно престъпление“[113]. В България полемиката ескалира и Благовест Сендов е отстранен с гласовете на дясното управляващо мнозинство от поста му на заместник-председател на парламента. Актът е безпрецедентен за парламентарната ни практика в най-новата история, която не познава случай член на парламентарното ръководство, излъчен от опозицията, да бъде бламиран от мнозинството и още веднъж потвърждава изключителната поляризация и политизиране на мненията по тази историческа страница.

След многобройните писма и петиции Еврейският национален фонд, отговорен за националните паркове и горите в Израел, номинира обществен комитет със задача да преразгледа посвещаването на българската гора[114]. Следва половингодишна работа и множество заседания, в които са изслушани представители на Съюзите на българските и македонските евреи, учени и представители на широката общественост и са разгледани многобройни петиции и писма. За това изследване интерес представлява публикацията на Далиа Офер, професор от Еврейския университет в Ерусалим, която е член на комитета. Тя описва получените писма и изразените позиции на страните по време на изслушванията[115]. Според нея и двете страни в спора, отвъд различните си морални и политически аргументи, имат нещо общо помежду си – твърдят, че историческите факти безспорно потвърждават тезата им. Противниците на мемориала в памет на цар Борис III сочат като главни факти ролята на монарха в приемането на българското антиеврейско законодателство, рязката антисемитска позиция, която изразява пред застъпилия се за евреите Свети синод на Българската православна църква[116], цитати от официални български и германски документи, демонстриращи, че депортациите на беломорските и вардарски евреи и планираното принудително изселване на българските евреи, са част от обща държавна антиеврейска политика. За поддръжниците на мемориала в памет на Борис III същите тези факти доказват неговите кураж и хитрост, с които е маневрирал между исканията на нацистите и българските интереси. В писмата не присъства и оттенък на съмнение, че твърденията на авторите им може да са оцветени от пристрастия. Напротив, „всяка от страните – продължава Далия Офер – беше сигурна, че нейната историческа документация представлява съкрушителното доказателство“.

В крайна сметка общественият комитет препоръчва да бъде запазено наименованието на мемориала като Гората на България, но оценява като противоречива ролята на българския цар по отношение на преследването и спасяването на евреите. Затова предлага да бъдат премахнати трите паметни плочи, като на тяхно място се постави една плоча, която да възпоменава загиналите евреи от Тракия и Македония, както и благородния български народ, с помощта на когото са спасени българските евреи. Предложението е прието и понастоящем в Гората на България в Йерусалим има един паметник, върху който на български, иврит и английски език са изписани следните два надписа: „С уважение и признателност към благородните души сред българския народ, които застанаха зад своите 49 000 събратя евреи и успешно се пребориха за тяхното спасение от Холокоста, 1939 -1944 г.“ и „В памет на 11343 евреи от Тракия, Македония и Пирот, които загинаха в нацистките лагери на смъртта в Треблинка през 1943 г. Вечна им памет.“

Сложната и противоречива политическа история на България по време на Втората световна война не се вмества в опростени схеми. Годините след края на войната и социалистическият период добавиха още пластове, които силно политизират дискусията по темата. Любителите на черно-бялото мислене няма как да намерят удовлетворение в една по-реалистично обрисувана картина на онези събития и основните действащи лица в тях. Реалността неминуемо накърнява ореола на идеализираните образи, а понякога отнема от черните щрихи на други. Образите на историческите фигури се очовечават, защото проличава смесицата от добро и зло, от правилни решения и грешки, от които е изтъкана всяка човешка личност. Цар Борис III и ролята му в съдбата на евреите са пример за това. Монархът, под чийто личен режим се управлява България по това време, носи отговорността за държавната антиеврейска политика, за унизителното отстраняване на тези хора от политическия, икономическия и културния живот в собствената им родина и за договарянето с Германия на изселването на евреите от Беломорието, Вардарска Македония и Пирот, без да направи опит да се противопостави на нацисткия натиск за депортацията им. От друга страна, без да се подценява решаващото значение на множеството фактори и личности, които повлияват за спасяването на българските евреи, крайното решение, което спира депортацията е именно на Борис III. Вярно е, че има защитна реакция в обществото, но подобна реакция се случва и по-рано при обсъждането на Закона за защита на нацията, без да спре приемането му. Вярно е, че по това време ходът на войната вече не е така победоносен за нацистите, но през пролетта на 1943 г. краят ѝ е все още не се вижда, а дори и затруднена на изток, Германия е много силна. Към онзи момент царят е можел да удовлетвори немското искане и да депортира българските евреи, без това да доведе до особени вътрешни или външни сътресения за властта му. На три пъти – през март, май и август, 1943 г., той избира да не го направи и 50 000 души остават живи. Заедно с родените от тях след войната, днес многократно повече хора живеят благодарение и на онези решения, взети от Борис III през 43-та. Личната му роля в преследването и спасението на евреите се оказва сложна амалгама от тежки грешки и правилни решения. Голямо предизвикателство към черно-бялото мислене.

Откъс от:

д-р Здравка Кръстева,

Правни аспекти на държавната антиеврейска политика

в Царство България (1940-1944 г.)

Берлин, Изд. „Екстаз“ 2018, стр. 162–169

Здравка Кръстева е юрист, доктор по право, преподавател в Юридическия факултет на Софийския университет „Св. Климент Охридски“

Коментари (3)

- 18-04-2018|Златко

Искрено се надявам този текст и изследването, от което той е част, да получат вниманието, което вярвам, че заслужават. Малко по малко темата за отговорността по отношение на тази все още силно болезнена тема започва да получава публичност и у нас (след като на Запад е била обект на също такива спорове и пререкания през по-голямата част от времето, което ние с вас прекарахме в сладката люлка на националистическия комунизъм.)

Е, какво пък – нека се надяваме, че никога не е късно. Във всеки случай този текст поражда у мен истински сериозни надежди. Да видим, да видим…

- 22-04-2018|Сухи

Има противоречия и в този текст, както и в книгата на Л. Коен, а именно – когато трябва да се обясни „спасението на българските евреи“ в старите предели на царството, Коен се опира на „манталитетни“ особености на българското население, когато стане дума за „новите територии“ – изведнъж се изтъква авторитарната власт на Борис III, без чието лично одобрение не се случва нищо в държавата… Л. Коен дава още един пример за „личната инициатива“ на държавни служители – спасените български евреи от депортацията на еврейската общност в Париж. Това се дължи на българския консул Боян Атанасов, който на „своя глава“ ги връща в България…

- 24-04-2018|Гост

Текстът наистина поражда надежди – и всъщност дискусията вече започва, както се вижда:)

За мен най-важното в общ план изречение е „Историята на България не се вмества в опростени схеми“. Дисидентът-емигрант Цветан Марангозов (и той ли е ченге?…) казваше, че „комунизмът е диктатура на простите отговори“. Само че популизмът е диктатура на простите въпроси, които не търпят сложен отговор, а пък днешният национализъм като форма на популизма е още по-опростачен – той опитва да сведе до минимум самия брой на въпросите (например „Кой е виновен за всичко?“ с отговор „Евреите!!!“ или там „Циганите и турците!“, а също и „комунистите“). А пък тази статия е пример за анти-опростачване, и именно евентуалните неточности в такива текстове не позволяват просто да им вдигнеш палец нагоре или надолу като в Колизеума.

Картини от модерна Полша – част 2

Автор(и): Марк Сантора и Стивън Ерлангер

Подгорце, Полша – Този месец местната библиотекарка, Виеслава Клосинска, е помогнала при откриването на впечатляващ нов мемориал в Подгорце, малко провинциално селище е североизточна Полша.

Малък обелиск от поръждавяло желязо, с посвещение и кръст, близо до една секция от железопътната линия, мемориалът възпоменава т. нар. „Сибиряци„– множеството поляци, разглеждани от руснаците като заплаха и изпратени в Сибир след нахлуването на Съветския съюз в Полша през 1939.

Повече от 100 души само от това селце, мнозина от тях земевладелци и дребни селяни, са били събрани и качени на товарни вагони, след което са изчезнали завинаги. По времето на комунизма тази глава от полската история е била затворена.

Госпожа Клосинска, на 60, е избрала като лична мисия да издири всичко, което е възможно за „Сибиряците“. В продължение на години тя се е борила за набиране на финансови средства и подкрепа.

А след това, през 2015, на власт в Полша идва партията Право и справедливост (ПИС). Скоро госпожа Клосинска и нейният малък аванпост започват да получават пари, с които финансират конкурси за деца, за писане на патриотична поезия, както и други проекти, фокусирани върху миналото.

„Дължа голяма благодарност на правителството за това, че сега вече имам шанс да съхраня тези спомени“, казва тя.

След повече от две години на власт, партията Право и справедливост, както и нейният водач Ярослав Качински, преоформиха съдебната система по начини, които според критиците подкопава върховенството на закона. Правителството е иззело контрола над държавните медийни канали и е заглушило опонентите си. Направени са определени стъпки за ограничаване правото на събрания; прокаран е противоречив закон, чрез който става незаконно да се твърди, че полската нация е отговорна за Холокоста.

Критиците се тревожат, че партията използва инструментите на демокрацията, за да подкопае самата тази демокрация. Но при цялата международна критика самата партия е по-популярна от всякога, и то точно там, където това има значение – сред избирателите.

Докато основната опозиция си остава силно разделена (анкетите показват, че тя е затънала някъде около десетте процента), ПИС постоянно отчита между 40 и 45%.

Голяма част от тази подкрепа е изградена върху популистки и патриотични теми, чрез поставяне на силен акцент върху спомените от миналото като средство за изграждане на бъдещето. Трагичната история на Полша, заедно с необходимостта от преодоляване на наследството от вековната окупация и съпротивата срещу външни сили, си остава важна част от привлекателността на Качински и неговата партия.

Това популистко послание и обещанията за възстановяване на традиционните ценности отекват дълбоко в огромната провинция, където много избиратели от селските райони си желаят преди всичко чувство за стабилност и сигурност в една бързо променяща се Европа.

За да си осигурява подкрепа г-н Качински набляга върху мощната комбинация от популистки социални програми, патриотичен подем и избирателна историческа памет. Той говори за 20-годишен проект за преструктуриране на Полша – и по места като Подгорце избирателите изглежда са склонни да му дадат това време.

„Има толкова много области, които в нашата реалност се нуждае не само от модернизация, но и от директно преораване“, каза той неотдавна в интервю за десния седмичник „Газета Полша“. „За да се превърне Полша в съвременна държава, освободена от тежестта на миналото и приятелски настроена към гражданите си, са нужни не два, а поне три мандата“.

Той се кандидатира с платформа, изградена върху обещанията, че Полша никога повече няма да се озовава на колене, да живее в страх от Русия на Изток и в подчинение на Германия на Запад.

Г-жа Клосинска казва, че я боли от това, че чужденците не разбират страната и историята ѝ. Но това само е усилило решителността ѝ. „Полша няма да направи нито крачка назад“, казва тя.

Хората тук работят на полетата. Те живеят във ферми, издигат олтари на Дева Мария и предано ходят на църква всяка неделя. Животът тук не винаги е лесен.

„Предишната партия говореше много за това как щяла да помогне на тези хора, но не направи нищо“, казва 58-годишният Марек Адам Коморовски, местен съветник.

Първото нещо, което ПИС действително е предоставила на хората, е съвсем реална облага: ежемесечна помощ от 500 злоти, или около 230 лева, за всяко дете след първото, за всяко семейство в страната. Освен това партията премахна дълбоко непопулярното решение за повишаване възрастта за пенсиониране на 67 години, като я намали на 60 за жените и 65 за мъжете. Тя предостави нови жилищни субсидии и работи за повторно откриване на закрити държавни предприятия.

Макар опозицията да нарича тези политики неща, които страната не може да си позволи, икономиката процъфтява и правителството е намалило както бюджетния дефицит, така и безработицата (разбира се, със сериозна помощ, под формата на субсидии от Европейския съюз).

Право и справедливост „осъзна, че електоратът извън градовете може да бъде мобилизиран, че е налице политически вакуум“, казва Славомир Дебски, директор на Полския институт по международни отношения във Варшава. „Парите бяха важни като психологически сигнал към обществото.“

Но въпреки предупрежденията за идеща катастрофа, отправяни от опозицията, дефицитът не е нараснал. Полската икономика продължава да расте. Безработицата, дори и в провинцията, е на исторически ниско ниво, като се движи около 6%.

От 1991 насам, когато завърши прехода си от комунизма, полската икономика нараства средно с 4% годишно – без нито една година на отрицателен растеж. Средният доход е нараснал от 2,300 до повече от 13,000 долара.

Освен това страната се възползва от членството си в Европейския съюз, което ѝ предоставя субсидии за неща като строителство на пътища и селско стопанство, които докосват всяко ъгълче на страната.

Но ако лидерите в Западна Европа смятат, че Полша просто трябва да казва „благодаря“ и да следва ръководството им, те не разбират настроението тук, казва Коморовски.

„Не искам хората [извън страната] да мислят, че тукашните хора са просто изостанали селяни, които отиват и гласуват, когато им се разпореди“, казва той. „Хората тук са страдали много и това е оформило до голяма степен възгледите им“.

Повече от всичко друго, казва той, управляващата партия е позволила на хората да се чувстват отново горди.

„Правителството ни помага да възстановим гордостта и достойнството си“, казва той. „Не може да се приема свободата за даденост. Достойнството и свободата са нещо, за което трябва да се борим. Трябва да ги защитаваме, точно както трябва да защитаваме и националната идентичност.“

Помолен да определи националната идентичност на Полша, той се замисля за миг. „Християнски ценности“, казва той. „Уважение към отечеството. И традицията.“

Г-жа Клосинска, библиотекарката, оценява високо акцента, който правителството поставя върху националната гордост, особено в образованието. „Винаги съм била наясно, че имаше липса на патриотично образование, дори когато бях малко момиче“, казва тя.

Преди около 17 години тя е поискала от правителството да организира конкурс за писане на патриотични стихотворения. Отказали ѝ. Сегашното правителство насърчава проекта ѝ.

Тя е получила парични средства за провеждане на конференция, посветена на съдбата на хората, които са били изпратени в Сибир, както и за друг конкурс, за писане на есе, чиято тема е „хората да пишат какво за тях означава да живеят в суверенна държава“. Има пари и за „патриотичен фестивал“.

Тази година се навършват 100 години, откак президентът Удро Уилсън е призовал за създаване на свободна и независима полска държава – и управляващата партия се е подготвяла за честването повече от две години, казва тя.

Тя извежда посетителите си извън библиотеката, за да видят новия паметник на депортираните.

„В памет на сибиряците, депортиран в една нечовешка земя“, пише върху мемориала. „Нека добрият Бог да се грижи за сибирските мъченици, изтезавани и убити в източната Голгота, както и за онези, които са били депортирани и са намерили дом под чуждо небе“.

Застанала гордо пред паметника, г-жа Клосинска казва: „Най-после имаме правителство, което ни позволява да се гордеем със собствената си история“.

Стивън Ерлангер е американски журналист с дългогодишна практика и настоящ шеф на лондонското бюро на New York Times, след повече от пет години работа на същия пост в парижкото бюро на вестника.

Коментари (1)

- 19-04-2018|Златко

Ще трябва да изминат много години – поне няколко десетилетия, предполагам – преди да можем да получим някакъв що-годе ясен отговор по въпроса кой е имал повече право в принципния източно-западен спор, който разкъсва Европата, в която живеем. Продължавам серията репортажи от Полша, където тази битка се води с възможно най-голямо ожесточение, а и със силна убеденост, поне от едната страна. Картината е всичко друго, но не и ясна. Самият аз предпочитам да се въздържам от прекалено партизански коментари, ако и позицията ми да е ясна, надявам се. Още никога през последните хиляда години европейският изток не е сочил какъвто и да е път към някакво приемливо за всички бъдеще, не вярвам, че го прави и в момента. А инак, респект към полския инат, разбира се. Такова нещо идва само от дълги, дълги страдания. Но дали страданията непременно ни правят по-мъдри и по-отворени за новите неща в живота и света? Самият аз силно се съмнявам…

Похвално слово за великомъченица Валентина

Автор(и): Хюсеин Мевсим

Спести си лѝшния труд да я търсиш в проточителния мартиролог на православния календар, читателю мой – няма да я откриеш, защото тя е канонизирана в сърцето на едно турче, второкласниче в НОУ „Васил Левски“ в с. Мъглене, във вече не толкова близката 1972 година. Прекрасно зная, че и ти, като всеки друг, съхраняваш дълбоко в душата си най-съкровен спомен за една учителка, но моята беше и великомъченица.

Ние, двайсетината турчета от а клас, също толкова и от б, се събирахме от околните селца Козлево, Първенци и Загорски в средищното Мъглене, където се намираше училището, което се помещаваше в една, пригодена за целта и разширявана през годините, изселническа къща.

При най-слабия дъждец няколкото стремглаво спускащи се през доловете към язовира деренца се превръщаха в речища. Ние прецапвахме или нагазвахме разкалените до коляно пътеки, затова краката ни бяха винаги подмокрени. Преди да влезем в заградения с телена мрежа училищен двор, постилан ту с камъни, ту с бетонни плочки, наредени на опашка пред селската чешмичка, дълго почиствахме галошите и ботушите си от натежалата кал – първо я изгребвахме с пълни шепи, после я изстъргвахме с вече вкочанясали пръсти. Прекосили дворчето, изкачвахме се през тясната външна стълба на втория етаж, с малка площадка, където заставаше директорът по време на тържества, а на ъгъла на лекия навес, прихванат с ръждясали железа, висеше огромна, според тогавашните ми представи, училищна камбана, която се биеше рядко, предимно на откриването на учебната година.

После се преминаваше в коридора салон, по който вляво и вдясно се мъдреха заключени шкафове, през чиито стъкла силно впечатляваха осемте солидно оформени тома на Назъм Хикмет[117], а над тях – окачени портретите на партийните велможи с невероятно оптимистично развяти буйни перчеми над иначе свитите вежди. От двете страни на салона бяха разположени по две стаи, а точно отсреща, по средата – тясна одая – кабинет на директора и едновременно учителска стая на петнайсетимата нередовни учители, завършили някакъв селскостопански или машинен техникум, в най-добрия случай – реална гимназия, от околните села в района, но повечето бяха от вътрешността на страната. Нашата класна стая беше вдясно до нея, две редици с по пет чина и маса за учителя. Прекрачили прага ѝ, ние усещахме приятно разливащата се от печката топлина на класната стая, в която по средата на часа, необезпокояван, покойният вече прислужник Чолак Мехмед влизаше и шумно посипваше дърва и въглища. Топлината отпускаше премръзналите ни носове и ние подсмърчахме сладко.

Гледахме да бъдем точни, след първия звънец се събирахме в класната стая, дежурният ученик заставаше отвън и свито изкомандваше нещо като: „Клас-тани!“, а вътрешният дежурен пред черната дъска му пригласяше – „Клас, мирно!“. Отговаряхме на вашия поздрав, без да разбираме какво точно казваме, сядахме по местата си и така започваше… Но какво ти начало, така завършваше урокът.

Но как?

Ние я гледахме с много любов и трепет, вероятно и с огън скрит в сърцата, тя не можеше да не го почувства, но… неразбиращи, със схванати езици, премигвахме мило на парцали, с празни погледи. Урокът, естествено, се преподаваше на български, но ние не разбирахме езика, на който ни говорехте и обяснявахте; не знаехме официалния език на страната, в която бяхме се родили и чийто пълноценни граждани бяхме по конституция. Така българският език се превръщаше в

черна котка,

застанала коварно на нашия път.

Тежко ти и горко, ако заобиколиш –

оставаше заключен зад девет врати светът“[118],

както щеше на напише един поет, съпланинец.

Нямаше как и откъде!

Навсякъде, и вкъщи на общата софра, и на калния или прашен сокак, и на тютюневата нивичка, и в кметството, и в общината… се говореше само и единствено на турски; родителите ни, с твърде редки изключения, също не знаеха български. Докато майките ни бяха кръгло неграмотни, отрудените бащи поназнайваха някоя друга дума, без да се гледат граматични родове и числа[119], колкото да поискат хляб и автобусен билет.

Затова в лицето на учителите и учителките си виждахме и се докосвахме до първите живи българи, а живеехме в Народна Република България, ние, откъснатите от света и капсулирани в своите черупки турци от Източните Родопи, без телевизори, но непременно с транзистор ВЕФ, който, странно защо, не ловеше български станции, а беше нагласен само на сутрешното, обедно и вечерно едночасово предаване с малко хабер – разбира се, за успеха и звездния възход на трудовите колективи, и много шаркии и маанета на Радио София, предавания за българските турци, или Радио Будапеща, отново предавания на турски, и по-рядко – Радио Прищина, пак предавания на турски.

А след последния звънец, въпреки че ни теглеше кълбовидният шейтан, бързахме към тютюневите ниви или подир кравите, защото горското стопанство, улисано в преизпълнение на отчети и планове, беше разсякло и изкоренило прекрасните дъбови кории около селцата и посадило борчета на всяка педя свободна земя, почти до дворовете ни, и така бе пресушило чудесните бунари и прогонило животинския свят. Бяхме на две смени; ако сме следобедна, тръгвахме с пръсти, набодени от иглите за низане на тютюн и пожълтели от катрана ръце. Нарамили торбички, с изплетени от майките ни в дълбоките зимни нощи дебели вълнени чорапи и пуловери; рошави, подстригани с ножица и много рядко с нечия ръждясала общоселска ръчна машинка, от която посред бял ден изскачаха искри от очите, с цървули или гуменки. В дългите нощи майките ни се събираха по ред в един от комшиите, помня как кълбата от бяла вълна по хурките се стопяваха и се превръщаха в тънък конец изпод чевръстите им пръсти; как дълго се разказваше за появата на джинове и самовили, за сватбите на саръ къзлар, което беше толкова приятно да се слуша и гъделичкаше детското въображение, но случеше ли се след залез слънце да мина сам през споменаваните места, сърцето ми се пръсваше от страх.

Нямам нейна фотография, но след толкова години все още помня, а и едва ли някога ще забравя, кестенявите ѝ, спуснати до кръста прави коси, също така кафявите ѝ ботуши с токчета. Как изглеждаше леко сипаничавото ѝ лице, а очите ѝ, уви!, не помня. Но прекрасно зная, че тя, учителката ми във втори клас, Валентина Славчева Димитрова, беше дошла от диагонално противоположния ъгъл на България, от Видин, без да знае нито дума турски, да обучава нас, турчетата, чийто речников фонд не надвишаваше 10-15 думи на български, и то предимно класни команди. Но вероятно аз съм знаел десетина думи повече от съучениците си, което ми даваше право да превеждам на учителката си, да бъда връзката ѝ с класа, без ни най-малко да подозирам, че още тогава съдбата е предопределила пътя ми.

Докато от останалите класове, от III до VIII клас, имам фотографии на целия клас с класната или класния, в които присъства и довереният местен кадър, директорът Мехмед Садъков, несменян през цялото време на моето ученичество, а години по-късно нелепо блъснат от камион в един от главните булеварди на Истанбул. Тогава, в някакъв случаен ден, в училището идваше широкоусмихнатият фотограф Салих Мехмед от Добромирци, който въртеше малко фотоателие в общинското село. С ИЖ с кошче той предприемаше обиколки из всички, препълнени с ученици училища в общината, а те съвсем не бяха малко, в междучасията всички класове се събирахме на двора и заставахме в две редици – прави и клекнали. Той не се церемонеше особено, прещракваше набързо и напосоки, а след някоя друга седмица донасяше черно-белите фотографии, които непременно си купувах и пазех.

Сега се вглеждам с овлажнени очи в тези пожълтяващи вече късчета лъскави хартии с назъбени краища и виждам, че на всички съм до учителките, които доверчиво са сложили ръка на рамото ми. Не си спомням, но не вярвам аз да съм се вреждал до тях, тъй като и тогава, а и за цял живот, щях да си остана вглъбен в своя свят и стеснителен, но какво очаквахте да бъде момчето, родено на камък и израснало в селце с шест домакинства, където всички възможни земни пътеки, но, слава Богу – не и небесните, свършват и няма къде нататък? Помня екзистенциалния ужас, когато на 5 години милата майчица ме заведе на сватба в съседната махала, и аз се престраших да пусна ръката ѝ и да се разтичам с връстниците си, но през цялото време се загръщах в черното ѝ фередже, в невероятен потрес от шаренията и гюрултията на света.

Оказва се, че точно през онази година фотографът не е дошъл и затова нямам визуален спомен от II клас. Ето, това е снимката от III клас с класната Христина Мишева (от Станке Димитров, сега Дупница), тук сме в IV клас с Емилия Доганова (от Пловдив), тук в V клас с Пенка Белева (от Плевен), заради която обикнах за цял живот физическата география и знаех не само откъде извира Волга, накъде тече Драва[120], а и всички държави по света със столиците им, планинските вериги и височината на върховете, дължината на реките…; тук в VI клас със Светла Узунова (от село Завое, Кирковско), в VII клас с Иван Иванов (от Ямбол), в VIII клас с Мария Иванова (от Бургас). Всички ги помня, с дълбоко почитание се прекланям пред тях, но единствено канонизираната във великомъченица Валентина Славчева Димитрова продължава да безпокои сънищата ми като измъчена светица върху иконостас.

Тя, както и останалите командировани учители, бе настанена в съседното село, в къщата на леля Неджибе, останала кръгла сирачка на 6 месеца и отгледана от майка ми, изселила се през 1971 г. със семейството си в Бурса. Всеки учител заемаше една стаичка с циганска печка и с мъждива лампа, но каква ти баня и топла вода. Доколкото изобщо я имаше, тя се носеше с кофи от селските чешми, премръзващи през зимата и пресъхващи през лятото.

Чрез учителите си опознавах географията на родината си. В началото на всяка учебна година първата работа на неосъществения географ беше да открие на картата родното място на учителя. Не зная каква е била ситуацията в другите погранични райони, но специално Източните Родопи дължат неимоверно много и едва ли ще се отплатят някога на тези самоотвержени, безостатъчно отдадени, напуснали роден край и роднини, близки и приятели, неуморни сеячи на знание и носители на светлина, посветили се с пословична всеотдайност на професията си, на хляба си. Затова не е случайно, че един от най-запомнящите се и вълнуващи разкази в сборника на писателя и журналиста Мехмед Тюркер от село Синделци, Крумовградско, е художественото пресъздаване на действителния случай със селската Чучулига от вътрешността, която се удавя в придошлата река, като оставя незаличима следа в паметта на местното население[121].

След години щях да узная за подобен случай и в село Дядовци, Ардинско, когато 18-годишната учителка Гинка Янева Георгиева от село Веселиново, Шуменско, на връщане от събрание в общинския център в една дъждовна вечер била отнесена от мътните води на местната река[122]. Отново в Ардинско хората тачели до боготворство учителките от вътрешността, дотолкова, че ги смятали едва ли не за извънземни създания, дори се вярвало, че не може изписаните като кукли учителки да ходят по физиологична нужда.

„Аз също помня една учителка по музика, която се казваше Валентина; и тя беше от Видин, свиреше чудесно на акордеон, беше русокоса и толкова поддържана, толкова фина в обноските си, изискана…“,

си спомня с умиление и уважаемата ми колежка от Анкарския университет, проф. д-р Наджие Гюнгьормюш, изтъкната турска унгароложка, авторка на десетки книги с преводи, учебници по граматика, турско-унгарски речници, родена и живяла до VIII клас в село Звънарка, Крумовградско, преди да се изсели със семейството си в Бурса.

Затова отдавна си мисля, че ако някъде по пътищата и кръстопътищата на тази отрудена планина, чиито хълмове са наредени като керван от камили[123], на видно място трябва да се издигне нечий паметник, то той непременно трябва да бъде посветен на Учителката, на даскалицата, може би с развети от вятъра коси, но непременно със светло чело и лице, с топли и искрящи очи, взряна в далечината.

Много и различни дипломи, грамоти и сертификати са ми връчвани през годините, но свидетелството, издадено и подписано от нея през учебната 1972/73 г., ми е особено скъпо, пазя го като реликва. Сега поглеждам в него, то удостоверява, че „ученикът Юсеин Юмеров Алиев, по народност турчин, минава с отличен 6 в по-горен клас“, като е изучавал предметите български език, математика, физическо възпитание, рисуване, пеене, трудово обучение и турски език. Дано да съм ги заслужил тези шестици!

Идваше се предимно за по една година, но мнозина така се привързваха към този край и хората му, че изкарваха до пенсия. Учителката Валентина Славчева Димитрова остана само една година. Сега от дистанцията на времето си обяснявам, че тя е дошла след завършване на гимназия и неиздържан кандидатстудентски изпит, а за да се кандидатства следващата година, се изискваше трудов стаж.

Скъпа учителко, след толкова години си представям колко мъчително е било за Вас – едва ли има по-странна (и страшна) ситуация от тази, в която учителят да не може да говори с учениците си. И какво ли представляват перипетиите, които преодолява чучулигата Фериде, незабравимата героиня на Решад Нури, впрочем най-популярната и най-много издавана книга от турски автор в България, в сравнение с Вашите?

Сега се питам: как прекарвахте нощите, онези тихи и дълги нощи, които изневиделица се спускаха над Мъглене по крилете на прилепите? Долу, в ниското, вместо синия Дунав, се разстилаше язовирът, чиито води погълнаха най-плодородните ниви по поречието на без това бедната и пестелива на почва планина; същият този язовир, в чиито непрекъснато набъбващи и опасно мътни води щяха да се удавят осем все непрежалими млади хора. На моите земляци, преживели смърт от какво ли не – снажният комшия Абдуллах, паднал в дълбока пропаст, когато косял трева, счупил гръбнак и издъхнал в невероятни болки; млада невяста, отнесена от придошлите води; не зная кой паднал от високо дърво, кого ухапала отровна усойница, кого ударил гръм…, предстоеше да се запознаят с още един вид смърт – чрез удавяне.

Как да забравя първия удавник, младия левент Ахмед от съседното село, общ работник по строежите в София, дошъл да се види с баща си, и преди да тръгне за автобуса в Бенковски, решил да се разхлади в мътностудената вода, за да остане завинаги в обятията ѝ? Не само очите, но и детските ми сънища изгаряше опушеното фенерче на Чилингир Салих ага, който по нощите чакаше на брега да изплува синът му, сякаш от ъгъла на дворчето ни виждах пламъчето на свитата от вестникарска хартия цигарка между кокалестите пръсти. Това продължи поне седмица, докато мътните пазви на водата пуснаха удавника да се слее с черната пръст. Точно заради тези удавяния, чиито подробности се обсъждаха с месеци на село, никога нямаше да се науча да плувам.

Когато нямахте с кого да говорите и общувате, откъсната от света – без телефон, без телевизор и антени? Общинското село беше на десетина километра, с по един автобус през деня до гара Подкова и Кърджали – блазе ти, ако успееш да хванеш за дръжката на вратата раздрънкания автобус, да стъпиш на стъпалото. Пощальонът Фахри от селата край границата, възседнал ритуално магарето си, което крачеше така, сякаш теглеше второто пришествие, леко поруменял и развеселен може би от няколкото бири, ударени на крак в хоремага под язовирната стена, идваше веднъж седмично да раздава писма и колети, а и да плаща пенсии срещу подпис в картончето.

Усетили още в час пристигането му, по неистовия рев на иначе кроткото магаре, вързано на двора, в междучасието, с викове „Пощаджъ! Пощаджъ!“ се спускахме по стълбите и го заобикаляхме, протягахме ръце, за да ни даде или подхвърли по някое газете, повече заради удоволствието от блъскането и настъпването, защото, свит на руло, в ръцете на съучениците ми вестникът се превръщаше в средство за удряне по главата и закачка, а пощальонът раздаваше и разхвърляше напосоки, санким по-скоро да се освободи от тежестта на почернялата от търкане кафява чанта, с ремък през рамото. И, разбира се, най-интересните и хубави вестници отиваха у онези, които нямаше дори да погледнат в заглавието.

Помня, че ни агитираха да се абонираме за „Септемврийче“, но заради годишния абонамент от 28 стотинки повече се предпочитаха „Зорька“ и „Юнный ленинец“, малоформатни вестничета на руски. По отношение на вестниците, единствената жива, макар и закъсняла, че и нередовна, връзка със света, аз повече се осланях на баща ми, който зиме и лете във вторник, но непременно в петък, отиваше на пазар, а и да кланя намаз в джамията в общинското село, където, като пристигнеше и завържеше магарето на върбалака край Сьоютлю, първата му работа беше да се отбие в пощата за вестници, и едва след това тръгваше по другите задачи. Защото знаеше, че вкъщи ги чакам с голямо нетърпение. Как да забравя миризмата на печатарското мастило, която все още се разнасяше обилно и изпълваше сачака, в който бяха извадени от кошниците от върбови пръчици и разстлани набраните до пека на слънцето тютюневи листа за низане? Вестниците, това беше за мен пазарът, но когато очите ми светваха, че баща ми ми носи цял куп, много често се оказваше, че това са десетина бройки от един и същ вестник.

Докато един ден пощальонът предал на директора на училището писмото, което ми се изпращаше от редакцията на в. „Септемврийче“ – той го отворил, разбира се, от просто (и пусто) любопитство, а те щяха все повече да зачестяват. „Някои от смешките ти ще бъдат предложени за печат; нарисувай кръстословиците и карикатурите с туш върху кадастрон.“, наставляваха загрижено столичните редактори и завеждащи-отдели момчето от село Козлево, а то все още нямаше представа какво е кадастрон.

В съзнанието на второкласничето се е врязал още един миг – веднъж беше дошъл баща Ви на гости – във военна униформа, помня шапката с дългата козирка, стегнатия през кръста колан на шлифера и звездите по пагона, като че бяха три.

На следващата година Вие си заминахте; не си спомням последната ни среща на раздаването на удостоверенията, след което обикновено хуквах вкъщи, защото в разрез с всеобщата радост от настъпващата ваканция, тайно си поплаквах заради раздялата. Още оттогава правя всичко възможно да избягна прощалните вечери, събирания и увеселения, които много повече ме натъжават. Затова никога не желая да бъда изпроводен, нека да остана сам в тъгата си, а ако може – да бъда посрещнат.

Свеждам най-преклонно глава пред Вас, учителко моя! Макар че не Ви разбирах докрай, Вие ми предадохте своя плам. И знаещото във втори клас не повече от двайсетина български думи турче, след време щеше да пропише стихове, да превежда не само художествена литература, а и да провежда срещи на високо политическо и дипломатическо равнище, да съставя антологии, че и да изследва – брей, брей! – историята на литературата на този език, но това е вече съвсем друга тема и едва ли заслужава внимание.

И понеже като неопитно първолаче се опитвам да пиша похвално слово, нека поне на финала да остана мъничко верен на жанра. И така: облажавам Вашите устни и език, о, Валентино, учителко и великомъченице, които ме учеха нови думи и смисли, защото нали и според източното разбиране заслужава си да бъдем роб единствено оногому, който ни научи на една буква; облажавам Вашите очи, в които гореше пламъкът на търпеливия труд и подпалваше и мен; дважди облажавам Вашето лице, в което се отразяваха лъчите на небесното светило, наречено знание и познание; трижди облажавам Вашите нозе, които летем плуваха в прах, есенес газеха лепкавата кал и зимъска затъваха в снежните преспи, а още повече, многажди облажавам Вашите ръце и пръсти, които ме учеха как да погаля молива, за да пише той красиво и изразително, как да трия с твърдата гума така, че да не се продупчи тънката хартия, как да нарисувам тревата и мравката, дървото и слънцето, луната и звездите, нине и присно и во веки веков…

Амин!

Проф. д-р Хюсеин Мевсим е литературен историк, изследовател на турско-българските културни и литературни отношения и преводач. Роден е през 1964 г. в с. Козлево, обл. Кърджали. Завършва гимназия в Момчилград (1982) и българска филология в Пловдивския университет (1989). Установява се в Република Турция (1991). Защитава магистратура (2002) и докторат (2005) в Института за социални науки на Анкарския университет. В момента преподава български език и литература във Факултета по език, история и география на същия университет.

Коментари (3)

- 25-04-2018|Мюмюн Кемал Тахир

Чудесен текст! Прекрасна белетристика! Поздравления. Най-искрени!

- 26-04-2018|Верка Пожарлиева

Впечатлена съм от текста.Визуално си представях разказа му.Поздравления!!!

- 29-04-2018|Евдокия

Няма да престана да се възхищавам на великолепния белетристичен дар на Хюсеин! Той пише вдъхновено, но и изключително прецизно-аргументирано, така, че всеки негов научно-изследователски текст чета като художествен и обратно. Този художествено-документален фийчър за учителката истински трогва, но и носи всички достойнства на голямата литература. Може да се чете и като документ, и като социология на времето, и като жанрово разрояване, великолепни литературни алюзии, прекрасни стилизации, браво, отново браво!

Нелибералната революция в Източна Европа

Автор(и): Иван Кръстев

Дългият път към демократичния спад

През 1991 г., докато Западът е зает с празнуване на победата си в Студената война и очевидното разпространение на либералната демокрация по всички краища на света, политологът Самюъл Хънтингтън отправя предупреждение против прекомерния оптимизъм. В статия за списание Journal of Democracy, озаглавена „Третата вълна на демокрацията“, Хънтингтън посочва, че двете предишни вълни на демократизация – от 1820-те до 1920-те и от 1945 до 1960 – са били последвани от „обратни вълни“, в които „демократичните системи са били заменени… от исторически нови форми на авторитарно управление“. Възможна е и една трета обратна вълна, смята той, ако новите авторитарни велики сили успеят да демонстрират продължителната жизнеспособност на недемократичната власт или „ако хората по света започнат да гледат на Съединените щати“, дълготрайният основен ориентир на демокрацията, „като на залязваща сила, затормозена от политическа стагнация, икономическа неефективност и социален хаос“.

Хънтингтън почина през 2008 г., но ако би бил жив днес, сигурно и сам би бил изненадан да види, че либералната демокрация е застрашена сега не само в страни, които през последните десетилетия са преминали през демократични преходи, като Бразилия и Турция, но и в най-утвърдените демокрации на Запада. Междувременно, авторитаризмът се появи отново в Русия и се засили в Китай, докато авантюризмът във външната и поляризацията във вътрешната политика на Съединените щати драматично увреждат глобалното влияние и престижа на страната.

Може би най-тревожно развитие днес е промяната на умонагласите в Източна Европа. В две от страните-отличници в посткомунистическото развитие на региона, Унгария и Полша, консервативни популисти печелят убедителни изборни победи, като едновременно с това демонизират политическата опозиция, превръщат малцинствата в изкупителни жертви и подкопават системата на либерални сдържания и баланси. Други страни в региона, сред тях Чешката република и Румъния, изглеждат готови да ги последват. В реч през 2014 един от новите популисти, унгарският премиер Виктор Орбан, очерта по следния начин позицията си към либерализма: „Демокрацията не е задължително либерална. Дори и ако едно нещо не е либерално, то все пак може да бъде демокрация.“ За да запази конкурентоспособността си в световен мащаб, той добави: „Трябва да изоставим либералните методи и принципи за организиране на обществото“. Въпреки че Орбан управлява малка страна, движението, което той представлява, е от световно значение. На Запад, където волята на народа си остава основен източник на политическа легитимност, неговият стил на нелиберална демокрация вероятно ще бъде основната алтернатива срещу либерализма през идещите десетилетия.

Но защо демокрацията обявява война срещу либерализма най-открито именно в Източна Европа? Отговорът се крие в особеното естество на революциите от 1989, когато държавите от Източна Европа се освободиха от съветската империя. За разлика от предишните революции, тези от 1989 се интересуваха не толкова от утопии, колкото от идеята за нормалност – тоест, революционерите изразяваха желание да водят онзи тип нормален живот, който вече беше на разположение за хората в Западна Европа. След падането на Берлинската стена най-образованите и либерални източноевропейци бяха първите, които напуснаха страните си, с което предизвикаха големи демографски и идентичностни кризи в региона. И докато местните избиратели, които биха гласували за либерална демокрация, имигрираха на Запад, в лице на либерализма за Източна Европа се превърнаха международни актьори като ЕС и Съединените щати – и това точно в момента, в който собственото им влияние започна да намалява. Това постави началото на един националистическия бунт срещу либерализма, който днес вече завладява региона.

Народната сила

Мнозина смятат, че е трудно да се обясни възникването на източноевропейския популизъм. След като полската популистка партия „Право и справедливост“ (известна с полското си съкращение „ПиС“) спечели парламентарно мнозинство през 2015 г., Адам Михник, една от значителните либерални фигури на страната, се оплака: „Понякога някоя красива жена губи ума си и си ляга с копеле“. Но популистките победи се оказаха не някакво мистериозно, еднократно събитие, а съзнателен и повтарящ се избор: дясната популистка партия Фидес спечели парламентарните избори в Унгария на два пъти, при това последователно, а в социологическите проучвания ПиС има голяма преднина пред съперниците си. Източна Европа изглежда е решила да се омъжи за копелето.

Някои популистки успехи могат да бъдат приписани на икономически проблеми: Орбан бе избран през 2010, след като през 2009 икономиката на Унгария бе спаднала с 6,6%. Но подобни проблеми не могат да обяснят защо хората в Чешката република, която се радва на едно от най-ниските нива на безработица в Европа, гласуваха за популистки партии на парламентарните избори през миналата година, или защо се проявява нетолерантност [към чужденците] в икономически успешната Словакия. Полша е най-озадачаващият случай. Страната има най-бързо развиващата се икономика в Европа между 2007 и 2017, а през последните години там се е подобрила и социалната мобилност. Изследванията на полския социолог Мачей Гдула показват, че политическите нагласи на поляците зависят не от това дали те са спечелили индивидуално от посткомунистическия преход. Базата на управляващата партия включва много хора, които са доволни от живота си и споделят просперитета на страната си.

Подробностите около популисткия обрат в Източна Европа се различават от страна до страна. Същото важи и за характера и политиките на отделните популистки правителства. В Унгария Фидес използва конституционното си мнозинство, за да пренапише правилата на играта: манипулирането, което Орбан извърши с избирателната система на страната, превърна неговия „плурализъм в супер-мнозинство“, по думите на социолога Ким Лейн Шепеле. Освен това корупцията в Унгария е масова. В Статия за списание The Atlantic от март 2017, писателят Дейвид Фръм цитира анонимен наблюдател, който казва за системата на Фидес: „Ползата от контрола над една модерна държава е не толкова в правомощията да се преследват невинни хора, колкото в силата да се защитават виновните.“

Правителството на Полша също се стреми да премахне [конституционните] сдържания и баланси, особено чрез промени в конституционния съд. За разлика от унгарското правителство обаче, то е чисто когато става дума за корупция. Политиките му са насочени по-скоро към контролиране на икономиката или към създаване на лоялна средна класа, а също и към морално превъзпитание на нацията. То се опитва да пренапише историята, най-вече чрез един скорошен закон, който прави незаконно обвиняването на Полша за Холокоста. Междувременно в Чешката република министър-председателят Андрей Бабис доведе миналата година партията си до победа, с обещанието да управлява държавата като компания.

И все пак под тези различия се крият показателни общи черти. В цяла Източна Европа се появява един нов нелиберален консенсус, белязан от ксенофобски национализъм и подкрепян, донякъде неочаквано, от млади хора, които са се оформили във времената след падането на комунизма. Ако либералите, които доминираха през 90-те, бяха заети най-вече с неща като правата на етническите, религиозните и сексуалните малцинства, този нов консенсус се интересува преди всичко от правата на мнозинството.

Където и да поемат властта, консервативните популисти използват правителството, за да задълбочат културната и политическата поляризация, и да защитават онова, което американският историк Ричард Хофстадтер нарича „параноичният стил“ в политиката. Този стил използва безскрупулно всевъзможни конспиративни теории, като например увереността, споделяна от много избиратели от ПиС, че самолетната катастрофа през 2010, в която загина президентът Лех Качински – брат на лидера на ПиС Ярослав Качински – е резултат от атентат, а не от инцидент. Тази параноя се открива и в твърденията на Фидес, че Брюксел, подпомаган от родения в Унгария милиардер Джордж Сорос, тайно планира да наводни Унгария с мигранти.

Източноевропейските популисти използват и съответен политически речник, при което представят себе си като истинския глас на нацията срещу вътрешните и външните ѝ врагове. Както пише политологът Ян-Вернер Мюлер, „Популистите твърдят, че те, и само те, представляват народа“ – твърдение, което не е емпирично, а „винаги отчетливо морално“. Фидес и ПиС не претендират, че представляват всички унгарци или всички поляци, но пък настояват, че представляват всички истински унгарци и всички истински поляци. С това те превръщат демокрацията от инструмент за включване в такъв за изключване и делегитимират не-мажоритарните институции, представяйки ги като пречки пред волята на народа.

Друга обща черта на източноевропейските популизми е двуличното им отношение към ЕС. Според последните анкети на Евробарометър източноевропейците са сред най-про-ЕС-настроените европейски граждани на континента, но гласуват за някои от най-евроскептичните правителства. Тези правителства, от своя страна, използват Брюксел като реторична боксова круша, но заедно с това се възползват от финансовата му щедрост. Унгарската икономика е нараствала с по 4.6% между 2006 и 2015 г., но едно проучване на KPMG и унгарската фирма за икономическа изследвания GKI изчислява, че без средствата от ЕС тя би се свила с 1.8%. А Полша е най-големият получател на средства от Европейските структурни и инвестиционни фондове, които насърчават икономическото развитие в по-слабо развитите страни на ЕС.

Подкрепата за нелибералния популизъм се разраства в целия континент в продължение вече на години, но за да се разбере невероятната му привлекателност в източна Европа, е нужно да се преосмисли историята на региона в десетилетията след края на комунизма. Именно наследството на революциите от 1989 г., в съчетание с по-новите шокове, породени от упадъка на американската власт и от кризата в ЕС, са нещата, които поставиха началото на популистката експлозия от наши дни.

Свобода, братство, нормалност

Въпреки че в Източна Европа популизмът е във възход още от началото на настоящото десетилетие, онова, което го направи доминираща в региона политическа сила, беше бежанската криза от 2015-16. Проучванията на общественото мнение показват, че по-голямата част от източноевропейците са скептични по отношение на имигрантите и бежанците. А едно проучване от септември 2017, проведено от агенция Ipsos показва, че само пет процента от унгарците и 15 процента от поляците вярват, че имиграцията е оказала положително въздействие върху страната им, а също и че 67% от унгарците и 51% от поляците смятат, че границите на страните им трябва да бъдат изцяло затворени за бежанци.

По време на кризата с бежанците образите на реки от мигранти, които се изливат в Европа, предизвикаха демографска паника в Източна Европа, където хората започнаха да си представят, че техните национални култури са под заплахата от изчезване. Днес регионът се състои от малки, стареещи, етнически хомогенни общества – например само 1,6% от живеещите в Полша са родени извън страната, а само 0,1% са мюсюлмани. Всъщност, културното и етническото многообразие, а не богатството, е основната разлика между източната и западна Европа днес. Сравнете Австрия и Унгария, съседни страни с подобна големина, които някога са били обединени под Хабсбургската империя. Чуждите граждани представляват малко под два процента от унгарското население; в Австрия те са 15%. Само шест процента от унгарците са родени в чужбина, и това са най-вече етнически унгарски имигранти от Румъния. В Австрия същата цифра е 16%. В източноевропейското политическо въображение културното и етническото разнообразие се възприемат като екзистенциална заплаха, а опозицията срещу тази заплаха е ядрото на новия нелиберализъм.

Този страх от разнообразието може би се дължи донякъде на исторически травми като разпадането на мултикултурната Хабсбургска империя след Първата световна война и съветската окупация на Източна Европа след Втората световна. Но политическият шок от кризата с бежанците не може да бъде обяснен само чрез историята на региона. По-вероятно е, че по време на кризата с бежанците източноевропейците осъзнаха, че са изправени пред нова глобална революция. Това не е революция на масите, а такава на мигрантите; тя е вдъхновена не от идеологически визии за бъдещето, а от образите на реалния живот от другата страна на границата. Ако глобализацията превърна света в село, тя също го подложи и на тиранията на глобалните сравнения. Тези дни хората в по-бедните части на света рядко сравняват живота си с онзи на съседите; те го сравняват с онзи на най-благоденстващите жители на планетата, чието богатство е напълно видимо, благодарение на глобалното разпространение на комуникационните технологии. Френският либерален философ Реймон Арон е напълно прав, когато преди пет десетилетия отбелязва, че „при едно човечество, което е на път към обединение, неравенството между народите поема онова значение, което някога е имало неравенството между класите“. Ако днес сте беден човек в Африка, който търси икономически безопасен живот за децата си, то най-доброто, което можете да направите за тях, е да направите така, че да са родени в богата страна като Дания, Германия или Швеция – или, ако не успеете там, то поне в Чешката република или Полша. Промяната все повече означава смяна на страната, а не на правителството ви. И източноевропейците се чувстват застрашени от тази революция.

Голямата ирония е, че макар и днешната източна Европа да реагира с паника срещу масовата миграция, революциите от 1989 бяха първите, в които основният агент на промяната беше желанието за излизане от собствената страна, вместо да се търси по-голямо влияние в нея. След падането на Берлинската стена мнозина в бившия комунистически блок дадоха израз на желанието си за промяна, като имигрираха на Запад, вместо да останат вкъщи, за да участват в демократичните промени. През 1989 източноевропейците не си мечтаеха за някакъв идеален свят; те мечтаеха за нормален живот в нормална страна. Ако по време на посткомунистическия преход в региона имаше някаква утопия, споделяна както от ляво, така и от дясно, то това беше утопията на нормалността. Експериментите бяха забранени. През 1990 чешкият министър на финансите Вацлав Клаус (който по-късно стана премиер, а след това и президент) каза по повод търсенето на [златната] среда между капитализма и социализма, „Третият път е най-бързият път към Третия свят“. Източноевропейците си мечтаеха, че европейското обединение ще протича по същия начин като обединението на Германия, а в началото на 90-те години много чехи, унгарци и поляци завиждаха на източногерманците, които получаваха германски паспорти и можеха веднага да харчат германската марка.

Като правило революциите причиняват големи демографски смущения. Когато е избухнала Френската революция, много от противниците ѝ са избягали. Когато болшевиките завземат властта в Русия, милиони руснаци също се спасяват с бягство. Но в тези случаи победените, враговете на революцията, виждат, че бъдещето им е извън собствената страна. След революциите от 1989, напротив, именно хората, които бяха най-нетърпеливи да заживеят на Запад, първите, които напуснаха, бяха онези, които бяха и най-нетърпеливи да видят как ще се променят собствените им страни. За мнозина либерално мислещи източноевропейци нещото, което превърна емиграцията в логичен и легитимен избор, беше недоверието към националистическите лоялности и перспективата да се присъединят [незабавно] към съвременния свят.

В резултат на това революциите от 1989 имаха превратния ефект да ускорят намаляването на населението в новоосвободените страни от Източна Европа. От 1989 до 2017 Латвия загуби 27% от населението си, Литва 23%, а България почти 21%. Унгария загуби почти три процента от населението си само през последните десет години. През 2016 около един милион поляци живееха само в Обединеното кралство. И тази емиграция на младите и талантливи се случваше в страни, в които и без това вече имаше застаряване на населението и ниска раждаемост. Взети заедно, тези тенденции създадоха всички условия за демографска паника.

Ето защо емиграцията и страхът от нея най-добре обясняват възхода на популизма в Източна Европа. Успехът на националистическия популизъм, който се основава на чувството, че идентичността на дадена страна е застрашена, е резултат от масовото изселване на младите хора от региона, съчетано с перспективата за широкомащабна имиграция. В съчетание едни с други, тези тенденции накараха да зазвънят демографските алармени инсталации. Преминаването към Запада беше равнозначно на покачване на социалния статус – и в резултат на това източноевропейците, останали в собствените си страни, се почувстваха като губещи, които са били изоставени. В страни, където повечето млади хора мечтаят да напуснат, успехът у дома губи ценността си.

През последните години нарастващото желание за самоутвърждаване накара и източноевропейските граждани да започнат да се противопоставят на командите, идещи от Брюксел. Въпреки че през 90-те години политиците в региона, които желаеха да се присъединят към НАТО и ЕС, бяха готови да следват либералните предписания, днес вече те искат да утвърдят пълните си права като членове на европейския клуб. Интеграцията на Източна Европа в ЕС отразява на национално ниво опита от интеграцията, познат от историите на повечето имигранти по света. Онези от първото поколение искат да бъдат приети, като възприемат ценностите на държавата, в която са имигрирали; имигрантите от второто поколение, вече родени в новата държава, се страхуват да не бъдат третирани като граждани от втора класа и често преоткриват интереса към традициите и ценностите на културата, от която идват родителите им. Нещо подобно се случи и с източноевропейските общества след присъединяването към ЕС. Много хора в тези страни бяха свикнали да виждат нещо добронамерено в намесата на Брюксел във вътрешните си политики. С течение на времето обаче те започнаха да я възприемат като непоносимо засягане на собствения им национален суверенитет.

Завръщането на геополитиката

Последната съставка в нелибералния обрат на Източна Европа е дълбокото усещане за геополитическа несигурност, което винаги е касаело региона. През 1946 унгарският интелектуалец Ищван Бибо публикува брошура, озаглавена Мизерията на малките държави в Източна Европа. В нея той твърди, че демокрацията в региона винаги ще бъде заложник на трайните последици от историческите травми, повечето от които са свързани с историята на източноевропейските държави (по правило доминирани от външни сили). Полша, например, престава да съществува като независима държава след разделянето ѝ между Австрия, Прусия и Русия в края на XVIII век; Унгария пък преживява разгрома на националната си революция, смачкана през 1849, а през следващия 20 век губи повече от две трети от територията и половината от населението си в резултат на договора от Трианон през 1920 г.

Тези исторически травми не само карат източноевропейските общества да се страхуват и противопоставят на външните сили; освен това, твърди Бибо, те утвърждават и вярата (широкоразпространена в тези страни), че „напредъкът на свободата е заплаха за националната кауза“. Те са се научили да се отнасят с подозрение към всяка космополитна идеология, която е пресякла границите им, било то универсализма на католическата църква, либерализма от края на Хабсбургската империя или марксисткия интернационализъм. Чешкият писател и дисидент Милан Кундера улавя много добре това усещане за несигурност, когато определя малката нация като „такава, чието съществуване може да бъде поставено под въпрос във всеки момент“. Гражданинът на някоя голяма държава възприема оцеляването на нацията си като даденост. „Неговите химни говорят само за величие и вечност. Полският химн обаче започва със стиха: ‚Полша още не е загинала‘.“

Ако една от последиците от емиграцията след 1989 в Източна Европа беше да се постави началото на демографската паника, която по-късно щеше да се разгърне напълно по време на кризата с бежанците, то една друга, също толкова важна последица, беше, че страните от региона бяха лишени точно от гражданите, за които беше най-вероятно да станат вътрешни защитници на либералната демокрация. В резултат на това либералната демокрация в Източна Европа се принуди да се ориентира все повече и повече към подкрепа от страна на външни актьори като ЕС и Съединените щати, които с течение на времето започнаха да се схващат като реалните ограничители върху властта на мнозинствата в региона. Желанието на Букурещ да се присъедини към ЕС например беше основното обяснение за решението му да сложи край на дългогодишния спор с Унгария относно правата на етническите унгарци в Румъния. А правилата за допускане в ЕС, известни като „критерии от Копенхаген“, превръщат правната защита на малцинствата в предпоставка за членство в съюза.

Но централната роля на ЕС и Съединените щати при консолидирането на либералните демокрации в Източна Европа означаваше, че тези демокрации остават в безопасност само дотолкова, доколкото доминацията на Брюксел и Вашингтон в Европа е безспорна. А през последното десетилетие геополитическата ситуация се промени. Съединените щати вече бяха силно затруднени от скъпите си чуждестранни войни, а финансовата криза, още в годините преди избирането на Доналд Тръмп, повдигна сериозни въпроси за ангажимента на Вашингтон към съюзниците му. В Европа, междувременно, последователните шокове на дълговата криза, кризата с бежанците и Брекзита, подложиха на съмнение бъдещето на ЕС. И това се случи точно в момента когато Русия, под авторитарното управление на Владимир Путин, започна да се утвърждава като регионална сила, чрез анексията на Крим през 2014 и подкрепата за сепаратистките бунтове в източната част на страната.

Хънтингтън прогнозира още през 1991 г., че една силна, недемократична Русия, ще създаде проблеми за либералните демокрации в Източна Европа – и възходът на путинова Русия действително започна да ги подкопава. За някои източноевропейски лидери, като например Орбан, който вече е отвратен от либерализма, путиновата комбинация от авторитарно управление и антизападна идеология служи като образец, на който да се подражава. За много поляци, завръщането на руската заплаха е още един аргумент в полза на гласуването за нелиберално правителство, което би могло да защити нацията. В други страни от Източна Европа, като например Балтийските държави, Русия просто действа като разбунител на духовете, чрез разпространяване на дезинформация. В целия регион завръщането на геополитическата несигурност допринесе силно за затихването на привлекателността на либералната демокрация.

Една нелиберална Европа?

Източноевропейският популизъм е неотдавнашен феномен, но той има дълбоки корени в политиката на региона и едва ли ще изчезне скоро. „Безпокойството за нелибералната демокрация на Орбан“, според Пол Лендваи, австрийски журналист от унгарски произход, се състои най-вече в това, че „не може да се предвиди краят ѝ.“ Всъщност нелибералната демокрация се превърна в онази нова форма на авторитаризъм, срещу която Хънтингтън предупреждава преди повече от две десетилетия. И онова, което го прави особено опасен е, че това е авторитаризъм, роден в рамките на самата демокрация.

Новите популисти не са фашисти. Те не вярват в трансформационната сила на насилието и не са толкова репресивни, колкото фашистите. Но те са безразлични към системата на либерални сдържания и баланси, и не виждат необходимост от конституционните ограничения върху властта на мнозинството, които са централна част от правото на ЕС. Основното предизвикателство, което представлява източноевропейският популизъм, следователно е отправено на срещу демокрацията на национално равнище, а срещу сцеплението на Европейския съюз. Докато все повече страни от региона се обръщат към нелиберализма, те ще продължат да влизат в конфликт с Брюксел и да изпробват границите на властта на ЕС, както Полша вече го направи със своите съдебни реформи. В крайна сметка рискът е в това, че ЕС може да се разпадне, а Европа да се превърне в континент, [отново] разделен и несвободен.

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април 2004 г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Коментари (5)

- 28-04-2018|Valpet

„В крайна сметка рискът е в това, че ЕС може да се разпадне, а Европа да се превърне в континент, [отново] разделен и несвободен.“ (Иван Кръстев)

Така изглежда на прав поглед. Но трябва все пак да се отговори и на въпроса: Как реално ЕС ще се „разпадне“, при положение, че половината от собствеността във всяка една европейска страна вече е ТРАНС-НАЦИОНАЛНА и осъществява повече от 70% от търговския обмен, и следователно и от печалбата?

Орбан успя да изгони политическия институт на Сорос, но дали изобщо помисля да изгони някоя от транс-националните корпорации (ТНК), с които е препълнена Унгария? И ако не го прави, тогава „Що ли Орбан руча жабетата?“

А и какво от това, че се състоя Брекзит, след като вече втора година се силят да запазят и дори да засилят търговските връзки (а и не само търговските) между Великобритания и Европа?

Понятието „континент, [отново] разделен и несвободен“ също изглежда лишено от полит-икономическо съдържание: Какво ще е „разделено“? – Собствеността на ТНК?! Или какво ще е „несвободно“? – Движението на капиталите?!

И дали не е вярна поговорката „Кучето си лае, керванът си върви.“? (Под „кучето“ в случая разбирай примерно Орбан.)

- 28-04-2018|Златко

Тоест, според теб значи няма разлика дали Европа ще бъде политически обединена или не? Капиталистическите фирми така или иначе си функционират безпрепятствено, кой го е еня?

Хм, че то, ако беше така, кой изобщо би имал интерес да се натиска да става член на Европейския съюз? Отваряй пазарите за капитала, сваляй данъците и си гледай кефа, за къф чеп ти е Европа, а Валпетски?

Понякога се удивлявам най-искрено от безумните смесици от сравнително здрав разум, които демонстрираш в повечето си коментари, и подобни безсмислици, като тази тук по-горе. Види се, опре ли работата до идеологическите ти предразсъдъци, удържане няма. Какво ще кажеш?

Прас, прас с голямата идеологическа баданарка, обясняваме всичко на тоя свят с помощта на няколко прости и очевидни максими и понятия – и глей си кефа, ела та ни гледай! Всеки дядка на тоя свят знае, че интересът клати феса, какво толкова има тук за умуване?

Боже, тия деца, дето са се налапали с някакви идеологически конструкции, далеч по-замътени от ония, с които тъпчеха нас някога професорите по марксизъм-ленинизъм! Да пази Господ!

- 28-04-2018|Valpet

„Отваряй пазарите за капитала, сваляй данъците и си гледай кефа, за къф чеп ти е Европа, а Валпетски?“ (Златко)

Много съществен въпрос. Поздравления!

Като форма, въпросът е риторичен, и съдържа в себе си отговора. Но това, което питаш по същество е много по-сериозно и се нуждае от следното обяснение:

Работата е там, че „политически обединена“ Европа, за която пишеш, вече е станала ИКОНОМИЧЕСКА НЕОБХОДИМОСТ и точно затова всеки „би имал интерес да се натиска да става член на Европейския съюз“. Като използваме думата „интерес“, няма как да не сме мотивирани икономически. Това не е „идеологическа баданарка“ от рода на „марксизъм-ленинизъм“, а реално обстоятелство, което всеки европейски управник разбира, в това число и такива като Орбан. Именно поради тази икономическа необходимост Европа ще продължи да се обединява политически. Очевидно е.

Това не означава, че политическите усилия за обединяване не са важни, а само че в случая по-съществени са икономическите интереси. Колкото и такива като Орбан да говорят за „нелиберална демокрация“, в края на краищата, техните страни ще си останат част от либералния съюз ЕС. Предвид на това, „рискът“, за който пише уважаваният от мен И.Кръстев просто ми се струва ПРЕУВЕЛИЧЕН.

- 28-04-2018|Златко

И още един въпрос, младий ми идеологически всезнайко – ако всички реалности в Европа и света в края на краищата биха могли да бъдат обяснени чрез простичката теза за непобедимия възход и доминация на транснационалния капитал, то в какво точно би се състояла разликата между отделните политически и културни единици, в Европа или където и да било? Има ли, аджеба, някаква си там разлика между путинова Русия и демократична Германия? Та нали и на двете места властва, с незначителни разлики, „транснационалният капитал“. Фани единия, та блъсни другия, а, всезнайко? (Всъщност, от тази безумно-наивна гледна точка Русия дори е за предпочитане, защото там има повече ограничения върху дейностите на „транснационалния капитал“, особено в ключовите за страната петролодобивни индустрии…

Европооо, Европище, жива да те оплаче човек с подобни гражданЯ!

- 28-04-2018|Златко
Valpet

Работата е там, че „политически обединена“ Европа, за която пишеш, вече е станала ИКОНОМИЧЕСКА НЕОБХОДИМОСТ и точно затова всеки „би имал интерес да се натиска да става член на Европейския съюз“. Като използваме думата „интерес“, няма как да не сме мотивирани икономически. Това не е „идеологическа баданарка“ от рода на „марксизъм-ленинизъм“, а реално обстоятелство, което всеки европейски управник разбира, в това число и такива като Орбан. Именно поради тази икономическа необходимост Европа ще продължи да се обединява политически. Очевидно е.

Продължавам да твърдя, че това, което говориш тук, са безумни и напълно детински обобщения! Онова, което изглежда ни най-малко не присъства в твоята обяснителна концепция е ФАКТЪТ, че икономическо обединение може да бъде постигнато по много и най-различни начини, само МАЛКО от които са демократични. И че демократичното обединение на Европа СЪВСЕМ не е простичък резултат от някакви си там икономически императиви, дето работят сами, без хората да си мръднат пръста (или дори ПРОТИВНО на техния избор, „невидимата ръка“ на Адам Смит). Ни най-малко. Ако нещата бяха толкова простички и автоматични, то защо тогава никъде по света няма ни най-малко подобие на днешна демократично обединена Европа, въпреки че икономически съюзи и свободни търговски зони има вече навсякъде? Що за безумия. що за „икономически обосновани“ чудесии?

Европа е резултат от реализацията на безумно трудни, безумно фини инструменти за осъществяване на обща и, (като цяло) добронамерена и справедлива воля на огромно мнозинство от хора, които са избрали този път СЪЗНАТЕЛНО, а не като прости пионки на някакви си там икономически процеси. Не мога да се сдържа и да не кажа, че зад твърдения от рода, който поддържаш, виждам проявата на една умонагласа, дето от детството си знае само едно: „и да се косим, и да не се косим, все таА. Що тогава да се косим?“

Аман, аман, аман!

Краят на демократичния век

Автор(и): Яша Мунк, Роберто Стефан Фоа

Глобалният възход на автокрацията

В разгара на Втората световна война Хенри Лус, основателят на списание Тайм, твърди, че Съединените щати са натрупали такова богатство и сила, че двадесети век ще стане известен просто като „американският век“. Предсказанието му се оказва далновидно: въпреки че превъзходството им е поставено под въпрос първо от нацистка Германия и по-късно от Съветския съюз, Съединените щати надделяват над противниците си. До края на хилядолетието позицията им като най-силната и влиятелна държава в света изглежда недостижима. В резултат на това двадесети век е белязан от господство не само на една определена страна, но и на политическата система, чието разпространение тя е подпомагала: либералната демокрация.

Докато демокрацията процъфтява по целия свят, изглежда логично да се приписва това на вътрешно-присъщата ѝ привлекателност. Ако гражданите в Индия, Италия или Венецуела демонстрират вярност към политическата си система, то сигурно е така защото са развили дълбока привързаност както към индивидуалните права, така и към колективното самоопределение. И ако поляците и филипинците са започнали да извършват прехода от диктатура към демокрация, то сигурно е така, защото и те споделят универсалното човешко желание за либерална демокрация.

Но събитията от втората половина на двадесети век могат да бъдат интерпретирани и по друг, много различен начин. Гражданите по целия свят са били привлечени към либералната демокрация не само заради нейните норми и ценности, но и защото тя е предлагала най-очевидния модел за постигане на икономически и геополитически успех. Гражданските идеали може би са изиграли своята роля за превръщането на хората от бившите авторитарни режими в убедени демократи, но зашеметяващият икономически растеж на Западна Европа през 50-те и 60-те години, победата на демократичните държави в Студената война и поражението или колапса на най-мощните им авторитарни съперници, са също толкова важни фактори.

Сериозното разглеждане на материалните основи на демократичната хегемония поставя в нова светлина историята на най-големите успехи на демокрацията, но също променя и начина, по който човек би могъл да мисли за настоящата ѝ криза. Именно защото либералните демокрации са станали по-малко добри в повишаването на жизнения стандарт на гражданите си, се появяват и популистките движения, които се отричат от либерализма – от Брюксел до Бразилия и от Варшава до Вашингтон. Поразителен брой граждани започват да приписват все по-малка важност на живота в демократична система: докато например две трети от американците на възраст над 65 години заявяват, че за тях е абсолютно важно да живеят в демокрация, по-малко от една трета от онези под 35-годишна възраст казват същото. А едно нарастващо малцинство дори е отворено към авторитарни алтернативи: от 1995 до 2017 делът на французите, германците и италианците, които предпочитат военно управление, се е утроил.

Както показват немалко от скорошните избори по света, тези мнения са не само абстрактни предпочитания; те отразяват дълбочината на онези анти-истеблишмънт-чувства, които могат да бъдат лесно използвани от екстремистки политически партии и кандидати. В резултат на това авторитарните популисти, които не спазват някои от най-основните правила и норми на демократичната система, постигат през последните две десетилетия бърз напредък в Западна Европа и Северна Америка. В същото време, авторитарни „силни мъже“ връщат назад демократичното развитие в голяма част от Азия и Източна Европа. Може ли променящият се баланс на икономическата и военната сила в света да помогне при обясняването на тези непредвидени развития?

Този въпрос е още по-належащ днес, тъй като дългогодишното господство на един малък брой консолидирани демокрации с развити икономики и обща съюзническа структура, приключва. Още от последните десетилетия на ХІХ век демокрациите, които формират западния алианс срещу Съветския съюз по времето на Студената война – в Северна Америка, Западна Европа, Австрало-Азия и следвоенна Япония – управляват по-голямата част от доходите на света. В края на деветнадесети век някои утвърдени демокрации, като Обединеното кралство и Съединените щати, създават основната част от световния Брутен вътрешен продукт (БВП). През втората половина на двадесети век, когато и географският обхват на демократичното управление, и структура на Съюза, оглавяван от Съединените щати, се разширяват, за да включат Япония и Германия, силата на този либерално-демократичен съюз става още по-смазваща. Но сега, за пръв път от повече от сто години насам, делът му в световния БВП спада под половината. Според прогнозите на Международния валутен фонд през следващото десетилетие тя ще се понижи до една трета.

В същото време, когато доминиращото положение на демократичните държави запада, делът на икономическата продукция, идваща от авторитарните държави, нараства бързо. През 1990 г. страните, класифицирани като „несвободни“ от Freedom House (най-ниската категория, която изключва „частично свободни“ страни като Сингапур), създават само 12% от световния доход. Сега те произвеждат вече 33 процента, а това съответства на нивото, което този вид страни са постигали в началото на 30-те години на миналия век, по време на възхода на фашизма в Европа (и по-високо от нивата, които са достигали през Студената война, когато съветската власт беше в апогея си).

В резултат на това светът днес изглежда се доближава до поразителен граничен момент: през следващите пет години делът на световния доход, притежаван от страни, считани за „несвободни“ – като Китай, Русия и Саудитска Арабия – ще надхвърли дела на западните либерални демокрации. В течение на четвърт век либералните демокрации са стигнали от позиция на безпрецедентна икономическа сила до такава на безпрецедентна икономическа слабост.

Изглежда все по- и по-малко вероятно, че страните в Северна Америка и Западна Европа, които съставляват традиционното ядро на либералната демокрация, биха могли да си възвърнат някогашното надмощие, особено при битките, които те водят днес у дома си, и при продължаващото свиване на дела им в световната икономика. Така че за близкото бъдеще могат да се очертаят два реалистични сценария: или някои от най-могъщите авторитарни страни в света ще преминат към либерална демокрация, или периодът на демократично господство, за който се очакваше да продължи вечно, ще се окаже просто интерлюдия към нова ера на борба между взаимно враждебни политически системи.

Отплатата за богатството

От всички начини, по които икономическото благоденствие може да купува власт и влияние за дадена страна, може би най-важният е, че то създава стабилност у дома. Както показват политолозите Адам Пржеворски и Фернандо Лимонги, бедните демокрации често се сриват. Само богатите демокрации – тези с БВП на глава от населението над 14 000 днешни щатски долара, според техните констатации – са надеждно защитени. От времето на създаване на следвоенния съюз между Съединените щати и съюзниците им в Западна Европа, никой богат член не е претърпявал разпадане на демократичното управление.

Освен запазването на стабилността на демократичните държави, икономическата мощ може да им даде и редица инструменти за оказване на влияние върху развитието на други страни. Главен сред тях е културното влияние. По време на апогея на западната либерална демокрация Съединените щати – и в по-малка степен Западна Европа – бяха домът на най-известните писатели и музиканти, най-гледаните телевизионни предавания и филми, най-развитите индустриални отрасли и най-престижните университети. В съзнанието на много млади хора, които подрастваха в Африка или Азия през 90-те години на миналия век, всичко това изглеждаше като едно единно цяло: желанието да се сподели неизчерпаемото богатство на Запада беше и желание да се възприеме неговия начин на живот, а желанието да се възприеме неговия начин на живот като че изискваше да се подражава и на политическата му система.

Тази комбинация от икономическа мощ и културен престиж улеснява до голяма степен оказването на политическо влияние. Когато например американската сапунена опера Далас започва да се излъчва в Съветския съюз през 80-те години, съветските граждани естествено сравняват невъзможното богатство на заможна Америка със собствените си материални лишения и се чудят защо икономическата им система е изостанала толкова много. „Ние бяхме пряко или косвено отговорни за падането на [съветската] империя“, хвали се години по-късно Лари Хагман, една от водещите звезди на сериала. Не идеализмът на съветските граждани, твърди той, а „добрата старомодна алчност“, е била нещото, „което ги накара да поставят под въпрос собствената си власт“.

Но икономическата сила на западните демокрации може да придобие и по-твърди очертания. Те биха могли да повлияят върху политическите събития в други страни, като обещават да ги включат в глобалната икономическа система или заплашват да ги изключат от нея. През 1990-те и първото десетилетие на този век, перспективата за членство в организации като Европейския съюз или Световната търговска организация, предоставяха мощни стимули за демократичните реформи в Източна Европа, Турция, както и части от Азия, включително Тайланд и Южна Корея. А междувременно западните санкции, които възпрепятстваха държавите да участват в глобалната икономика, може би са помогнали за сдържането на иракския президент Саддам Хюсеин в годините след войната в Персийския залив. Счита се също, че те са помогнали за свалянето от власт на сръбския президент Слободан Милошевич след войната в Косово.

И накрая, икономическата мощ може лесно да се превърне във военна сила. Това също е допринесло много за засилване на световната позиция на либералните демокрации. То гарантира, че другите държави не могат да свалят демократичните режими със сила, а и повишава вътрешната легитимност на подобни режими, тъй като военните унижения са рядкост за тях. В същото време тя насърчава разпространението на демокрацията, чрез дипломатически лостове и присъствието на военна сила на място. Страните, които са физически разположени между някоя голяма демократична и голяма авторитарна сила, като например Полша и Украйна, са дълбоко повлияни от по-големите материални и военни ползи, които се предлагат от съюза със Запада. Бивши колонии подражават на политическите системи на своите някогашни владетели, когато получат независимост, което води до появата на множество парламентарни демокрации – от островите на Карибите до планинските райони на Източна Африка. И в поне два много важни случая – Германия и Япония – пътят за въвеждане на демократична конституция е проправен чрез директна военна окупация от страна на Запада.

Накратко, не е възможно да разберем историята на демократичния век, без да вземаме на сериозно ролята, която икономическата сила е играела в разпространяването на идеалите на либералната демокрация по света. Това означава също, че е невъзможно да се правят основателни прогнози за бъдещето на либералната демокрация, без да се вземат предвид последиците от спада на относителното икономическо влияние на демократичния съюз през идещите години и десетилетия.

Опасностите на упадъка

На пръв поглед заключението, че благоденствието поражда стабилност, изглежда като добро послание за бъдещето на Северна Америка и Западна Европа, където институциите на либералната демокрация са традиционно най-твърдо установени. В края на краищата, макар че относителната им сила намалява, малко вероятно е абсолютното ниво на богатство в Канада или Франция да падне под нивото, около което демокрациите започват да се провалят. Но абсолютните нива на богатство може и да са само една от многобройните икономически характеристики, които са запазвали стабилността в западните демокрации след Втората световна война. Всъщност стабилните демокрации от този период споделят и три други икономически атрибута, които могат да обяснят по правдоподобен начин миналите им успехи: относително равенство, бързо нарастващи доходи за повечето граждани, както и фактът, че авторитарните съперници на демокрацията са били много по-малко богати.

Но през последните години всички тези фактори започнаха да се разпадат. Помислете например какво се случва в Съединените щати. През 70-те години на миналия век, горният един процент от получателите на приходи [в страната] разполагат с осем процента от доходите преди данъци; сега те разполагат с над 20% от тях. През по-голямата част от двадесети век заплатите, коригирани според инфлацията, са се удвоявали от поколение на поколение; през последните 30 години те са оставали по същество без промяна. А през време на цялата Студената война американската икономика, измерена чрез БВП въз основа на сравняването на покупателната способност[124], си остава два до три пъти по-голяма от съветската; днес тя е с една шеста по-малка от китайската.

Способността на авторитарните режими да се конкурират с икономическите постижения на либералните демокрации, е нещо особено важно и ново. В разгара на влиянието си комунизмът успява да съперничи на идеологическата привлекателност на либералната демокрация в големи части на тогавашния развиващ се свят. Но дори и тогава той предлага само слаба икономическа алтернатива срещу капитализма. И действително, делът на глобалния доход, произвеждан от Съветския съюз и неговите спътникови държави, достига 13% в средата на 50-те години на миналия век. През следващите десетилетия той постоянно намалява, като спада до десет процента през 1989. Освен това комунистическите страни не могат да осигурят на гражданите си начин на живот, който да съперничи на комфорта в капиталистическия Запад. От 1950 до 1989 доходът на глава от населението в Съветския съюз пада от две трети до по-малко от половината от западноевропейското равнище. Както се изразява немският писател Ханс Магнус Енценсбергер, който прави игра на думи от заглавието на едно есе на Ленин, съветският социализъм се оказва „най-високата фаза на недостатъчното развитие“.

Но тези нови форми на авторитарен капитализъм също биха могли в крайна сметка да претърпят някакви подобни видове икономическа стагнация. Поне засега обаче, формата на авторитарен капитализъм, възникнала в арабските държави от Персийския залив и в Източна Азия (съчетание от силна държава със сравнително свободни пазари и разумно обезпечаване на правата на собственост), изглежда работи добре. От 15-те страни в света с най-висок доход на глава от населението, почти две трети са недемократични. Дори и сравнително неуспешни авторитарни държави като Иран, Казахстан и Русия, могат да се похвалят с доходи от над 20 000 долара на глава от населението. Китай, чийто доход на глава от населението е бил значително по-нисък допреди само две десетилетия, започва бързо да застига. Въпреки че средните доходи в селските му провинции си остават ниски, страната вече доказва, че може да предложи високо ниво на богатство в по-градските си райони: крайбрежните региони на Китай сега наброяват около 420 милиона души, чиито среден доход е около 23 000 долара и продължава да нараства. С други думи, днес може да се каже, че стотици милиони хора живеят в условията на „авторитарна модерност“. В очите на техните по-малко богати имитатори по света забележителният им просперитет служи като свидетелство за факта, че пътят към забогатяването вече не трябва непременно да преминава през либералната демокрация.

Авторитарната мека власт

Един от резултатите от тази трансформация е и много по-високо идеологическо самочувствие сред авторитарните режими – а заедно с това – и желание за намеса в работите на западните демокрации. Опитите на Русия да повлияе върху президентските избори през 2016, разбира се, предизвика най-голямо внимание през последните две години. Но страната вече отдавна има далеч по-голямо влияние върху политиките из цяла Западна Европа. В Италия и Франция например Русия е подпомагала финансирането на екстремистки партии и от двете страни на политическия спектър, в продължение на десетилетия. В други европейски държави тя се радва на още по-забележителни успехи – например при наемането на пенсионирани политически лидери за лобиране от нейно име, включително бившият германски канцлер Герхард Шрьодер и австрийският му колега Алфред Гузенбауер.

Големият въпрос сега е дали Русия ще остане сама в опитите си да оказва влияние върху политиката на либералните демокрации. Отговорът почти сигурно е не: нейните кампании вече са доказали, че външната намеса в политиките на дълбоко разделени демокрации от страна на авторитарните сили е нещо сравнително лесно и поразително ефективно – което пък прави много съблазнително за авторитарните колеги на Русия да последват този пример. Всъщност Китай вече засилва идеологическия натиск върху своите жители в чужбина и създава влиятелни Институти на Конфуций в основните западни центрове за обучение. А през последните две години Саудитска Арабия драстично увеличава плащанията си за регистрирани лобисти в САЩ, като увеличи от 25 на 145 броя на регистрираните чуждестранни агенти, работещи от нейно име.

Ако променящият се баланс на икономическата и технологичната мощ между западните демокрации и авторитарните държави прави първите по-податливи на външна намеса, той също така прави по-лесно за последните да разпространяват своите ценности. И действително, възходът на авторитарната мека сила вече е очевиден в най-различни области, включително и сред академичните среди, в популярната култура, чуждестранните инвестиции и помощта за развитие. Допреди няколко години например всички водещи световни университети се намираха в либералните демокрации, но авторитарните държави започват да запълват тази празнина. Според последните изследвания на Times Higher Education, 16 от 250-те водещи [образователни] институции в света вече се намират в недемокрации, включително Китай, Русия, Саудитска Арабия и Сингапур.

Но може би най-важната форма на авторитарна мека сила е увеличаващата се способност на диктаторските режими да смекчават контрола, който демокрациите някога са упражнявали над събирането и разпространяването на новини. Докато съветският вестник Правда никога не е можел и да мечтае за привличане на масовите читатели в Съединените щати, то клиповете, които се произвеждат днес от държавно-финансирани канали, сред тях катарският Ал Джазира, китайският CCTV и руският RT, редовно достигат милиони американски зрители. Резултатът от това е краят на западния монопол върху медийните повествования, както и прекратяването на способността да се поддържа собственото гражданско пространство недосегаемо за чуждите правителства.

Началото на края?

През дългия период на демократична стабилност Съединените щати бяха доминиращата суперсила – както в културно, така и в икономическо отношение. Авторитарните им конкуренти като Съветския съюз бързо стагнираха икономически и се дискредитираха идеологически. В резултат на това демокрацията сякаш обещаваше не само по-голяма степен на индивидуална свобода и колективно самоопределение, но и по-прозаичната перспектива за далеч по-богат живот. И докато тези условия бяха в сила, то изглежда имаше и добри причини да се смята, че демокрацията ще продължава да се намира в безопасност поне в традиционните си укрепени места. Имаше дори правдоподобни причини да се вярва, че един все по-увеличаващ се брой авторитарни държави ще продължават да се присъединяват към демократичната колона.

Но епохата, в която западните либерални демокрации бяха най-големите световни културни и икономически сили, днес може и да приключва. В същото време, в което либералните демокрации демонстрират силни признаци на институционално разпадане, авторитарните популисти започват да развиват идеологическа алтернатива под формата на нелиберална демокрация, а директните авторитаристи предлагат на гражданите си жизнен стандарти, които все повече се съревновават с онези на най-богатите страни на Запад.

Изкусително е да се надяваме, че западните либерални демокрации биха могли да си възвърнат господството. Един път към тази цел би бил икономическият. Икономическите успехи на авторитарните страни може и да се окажат кратки. Русия и Саудитска Арабия си остават твърде зависими от доходите от изкопаеми горива. Растежът на Китай пък се подхранва от един все по-раздуващ се балон на дългове, в комбинация с благоприятна демография (а това са неща, които може би ще свършат скоро, имайки предвид необходимостта от постигане на балансирани бюджети и заделяне на средства за застаряващото население на страната). Същевременно икономическото развитие на развитите западни страни може и да се подобри. Тъй като остатъчните ефекти от Голямата рецесия започват да изчезват и европейско-северноамериканските икономики се връщат към живот, тези бастиони на либералната демокрация биха могли отново задминат модернизираните автокрации.

Ето защо прогнозите относно точната скорост и промяната в баланса на силите между демократичните и авторитарните страни трябва да се разглеждат с голяма предпазливост. И все пак един бърз поглед към темповете на растеж на западния БВП през последните три до четири десетилетия показва, че поради демографския спад и ниския ръст на производителността, западните икономики са започнали да стагнират още много преди финансовата криза. Междувременно Китай и много други нововъзникващи икономики имат големи провинциални области, които тепърва трябва да се развиват, което показва, че тези страни могат да продължат да постигат значителни успехи, просто като следват настоящия си модел на растеж.

Друга надежда е, че нововъзникващите демокрации като Бразилия, Индия и Индонезия могат да получат по-активна роля в поддържането на съюза на либералните демокрации и разпространяването на техните ценности по света. Но това ще изисква радикална промяна в общия курс. Както твърди политологът Марк Платнер, в исторически план тези страни никога не са смятали „защитата на либералната демокрация за някакъв значителен компонент от собствените си външни политики.“ Например, след като Русия анексира Крим, страни като Бразилия, Индия и Южна Африка се въздържаха от гласуване на резолюция в Общото събрание на ООН, която да осъди този ход. Освен това те се противопоставиха на санкциите срещу Русия. И обикновено те са били склонни да се съюзяват с авторитарните режими, когато става дума за опитите за постигане на по-голяма роля на държавните апарати в регулирането на Интернет.

И накрая, в исторически план нововъзникващите демокрации са били много по-малко стабилни от консолидираните демокрации в Северна Америка, Западна Европа и части от Източна Азия. Всъщност, последните демонстрации на демократичен регрес в Турция, както и признаците за демократично изоставане в Аржентина, Индонезия, Мексико и Филипините, повишават вероятността, че някои от тези страни може да се превърнат в пропаднали демокрации – или през следващите десетилетия да се върнат към открито авторитарно управление,. Вместо да подкрепят свиващите се сили на демокрацията, някои от тях могат да изберат да се присъединят към авторитарните сили.

Надеждите, че сегашният набор от демократични страни би могъл по някакъв начин да възвърне някогашната си глобална позиция, са по-скоро напразни. Ето защо най-вероятният сценарий е, че демокрациите ще изглеждат все по- и по-малко привлекателни, тъй като престават да бъдат свързани с неща като богатство и власт, а и не успяват да се справят достатъчно добре със собствените си предизвикателства.

Възможно е обаче вдъхновяващите принципи на либералната демокрация да се окажат дълбоко привлекателни за жителите на авторитарните държави, дори и когато тези народи се радват на сравнително високи стандарти на живот. Ако големи авторитарни държави като Иран, Русия и Саудитска Арабия предприемат демократични реформи, общата мощ на демокрациите ще се увеличи значително. Ако пък Китай направи нещо такова, това ще сложи с един удар край на ерата на авторитарното възраждане.

Но това е просто друг начин да се каже, че дългият век, през който западните либерални демокрации са доминирали, е приключил завинаги. Единственият оставащ въпрос сега е дали демокрацията ще успее да надживее фазата на някога твърдото си закотвяне в Запада – една промяна, която ще създаде условия за истински глобален демократичен век – или тя ще се превърне, в най-добрия случай, в изоставаща форма на управление в един икономически и демографски западащ ъгъл на света.

Роберто Стефан Фоа е преподавател по политически науки в университета в Мелбърн и сътрудник на Проекта за насърчаване на избирателната активност.

Роберто Стефан Фоа е преподавател по политически науки в университета в Мелбърн и сътрудник на Проекта за насърчаване на избирателната активност.

Яша Мунк е преподавател по политическа теория в Харвардския университет и автор на Хората срещу демокрацията: Защо свободата ни е в опасност и как да я спасим.

Коментари (5)

- 27-04-2018|Николай Колев

Г-н Мунк е поредния оракул за краха на капитализма!

- 27-04-2018|Златко

Тъй, тъй. Щото те Путин, Орбан и оня големия китаец, те всите сал антикапиталисти, всите комунизъм градят. Нъл тъй, бат Кольо?

- 29-04-2018|Николай Колев

Бат`Златко, Вие сте по-млад. Сигурно ще доживеете да видите това, което градят Путин, Орбан и Си Дзинпин. Нъл тъй?

- 29-04-2018|Златко

Всеки със собствения си акъл, господин Колев. Кой колкото му стига…

- 29-04-2018|Петров

Струва ми се, че някъде се пропуска влиянието на екраните, където изкачат натиснатите букви. На тези екрани виждаме целия свят много по близо отколкото преди. Не само ние, но и хората на най високо ниво. И има едно сближаване. Ако изредим имената на Берлускони, Орбан, Тръмп, Макрон, Путин, Су Дзинпин, ще видим, че разликата между тях е намаляла значително. Даже постоянно виждаме размяна на взаимни симпатии. Но това не е съвсем гладко. Конфликти тук и там пак има. Те са съгласни и се рабират не за всичко, но много повече от преди. И тази редица се увеличава. Даже напоследък един от последните от стария ред Ким Ун тръгна да се нарежда в редовете. Но това съвсем не значи край на демокрацията или връщане към авторитаризма. С думите на автора на статията бих ги нарекъл авторитарна демокрация и демократичен авторитаризм. Една обща черта е увеличаване на доверието към хората успяли да доведат по вече пари за върховете на водещите елити. Не всички се радват за това.

[1] От името на островната държава Бахрейн, едно от най-горещите места на планетата в момента. Бел. пр.

[2] За принципната разлика между понятията „либерализъм“ и „неолиберализъм“ (все още масово бъркани в България), виж следния текст: Какво беше неолиберализмът?. Бел. пр.

[3] Виж доклада за конференцията „Февруари. Трагедията. Уроците на историята. 1917“, проведена в катедралата „Христос Спасителят“ в Москва на 18 февруари 2017. Павел Скрыльников: Церковь припомнила либералам «майдан» 1917 года, Независимая газета, 1 март 2017, www.ng.ru/ng_religii/2017-03-01/14_416_maidan.html. (Всички бележки, освен ако е отбелязано другояче, са на авторката).

[4] „Гранитната революция“ беше първият мирен протест против комунистическото ръководство. На 2 октомври 1990 студенти окупираха Майдана в Киев, по онова време все още наречен „Площад на Октомврийската революция“.

[5] За една подробна история на Украйна виж Andreas Kappeler, Kleine Geschichte der Ukraine, Munich: C.H.Beck 2014.

[6] Виж: www.memory.gov.ua/.

[7] Yaroslav Hrytsak, Essays in Ukrainian History: The Making of the Modern Ukrainian Nation, Kyiv: Heneza 1996 (in Ukrainian).

[8] Vladyslav Verstuk, Vitaliy Skal’skyi, ‘The Ukrainian Revolution of 1917-21 in the politics of national memory during 2007-2010’, in: R. Pyrih (ed.), Problems in historical research on the Ukrainian Revolution 1917-1921, Kyiv: Institute of the History of Ukraine NANU, 2010, p. 17 (in Ukrainian).

[9] ‘In Lozova vandals destroyed the memorial cross dedicated to UNR soldiers’ [У Лозовій вандали знищили пам“ятний хрест, встановлений на честь воїнів УНР], Gazeta.ua, 30 January 2009, https://gazeta.ua/articles/life/_u-lozovij-vandali-znischili-pamyatnij-hrest-vstanovlenij-na-chest-voyiniv-unr/280630 (in Ukrainian).

[10] Uilleam Blacker, ‘Martyrdom, Spectacle, and Public Space: Ukraine’s National Martyrology from Shevchenko to the Maidan’, in: Journal of Soviet and Post-Soviet Politics and Society, vol. 1, no. 2 (2015), p. 257-295.

[11] Ibid. p. 286.

[12] Виж например ‘1917. Revolution as a warning. Lessons of the events of 100 years ago in contemporary Ukrainian context’, in: Den’, 16 February 2017, www.day.kyiv.ua/uk/article/tema-dnya-podrobyci/1917-revolyuciya-yak-zasterezhennya.

[13] Ibid.

[14] ‘Institute of National Remembrance is starting an information campaign for the 100th anniversary of the Ukrainian Revolution 1917-1921’, official website of the Cabinet of Ministers of Ukraine, 13 March 2017, www.kmu.gov.ua/control/uk/publish/article? art_id=249805754&cat_id=244276429.

[15] Денят, на който УНР и ЗУНР са подписали Договор за обединение през 1918.

[16] Decree of the President of Ukraine No. 17/2016 «On Commemoration of the 100th anniversary of the events of the Ukrainian Revolution 1917-21», official website of the President of Ukraine, 22 January 2016, www.president.gov.ua/documents/172016-19736.

[17] Appeal of the President of Ukraine on the occasion of the Day of Unity of Ukraine, official website of the President of Ukraine, 22 January 2016, www.president.gov.ua/news/zvernennya-prezidenta-ukrayini-z-nagodi-dnya-sobornosti-ukra-36643.

[18] The Law of Ukraine No. 317-VIII ‘Оn Condemnation of the Communist and National-Socialist (Nazi) Totalitarian Regimes in Ukraine and Prohibition of Propaganda of their Symbols’, 9 April 2015, http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/317-19.

[19] Виж дискусията върху законите за паметта, от украински и международни историци и интелектуалци, на уебсайта на списание Krytyka (от 2015): ‘The Future of Ukraine’s Past’, https://krytyka.com/en/solutions/featured/future-ukraines-past.

[20] Oksana Shevel. ‘The Battle for Historical Memory in Postrevolutionary Ukraine’, in: Current History, no. 115 (2016), p. 258-63, p.263.

[21] The Law of Ukraine No. 962-XII from 17 April 1991, ‘On Rehabilitation of Victims of Political Repressions in Ukraine’, http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/962-12.

[22] Decree of the President of Ukraine No. 432/2009 from 12 June 2009 ‘On Additional Measures to Commemorate the Victims of the Holodomor 1932/33 in Ukraine’, http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/432/2009.

[23] Mykola Riabchuk, Gleichschaltung: Authoritarian Consolidation in Ukraine 2010–2012, Kyiv: K.I.S. Publishing 2012, p. 168.

[24] Tatiana Zhurzhenko, ‘Erinnerungskonflikte. Gedenkpolitik im postsowjetischen Charkiv’, in: Osteuropa, no. 4 (2015), pp. 153-171.

[25] Cf. Enzo Traverso, Left-Wing Melancholia: Marxism, History, and Memory, New York: Columbia University Press 2017.

[26] François Furet, Interpreting the French Revolution, chapter ‘The Revolution is over’, Cambridge UP 1981, p. 3.

[27] Вече след публикуването на тази статия стана ясно, че Навални няма да бъде допуснат от изборите. Претекстът за това е фиктивната присъда, която е издадена срещу него през 2013 г. Бел. пр.

[28] дзен притча

[29] Koleva, Daniela, The Memory of Socialist Public Holidays. Between Colonization and Autonomy. In: Zwischen Amnesie und Nostalgie. Die Erinnerung an den Kommunismus in Südosteuropa. Hrsg. v. Ulf Brunnbauer u. Stefan Troebst. Köln, Weimar, Wien 2007, S. 185-198. Виж рецензията на Elisabeth Kübler в: H-Soz-Kult, 17.10.2008, <www.hsozkult.de/publicationreview/id/rezbuecher-10038>.

[30] За вътрешнобългарските дебати около 3 март преди и след 10 ноември 1989 виж Hauge, Kjetil Rå: The Quest for a proper Bulgarian national holiday. In: Transforming National Holidays. Identity discourse in the West and South Slavic countries, 1985-2010. Ed. by Ljiljana Šarić, Karen Gammelgaard & Kjetil Rå Hauge. Amsterdam, Philadelphia, PA, 2012, S. 57-79, както и за значението му до 1944: Weber, Claudia: Auf der Suche nach der Nation. Erinnerungskultur in Bulgarien von 1878-1944. Berlin 2006, samt meiner Rezension dazu in H-Soz-Kult, 30.04.2008, <www.hsozkult.de/publicationreview/id/rezbuecher-9010>.

[31] Тоест Съветския съюз. (Статията е писана преди падането на комунизма). Бел. пр.

[32] Тоест на тихоокеанското крайбрежие на страната. Бел. пр.

[33] „Прокълнатите на земята“ (фр.), по името на известната книга на Франц Фанон – философ, писател и идеолог на Алжирската революция. Бел. пр.

[34] Понятие от научната област, наречена Епигенетика, което обозначава съвкупността от химическите промени на ДНК и хистон-протеините в един организъм. Бел. пр.

[35] Става дума за внесено в Думата предложение за криминализиране на изказванията и писанията, „очернящи“ ролята на СССР за победата над нацистка Германия във Втората световна война, или „отричащи“ тези роля и победа. Бел. прев.

[36] А освен това, на някои притежатели на британски паспорти дори не е позволено да влизат във Великобритания, например азиатците от Кения, които лейбъристкото правителство изключи от списъка на онези, които могат да влизат безпрепятствено във Великобритания приз 1968 г. Бел. авт.

[37] Цитирано е съчинението „Anarchical Fallacies“, но не е посочена страница и издание. Бел. прев.

[38] Цитирано по Louis Bredvold и Ralph G. Ross, The Philosophy of Edmund Burke, Ann Arbor, University of Michigan, 1960, p. 205 Обаче би било грешка да смятаме Burke за правен позитивист заради неговата вяра в естествения закон, макар че това, което той разбира под естествен закон не съвпада с господстващите схващания на неговото време. Според него, важността на естествения закон е в това, че той по-скоро налага задължения, отколкото дава права. Бел. авт.

[39] Текстът е писан през 1973 г. Бел. прев.

[40] По времето, когато е писан текстът на Морис Кранстън, все още съществуваше, освен Съд, още и Комисия по правата на човека, която решаваше дали жалбите, отправни към Съда в Страсбург са допустими ли не. С Протокол № 11 към Конвенцията, влязъл в сила на 1 ноември 1998 г., Комисията бе премахната. Бел. прев.

[41] Kahan, A.S. (2000). Mind Vs. Money: The war between intellectuals and capitalism.

New Brunswick, N.J.: Transaction Publishers.

[42] База данни на Световния ценностен обзор. (2015). Посетени на 28 август, 2015, на адрес http://www.worldvaluessurvey.org/

[43] Welzel, C. (2013). Freedom Rising: human empowerment and the quest for emancipation (p. xx). New York: Cambridge University Press.

[44] Виж прогнозите на ООН, включително и графиките на всички отделни региони, които могат да бъдат генерирани на адрес: http://esa.un.org/unpd/wpp/Graphs/.

[45] Zakaria, F. (1994). A conversation with Lee Kuan Yew. Foreign Affairs, 72 (2). Retrieved from https://www.foreignaffairs.com/articles/asia/1994-03-01/conversation-lee-kuan-yew

[46] Welzel, C. (2013). Freedom Rising: human empowerment and the quest for emancipation. New York: Cambridge University Press. (chap 12)

[47] Евреите-Ашкенази са част от традиционната еврейска диаспора, които са се установили като отделна общност в Свещената римска империя около края на първото хилядолетие. Техният традиционен език е Идиш (вид германски език с множество под-диалекти), като първоначално ивритът се използва единствено за целите на богослуженията. В хода на столетията част от тях се придвижват на изток, в райони, съставляващи част от тогавашното Полско-Литовско кралство.

Другата голяма подгрупа в традиционната еврейска диаспора са сефардските евреи, които са потомци na прогонените от Испания и Португалия през 1492 г. еврейски общности. Техният традиционен език е Ладино, който е романски език, произхождащ от староиспанския. Между двете общности има множество различния, които отчасти определят някои от спецификите на живота в модерен Израел и по света. Бел. пр.

[48] В юдаизма Шабат (събота) е седмият ден от седмицата, за който Тората (Петокнижието) предписва въздържание от работа. Бел. пр.

[49] Обредни шапчици, носени от религиозните евреи. Бел. пр.

[50] Най-старите граници на държавата Израел, от 1948 г. Бел. пр.

[51] Прави впечатление тясната прилика между тези закони и техните руски съответствия, с огромната разлика, че в Русия, разбира се, те отдавна са „законова“ реалност. Бел. пр.

[52] В момента на превода на тази статия, март 2018, Нетаняху се намира под тежка атака във връзка с обвинения в корупция и все още не е ясно дали ще успее да остане на поста или не. Бел. пр.

[53] Yekaterina Schulmann, „How Regime Self-Preservation Could Accidentally Democratize Russia“, Carnegie Moscow Center, 14 December 2017, available at http://carnegie.ru/commentary/75014.

[54] Andrei Kolesnikov, Denis Volkov, „The Perils of Change: Russians’ Mixed Attitudes Toward Reform“, Carnegie Moscow Center, 6 February 2018.

[55] „Putin Talks Power of Artificial Intelligence“, MSN, 12 September 2017.

[56] Виктор Дятликович, Филипп Чапковский „Кто есть кто и почему в российской элите“ «Социальная сеть» федеральных чиновников. Исследование «РР», Руский Репортер, 7 сентября 2011, №35 (213), http://rusrep.ru/article/2011/09/07/who_is_who.

[57] Роберт Музил. Човекът без качества. София: Атлантис-КЛ, 2009. Превод от немски Любомир Илиев.

[58] Artyom Lukin, „Putin’s Silk Road gamble“, Washington Post, 8 February 2018. Достъпна на: https://www.washingtonpost.com/news/theworldpost/wp/2018/02/08/putin-china/? utm_term=.c1c3c4772fae.

[59] В наши дни е широко разпространен аргументът, че животът на хората в номадската фаза от съществуването на човечеството (някъде допреди около 10,000 г. пр. н. е.) е бил значително по-щастлив и по-удовлетворителен от по-късната фаза на човешката цивилизация, свързана с уседнал живот и организирано селско стопанство. Самото разбиране на съществото на дискусията изисква доста продължително запознаване с основните ѝ положения.

За повече информация може да се започне със съответната статия от Уикипедия: https://en.wikipedia.org/wiki/Hunter_vs._farmer_hypothesis. Бел. пр.

[60] На много от западните езици думичката „пис“ звучи доста грубо, да не казваме директно неприлично (нещо като „пикая“ или „пикня“). Бел. пр.

[61] Книгата може да се намери на руски език в безплатен електронен вариант, на адрес http://tululu.org/b14721/. Бел. пр.

[62] Става дума за бойците от антикомунистическите части на полското съпротивително движение, които продължават борбата срещу окупаторите, този път съветски, след края на Втората световна война. В известен смисъл тяхната съдба е много подобна на онази на българските горяни. Бел. пр.

[63] Stand-up comedy е специален комедиен жанр, практикуван най-вече в англоезичния свят, при който актьорът, водещ спектакъла, разказва непрестанна поредица от всевъзможни вицове, смешки, свободни асоциации и прочие, в продължение на часове, обикновено прав/а пред микрофон (откъдето и названието – букв. „изправена комедия“). Бел. пр.

[64] Тоест места, където се повтарят единствено „факти“ и „истини“, които самите ние поддържаме – и по този начин ни се отнема самата възможност за изработване на самостоятелно, критично мислене, върху която се изгражда цялата идея за демокрация. Бел. пр.

[65] По името на Луис Брандайс – американски юрист, известен с борбата си срещу американските монополисти от първата половина на 20 век. Бел. пр.

[66] Големият срив на борсата от началото на 2000-те години, който сложи край на първата голяма и неоправдана вълна от оптимизъм, свързана с появата на Интернет, бел. пр.

[67] Договорът за свободна търговия между САЩ, Мексико и Канада, бел. пр.

[68] New York Times, 28 декември 1989, А13; International Herald Tribune, 12-13 май 1990, 6.

[69] The Times (Лондон), 27 май 1990 г.; Time, 21 май 1990, 34-35; Daily Telegraph, 29 март 1990, 13; New York Times, 27 февруари 1990, A10 и 9 април 1990, A6.

[70] Странно, че тази прогноза на Хънтингтън, за разлика от по-голямата част от останалите в този текст, се оказва толкова погрешна. Струва ми се очевидно, че той най-вероятно не познава дълбоко консервативните политики на Православните църкви, навсякъде. Собственото ми (напълно неспециализирано) мнение е, че в това отношение те се намират много по-близо до исляма, отколкото до католичеството и протестантството. И, разбира се, за това си има естествено историческо обяснение – за разлика от западноевропейското християнство, което отдавна вече е преживяло собствената си, силно кървава Реформация, нищо подобно не се е случвало никога в сферите на исляма или православието. Демократизацията на религиозните институции очевидно е не по-лесна за осъществяване от онази на политическите. Пространството си изисква своето време. Бел. пр.

[71] Джордж Ф. Кенан, Облакът на опасността (Boston: Little, Brown, 1977), 41-43.

[72] Виж Уилям Уолъс, „Трансформацията на Западна Европа“ (Лондон: Royal Institute of International Affairs-Pinter, 1990), 16-19.

[73] Вж. Даниел Келиър, „Политическите последици от реформите в Китай“, Comparative Politics 18 (юли 1986 г.): 488-490; и Андрю Дж. Натан, Китайска демокрация (New York: Alfred A. Knopf, 1985).

[74] Лушин У. Пий и Мери У. Пий, Азиатска власт и политика: Културните измерения на авторитета (Cambridge: Harvard University Press, 1985), 232-236.

[75] Ню Йорк Таймс, 15 декември 1987, А14.

[76] Го Чок Тонг, цитиран в Ню Йорк Таймс, 14 август 1985, А13.

[77] Общо взето изглежда, че далекоизточните демокрации, или поне високо развитите сред тях, се справят добре с това предизвикателство. Всички те – включително Япония, Корея, Тайван и донякъде Сингапур, който междувременно има жена-президентка от малайски произход – успешно преживяха смени на управляващите политически партии, а поне в Корея има и всички признаци за създаване на изключително активно и непримиримо гражданско общество, което успя да наложи не само свалянето, но и осъждането (за корупция) на последната корейска президентка, дъщерята на бившия диктатор Парк Чжон Хи. Бел. пр.

[78] Която липсва и при православието, разбира се. Равноправието (и конкуренцията, включително и такава за властта), между Кесаря и Бога, е западноевропейска идея, възникнала в резултат на конкретни обществено-политически условия (борба за власт между папите и западноевропейските владетели), които винаги са липсвали при православието и исляма. Библейското „Кесаревото кесарю, Божието Богу“, никога не е добивало политическа реалност на Изток преди настъпването на най-новата модерност. Бел. пр.

[79] Ърнест Гелнър, „[Излизането] от империализма“, The New Republic, 22 май 1989, 35-36; Р. Стивън Хъмфрис, „Ислям и политически ценности в Саудитска Арабия, Египет и Сирия“, Middle East Journal 33 (Зима 1979): 6-7.

[80] Виж в тази връзка статията Как се създават мюсюлмански демокрации?, Либерален преглед, 25.5.2011. Бел. пр.

[81] Виж в тази връзка статията Икономическо развитие и демокрация, Либерален преглед, 11.3.2017. Бел. пр.

[82] Световна банка, Доклад за световното развитие 1990 (Ню Йорк: Oxford University Press, 1990), 8-11, 16, 160; и Африка на юг от Сахара: От криза към устойчив растеж (Вашингтон: Световна банка, 1990 г.).

[83] Тази функционалност все още не е налична. Засега Алекса може да звъни единствено на хора, които имат точно същата интелигентна тонколона вкъщи – и освен това са се съгласили да бъдат в контакт с вас. Но телефонното разширение на технологията вече е обявено и много скоро всеки от нас ще има вкъщи интелигентен телефон, който може да взема решения (почти) независимо от нас. Мдаа, бъдеще, какво да го правиш?

[84] Тук само един кратък списък на английските думи, които звучат подобно на „смя се“ (лаф) и евентуално биха могли да бъдат разбрани погрешно от Алекса: baffe, blaff, braff, caffe, calf, chaff, draff, fraph, gaf, gaff, gaffe, graef, graefe, graeff, graf, graff, graph, haff, half, kaffe, laff, mb aff, naff, paff, pfaff, raf, raff, rhaphe, scaff, schaff, schlaf, schlaff, sclaff, shaff, skaff, spaff, staff, staph, straf, straff, taff, taffe, traff, wpafb, yaffe.

[85] Александра Маркарян. „Юлия Кръстева финтирала блестящо Държавна сигурност (из досието „Сабина“)“ – https://offnews.bg/litca/iulia-krasteva-fintirala-blestiashto-darzhavna-sigurnost-iz-dosieto-677741.html

[86] В. В. Маяковский. Стихотворения, поэмы, пьесы. Минск, 1977.

[87] Вж.: Николай Поппетров (съст.). Социално наляво, национализмът напред. Програмни и организационни документи на български авторитаристки и националистически формации. С. 2009. ИК Гутенберг; Румен Аврамов. „Спасение“ и падение. Микроикономика на държавния антисемитизъм в България 1940-1944 г. С. 2012. Университетско издателство „Св. Климент Охридски“; встъпителните текстове на Румен Аврамов и Надя Данова в Депортирането на евреите от Вардарска Македония, Беломорска Тракия и Пирот. Март 1943 г. Документи от българските архиви. Съставителство и обща редакция: Надя Данова и Румен Аврамов. т. I-II. Обединени издатели. С. 2013 (достъпно на: http://www.marginalia.bg/knigi/biblioteka-marginaliya-deportiraneto-na-evreite-ot-vardarska-makedoniya-belomorska-trakiya-i-pirot-mart-1943/); „Човешката цена на „националния идеал“„, разговор с Румен Аврамов във в-к Култура, 19 април 2013; Александър Везенков. „Спасяването на българските евреи – уникално ли е наистина?“, в-к Култура, 18 октомври 2013; Здравка Кръстева. „Правни аспекти на държавната антиеврейска политика в Царство България (1940-1944 г.)“, в: Албена Танева (ред.). Антиеврейското законодателство в Европа и България. Правни изследвания. С. 2015. Институт за модерна политика, Център за еврейски изследвания при СУ „Св. Климент Охридски“.

[88] Vichy France: Old Guard and New Order, 1940-1944. Alfred Knopf. 1972. Преведена на френски през следващата година и излязла във второ, преработено от автора издание на езика на оригинала през 2001 г.

[89] https://fr.wikipedia.org/wiki/Le_Chagrin_et_la_Piti%C3%A9

[90] До германската окупация на част от Италия през септември 1943 г. евреите в самата страна също не са депортирани.

[91] Унгария даже осъжда свои офицери, участвали в убийства на евреи извън границите на страната.

[92] Подобна интерпретация дават и други чужди историци. На базата на множество непознати дотогава материали от германските архиви, специалистът по проблемите на германската политика на Балканите през Втората световна война Xаген Флайшер приема, че като съюзник на Третия Райх правителството на Б. Филов е разполагало със значително по-широк периметър на действие в сравнение с правителствата на окупираните държави. Fleischer, H. Im Kreuzschatten der Mächte: Griechenland 1941-1944. (Okkupation-Kollaboration-Resistance). Frankfurt/Bern/New York, 1986 (= Φλάισερ, Χ.Στέμμα και σβάστικα, Η Ελλάδα της Κατοχής και της Αντίστασης, 1941-1944. Αθήνα: Παπαζήση, 2, 1995, 318. [Бел. Н. Данова.]

[93] За юридически анализ на статута на „новите земи“ и на гражданството в тях вж.: Здравка Кръстева. „Правни аспекти на държавната антиеврейска политика в Царство България (1940-1944 г.)“, в: Албена Танева (ред.). Антиеврейското законодателство в Европа и България. Правни изследвания. С. 2015. Институт за модерна политика, Център за еврейски изследвания при СУ „Св. Климент Охридски“.

[94] Годишнината от вдигането и предаването на германските власти през 1942 г. на над 13 000 евреи. Те са събрани на парижкия колодрум (Vel d“Hiv) и депортирани към лагерите на смъртта.

[95] Както и при останалите източноевропейски страни – Полша (27 764 долара), Румъния (22 347 долара), България (20 326 долара). Бел. авт.

[96] „Теорията“, според която 44-ят президент на Съединените щати, Барак Обама, е „незаконен“, тъй като не е роден в Америка. Бел. пр.

[97] Под „местнически“ в Америка се разбират тенденциите, според които родените в страната хора имат по-големи права от емигрантите. Нищо, че за една страна на емигранти такива претенции би трябвало да изглеждат повече от налудничави… Бел. пр.

[98] Американски местнически политик от 1930-те години, прототип на Уили Старк, главният герой от „Цялото кралско войнство“ на Робърт Пен Уорън. Бел. пр.

[99] Под названието „Позлатена епоха“ в американската история се разбират годините около и след Гражданската война до началото на 20 век. Характерно за това време е, че то е свързано както с огромен технологически и икономически напредък, така и с нечувана бедност и корупция в политическата система. Фразата се приписва на Марк Твен и си остава актуална и до днес като обозначение на нещо дълбоко фалшиво, скрито под лъскава повърхност. Бел. пр.

[100] За историческите основания и моралните аргументи на исканията за отделяне или възвръщане на територии, несправедливо отнети от друга държава при предходна анексия виж по-подробно в Brilmayer, Lea, „Commentaries on Lea Brilmayer, Secession and Self-Determination: A Territorial Interpretation: One Decade Later“ (2000). Faculty Scholarship Series. Paper 2439.
http:. В: digitalcommons.law.yale.edu/fss_papers/2439

[101] Гръцко-българската конвенция за доброволна размяна на населенията от 27 ноември 1919 г. За нея професорът по международно право Георги П. Генов пише: „В действителност, конвенциите за доброволното изселване най-вече тая за гръцко-българското изселване, послужиха само като средство да се изселят принудително малцинствените населения. Това беше скритата цел на гърците, когато те я предложиха на Парижката конференция, а последната я наложи на България“ В: Генов, Г. П. Междудържавно право. Том 2: Организация на мира; Право на войната; Неутралитет. София, 1939, с. 362.

[102] За период само от 8 години народностният състав в Беломорието се променя значително, като към декември 1920 г. българите са 34,5 %, а гърците 27 % от населението, а към май 1928 г. българите вече са 12,9 %, а гърците 72,4% от населението. Сравнено с данните за беломорското население от периода непосредствено преди Освобождението, обезбългаряването и съответното гърцизиране на тези земи е още по-драстично. Виж Райчевски, С. Беломорска България 1941-1944, София, 2010. с.64.

[103] European Holocaust Research Infrastructure. National reports. Bulgaria. Retrieved from: ehri-project.eu

[104] US Holocaust Memorial Museum. Holocaust Encyclopedia. Bulgaria. Retrieved from: ushmm.org.

[105] Yad Vashem, Righteous Among the Nations. Bulgaria. Historical background. Retrieved from: yadvashem.org

[106] Срещат се твърдения, че полемиката за възпоменателните плочи на царя и царицата започва след писма на български общественици и политици. Това не отговаря на истината. Фактите са други. Първите протестни писма са изпратени до инициативния комитет за създаване на гората и до Моше Ривлин, директор на Еврейския национален фонд, отговорен за парковете и горите в Израел, още през 1994 г., докато мемориалът е в идейна фаза, от израелци с произход от Македония и Тракия, от югославски евреи, от Съюза на гръцките евреи, оцелели от лагерите на смъртта. Подобни петиции и писма до президента на Израел, до председателя на израелския парламент, до Яд Вашем не затихват през целия период до откриването на мемориала и след това. In: Ofer, D. (2004). Tormented Memories: The Individual and the Collective. Israe“l Studies, 9(3), 137-156.

[107] Ibidem, p. 139.

[108] Заглавието на израелското издание е цитирано по Ofer, D. Op.cit., p. 140. Българското издание излиза под друго заглавие: „Извън хватката на Хитлер. Героичното спасяване на българските евреи.“ Бар-Зоар. М. Цит. съч.

[109] Роднини на загиналите пишат: „никога няма да забравим и никога няма да простим жестокостта на българите. От една страна, те спасиха евреите на България, но от друга страна, изтриха евреите на Македония и Тракия от лицето на земята“. Нисим Йош, председател на Асоциацията на македонските евреи пише: „До десетото поколение наследници на македонските евреи няма да се успокоят докато позорът [на паметника] не бъде премахнат от лицето на националната земя“. In: Ofer, D. Op.cit. 146.

[110] Ibidem, p.139.

[111] Ibidem, p.148.

[112] Ibidem, p. 155.

[113] Виж реплика на народния представител Дянко Марков към изказване на Гиньо Ганев в Стенограма от заседание на 37-то НС от 27 юли 2000 г.

[114] Ofer, D. Op.cit. p.139.

[115] Ibidem, 137-156.

[116] Става дума за срещата от 15 април 1943 г. на цар Борис III и министър-председателя Филов със Светия Синод, провокирана от писмо на висшите духовници, в което те за пореден път се застъпват за еврейското население. В протокола на Светия Синод изказването на монарха в частта относно евреите e протоколирано така: „Подчерта се в речта му големите пакости, които тоя спекулативен дух на еврейството от векове прави на човечеството изобщо. Тоя дух навсякъде е създавал омраза сред хората, безверие, морално разложение и родоизмяна сред народите. Тоя дух на спекула и отрицание е създавал и създава сред обществата и народите недоволство, спорове, конфликти, войни и злополуки. На тоя спекулативен дух в голяма степен се дължи и сегашният световен катаклизъм. Вярно е, че някои от големите народи добре използват събраните с тоя спекулативен дух богатства за еврейството. Други обаче от европейските народи са се уверили вече, че еврейската спекулация е фатална спънка за свободното тяхно духовно, културно и национално-стопанско развитие. У тях е узряло съзнанието, че колкото по-скоро бъдат освободени от влиянието и експлоатацията на еврейството, толкова по-скоро и по-здраво ще се засилва и укрепва тяхното национално чувство и тяхното родолюбие. А това може да се постигне, когато по законодателен ред се изземат от неговите ръце разните стопански, финансови, търговски и фабрични предприятия. Навсякъде в Европа са създадени вече и се създават законоположения в тоя смисъл. Създаде се такова и у нас – Закона за защита на нацията. Позната по своето родолюбие, родната ни Православна църква в случая едва ли би могла да бъде на друго мнение“. ЦДА, ф.791, оп. 1, а.е. 70, л. 88, 89. Оригинал. В: Коен, Д. Оцеляването…, 242-243.

[117] Интересно е да се отбележи, че първото пълно издание на съчиненията на световноизвестния турски поет и драматург се осъществява в Държавно издателство „Народна просвета“, София, през 60-те г. на миналия век.

[118] Наджи Ферхадов, „Диалог с последствия“, С., 1980, с. 56-57.

[119] „Един жена, един дете и един крава – / за тях всички думи са от мъжки род“, щеше да напише Наджи Ферхадов в „Неканени гости“. („Диалог с последствия“, С., 1980, с. 53).

[120] Наджи Ферхадов, „Диалог с последствия“, С., 1980, с. 57.

[121] Mehmet Türker, „Beyaz Ölüm“, İstanbul, 2012.

[122] Драматичният случай е описан след години от журналиста Хюсеин Тахиров, който се среща с родителите на повлечената от реката учителка. („Bir Anıt Taşının Öyküsü“, сп. Yeni Hayat – Нов живот, С., 1, 1968).

[123] Фехим Хюсеинов, „Граница“.

[124] Тоест не просто какви доходи имате, в абсолютни стойности, а и какво точно можете да купите с тях в съответната страна и икономическа система. 5000 долара са абсолютно различни стойности като нива на месечен доход, примерно в Америка и България. Бел. пр.

Table of Contents

Януари 2018

Земя: необитаемата планета Автор(и): Дейвид Уолас-Уелс

Правенето и развалянето на революциите Автор(и): Татяна Журженко

Възходът и падението на най-възхваляванияруски театрален режисьор Автор(и): Джошуа Яфа

Играта на Путин Автор(и): Юлия Йоффе

Предчувствие за септември Автор(и): Мюмюн Тахир

Падингтън, Коледа и Брекзит – или за сериозните политически послания в историята на едно мече Автор(и): Евдокия Борисова

Крайнодясното полско правителствои положението на жените в Полша Автор(и): Алекс Кокотас

От нацизъм към „никога повече“ Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Дзен или на лов за азиатски тигри Автор(и): Красимир Дамянов

Александър Везенков: 9 септември 1944 г. Автор(и): Щефан Трьобст

Защо комунизмът не е геноцид – част 1 Автор(и): Татяна Ваксберг

Циганската лъжица Автор(и): Красимир Дамянов

Елиф Шафак: Народите не винаги се учат от историята си Автор(и): Елиф Шафак

„Заробени“ в историята Автор(и): Стефан Дечев, Боян Лазаревски

Ескимоско иглу на припек Автор(и): Марин Дамянов

Защо комунизмът не е геноцид – част 2 Автор(и): Татяна Ваксберг

Що е джендър и има ли той почва у нас? Автор(и): Марио Игнатов

Февруари 2018

Идеята за Европа (Още една елегия) Автор(и): Сюзън Зонтаг

Отвъд голямото разтуряне: сигурността най-после се завръща в Европа Автор(и): Иван Кръстев

Силициевата долина и търсенето на вечния живот Автор(и): Тад Френд

Тайната вечеря Автор(и): Евдокия Борисова

Втора хирургия Автор(и): Красимир Дамянов

За Родината! За Сталин! Автор(и): Валерия Новодворская

Отварянето на севернокорейската мисъл Автор(и): Жиюн Баек

Полша копае дупка в паметта си Автор(и): Марси Шор

Политиката се намира в центъра на корейската Олимпиада Автор(и): Е. Тами Ким

Какво са правата на човека? Автор(и): Морис Кранстън

Кой е убил повече хора: Хитлер, Сталин или Мао? Автор(и): Иън Джонсън

Красотата убива Автор(и): Румен Леонидов

Как капитализмът променя съзнанието Автор(и): Джонатан Хейт

Пренаписването на историята в Източна Европа Автор(и): Волха Чарниш и Евгений Финкел

Тихата феминистка революция в арабския свят Автор(и): Хема Мартин Муньоз

Март 2018

Краят на стария Израел Автор(и): Алуф Бен

Русия след Путин Автор(и): Иван Кръстев, Глеб Павловски

„Дългата телеграма“ на Джордж Кенан Автор(и): Джордж Кенан

Пастирката или мъртвешкият шум Автор(и): Мюмюн Тахир

Най-еротичната година в живота на Пикасо Автор(и): Лара Марлоу

Може ли да има добро порно? Автор(и): Стоя

Работници от Германия, обединявайте се Автор(и): Катрин Бенхолд

„Смъртта на Сталин“ убедително представяужасяващата абсурдност на тиранията Автор(и): Маша Гисън

Може ли в Русия да се появи лесбийско семейство? Автор(и): Иля Бер

Картини от модерна Полша – част 1 Автор(и): Стивън Ерлангер

Homo sapiens, поне какъвто го познаваме,ще изчезне след около един век Автор(и): Ювал Ноа Харари

Миналото на Путин обяснява бъдещето на Русия Автор(и): Грегори Файфър

Провалът на британския мултикултурализъми добродетелта на взаимността Автор(и): Афшин Шахи

Април 2018

Прочистването на сложното полско минало Автор(и): Алиса Валес

Хомо Орбаникус Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Делото срещу Гугъл Автор(и): Чарлз Дюиг

Приветствайки новите ни господари, роботите Автор(и): Шийла Колхаткар

Третата вълна на демокрацията Автор(и): Самюъл Хънтингтън

Там, където Музеят на геноцида премълчава(най-вече) съдбата на евреите Автор(и): Род Нордланд

Смехориите и страховете на бъдещето, което вече чука на вратата Автор(и): Златко Енев

Юлия Кръстева и състоянието на дискурса… Автор(и): различни български интелектуалци,via Facebook

Юлия, мое недоумение Автор(и): Златко Енев

Ченгетата ни са по-добри от ченгетата ви – размисли относно досието на Юлия Кръстеваи българския академичен живот Автор(и): Димитър В. Атанасов

Всички разбират от досиетата на ДС(какво бе пропуснато при прочитана делото „САБИНА“ – Юлия Кръстева) Автор(и): Христо Христов

Поетът с две родини Автор(и): Евдокия Борисова

Многоликият Холокост: Класификацията на Робърт Пакстън Автор(и): Румен Аврамов

След любовта Автор(и): Момо Капор

Службата е била великодушна Автор(и): Илия Троянов

Пеперудата на Роршах Автор(и): Яна Букова

Април на село Автор(и): Мюмюн Тахир

Какво всъщност става с Източна Европа Автор(и): Джон Фефър

Правни аспекти на държавната антиеврейска политикав Царство България (1940-1944 г.) – Откъс Автор(и): Здравка Кръстева

Картини от модерна Полша – част 2 Автор(и): Марк Сантора и Стивън Ерлангер

Похвално слово за великомъченица Валентина Автор(и): Хюсеин Мевсим

Нелибералната революция в Източна Европа Автор(и): Иван Кръстев

Краят на демократичния век Автор(и): Яша Мунк, Роберто Стефан Фоа

Table of Contents

Януари 2018

Земя: необитаемата планета Автор(и): Дейвид Уолас-Уелс

Правенето и развалянето на революциите Автор(и): Татяна Журженко

Възходът и падението на най-възхваляванияруски театрален режисьор Автор(и): Джошуа Яфа

Играта на Путин Автор(и): Юлия Йоффе

Предчувствие за септември Автор(и): Мюмюн Тахир

Падингтън, Коледа и Брекзит – или за сериозните политически послания в историята на едно мече Автор(и): Евдокия Борисова

Крайнодясното полско правителствои положението на жените в Полша Автор(и): Алекс Кокотас

От нацизъм към „никога повече“ Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Дзен или на лов за азиатски тигри Автор(и): Красимир Дамянов

Александър Везенков: 9 септември 1944 г. Автор(и): Щефан Трьобст

Защо комунизмът не е геноцид – част 1 Автор(и): Татяна Ваксберг

Циганската лъжица Автор(и): Красимир Дамянов

Елиф Шафак: Народите не винаги се учат от историята си Автор(и): Елиф Шафак

„Заробени“ в историята Автор(и): Стефан Дечев, Боян Лазаревски

Ескимоско иглу на припек Автор(и): Марин Дамянов

Защо комунизмът не е геноцид – част 2 Автор(и): Татяна Ваксберг

Що е джендър и има ли той почва у нас? Автор(и): Марио Игнатов

Февруари 2018

Идеята за Европа (Още една елегия) Автор(и): Сюзън Зонтаг

Отвъд голямото разтуряне: сигурността най-после се завръща в Европа Автор(и): Иван Кръстев

Силициевата долина и търсенето на вечния живот Автор(и): Тад Френд

Тайната вечеря Автор(и): Евдокия Борисова

Втора хирургия Автор(и): Красимир Дамянов

За Родината! За Сталин! Автор(и): Валерия Новодворская

Отварянето на севернокорейската мисъл Автор(и): Жиюн Баек

Полша копае дупка в паметта си Автор(и): Марси Шор

Политиката се намира в центъра на корейската Олимпиада Автор(и): Е. Тами Ким

Какво са правата на човека? Автор(и): Морис Кранстън

Кой е убил повече хора: Хитлер, Сталин или Мао? Автор(и): Иън Джонсън

Красотата убива Автор(и): Румен Леонидов

Как капитализмът променя съзнанието Автор(и): Джонатан Хейт

Пренаписването на историята в Източна Европа Автор(и): Волха Чарниш и Евгений Финкел

Тихата феминистка революция в арабския свят Автор(и): Хема Мартин Муньоз

Март 2018

Краят на стария Израел Автор(и): Алуф Бен

Русия след Путин Автор(и): Иван Кръстев, Глеб Павловски

„Дългата телеграма“ на Джордж Кенан Автор(и): Джордж Кенан

Пастирката или мъртвешкият шум Автор(и): Мюмюн Тахир

Най-еротичната година в живота на Пикасо Автор(и): Лара Марлоу

Може ли да има добро порно? Автор(и): Стоя

Работници от Германия, обединявайте се Автор(и): Катрин Бенхолд

„Смъртта на Сталин“ убедително представяужасяващата абсурдност на тиранията Автор(и): Маша Гисън

Може ли в Русия да се появи лесбийско семейство? Автор(и): Иля Бер

Картини от модерна Полша – част 1 Автор(и): Стивън Ерлангер

Homo sapiens, поне какъвто го познаваме,ще изчезне след около един век Автор(и): Ювал Ноа Харари

Миналото на Путин обяснява бъдещето на Русия Автор(и): Грегори Файфър

Провалът на британския мултикултурализъми добродетелта на взаимността Автор(и): Афшин Шахи

Април 2018

Прочистването на сложното полско минало Автор(и): Алиса Валес

Хомо Орбаникус Автор(и): Ян Вернер Мюлер

Делото срещу Гугъл Автор(и): Чарлз Дюиг

Приветствайки новите ни господари, роботите Автор(и): Шийла Колхаткар

Третата вълна на демокрацията Автор(и): Самюъл Хънтингтън

Там, където Музеят на геноцида премълчава(най-вече) съдбата на евреите Автор(и): Род Нордланд

Смехориите и страховете на бъдещето, което вече чука на вратата Автор(и): Златко Енев

Юлия Кръстева и състоянието на дискурса… Автор(и): различни български интелектуалци,via Facebook

Юлия, мое недоумение Автор(и): Златко Енев

Ченгетата ни са по-добри от ченгетата ви – размисли относно досието на Юлия Кръстеваи българския академичен живот Автор(и): Димитър В. Атанасов

Всички разбират от досиетата на ДС(какво бе пропуснато при прочитана делото „САБИНА“ – Юлия Кръстева) Автор(и): Христо Христов

Поетът с две родини Автор(и): Евдокия Борисова

Многоликият Холокост: Класификацията на Робърт Пакстън Автор(и): Румен Аврамов

След любовта Автор(и): Момо Капор

Службата е била великодушна Автор(и): Илия Троянов

Пеперудата на Роршах Автор(и): Яна Букова

Април на село Автор(и): Мюмюн Тахир

Какво всъщност става с Източна Европа Автор(и): Джон Фефър

Правни аспекти на държавната антиеврейска политикав Царство България (1940-1944 г.) – Откъс Автор(и): Здравка Кръстева

Картини от модерна Полша – част 2 Автор(и): Марк Сантора и Стивън Ерлангер

Похвално слово за великомъченица Валентина Автор(и): Хюсеин Мевсим

Нелибералната революция в Източна Европа Автор(и): Иван Кръстев

Краят на демократичния век Автор(и): Яша Мунк, Роберто Стефан Фоа