Мястото на гей-тематиката в съвременните общества

Тематичeн сборник на списание

„Либерален преглед“

ЕКСТАЗ

Берлин, 2019

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс — Признание — Некомерсиално — Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

Съдържание

Списък на авторите

Статии

Последният мит:

Заклеймяването на хомосексуалността в Библията

Автор(и): Николай Атанасов

Да заминават за Конго!

Автор(и): Хилке Гердес

Бисексуалните видове

Автор(и): Емили Дрискол

Божественост и анално лепило

Автор(и): Диаманда Галас

Да бъдеш хомо в Истанбул

Автор(и): Мехмет Мурат Сомер

И отново за думите, дупките и някои неща, които остават след тях…

Автор(и): Златко Енев

Медийната видимост на хомосексуалността като парадокс

Автор(и): Николай Атанасов

Политиката и горделивата нетолерантност

Автор: Станимир Панайотов

Как е, когато се сваляш с някого от същия пол?

Автор(и): Криста Бъртън

Новаторска терапия за лечение на хомосексуалност

Автор(и): Десислава Петрова

Комунизъм и хомосексуализъм в България (1944-1989 г.)

Автор(и): Михаил Груев

Рисковано предложение

Автор(и): Маргарет Талбот

Когато „Ню Йорк Таймс“ излезе от килера…

Автор(и): Чарлз Кайзер

Отношението на студентите към хомосексуалността

Автор(и): Иван Евтимов

Как хомосексуалността е станала нещо нормално

Автор(и): Дейвид Розен

„Идея“ или „ефект“?

Автор(и): Самолет 005

Три мнения за хомосексуалността

Автор(и): Николай Гочев, Мария Иванова-Фьон, Александър Мануилов

Еволюционната мистерия на хомосексуалността

Автор(и): Дейвид П. Бараш

Нито ти, нито аз. И двете

Автор(и): Мишел Тий

Защо „да си роден гей“ е опасна идея

Автор(и): Шеймъс Кан

Подклаждането на открито анти-хомосексуални настроения в Полша

Автор(и): Роберт Биедрон, Ян-Александър Карон

Защо авторитарните водачи се страхуват от LGBT-правата?

Автор(и): Маша Гисън

Глобалната реакция срещу гей-правата

Автор(и): Омар Енкарнасион

Сексуалните промени в Турция

Автор(и): Кая Гендж

Двама бащи и бебето, което никога не са очаквали

Автор(и): Дениз Грейди

Списък на авторите

А

Атанасов, Николай 8, 126

Б

Биедрон, Роберт 453

Бъртън, Криста 185

Г

Галас, Диаманда 76

Гендж, Кая 473

Гердес, Хилке 31

Гисън, Маша 457

Гочев, Николай 342

Грейди, Дениз 484

Груев, Михаил 221

Д

Дрискол, Емили 37

Е

Евтимов, Иван 262

Енев, Златко 104

Енкарнасион, Омар 462

И

Иванова-Фьон, Мария 342

К

Кайзер, Чарлз 254

Кан, Шеймъс 413

Карон, Ян-Александър 453

М

Мануилов, Александър 342

П

Панайотов, Станимир 170

Петрова, Десислава 206

Р

Розен, Дейвид 292

С

Самолет 005 323

Сомер, Мехмет Мурат 98

Т

Талбот, Маргарет 243

Тий, Мишел 395

Статии

Последният мит:

Заклеймяването на хомосексуалността в Библията

Автор(и): Николай Атанасов

Почти всички погрешни митове за хомосексуалното желание (по Ги Окенгем) вече са опровергани. През 1990 г. Световната здравна организация премахва хомосексуалността от списъка на човешките заболявания, обявявайки, че не е болест, а вариация, обусловена от генетични, невробиологични, ендокринни, психологически и др. фактори. До този извод достигат десетки изследователи от цял свят и пилотните научни изследвания на някои от тях са представени в книгата на Чандлър Бър от 1996 г. „A Separate Creation“ („Отделно сътворение“ – прев. мой, Н. А.). Изучаването на хомосексуалното желание продължава и до днес с по-малко категорични отговори и с повече вяра в необходимостта да се задават въпроси. Сред малкото категорични отговори – сексуалната ориентация не е поведенчески избор, а генетична вариация, заложена у всяко дете преди раждане, и окончателно оформена преди четиригодишна възраст (Кинси 1948, ЛеВей 1994, Хемър 1995, Бър 1997). Също така, психичните и физиологичните заболявания, които често се срещат у представителите на сексуалните малцинства, са комплексни последствия от обществената опресия и от вътрешната репресия, и се срещат у всички видове социални малцинства (Ливайн). Световната здравна организация, заедно с Американските асоциации на психолозите и на психиатрите и много други здравни институции, изрично отричат, че хомосексуалността може да се лекува, и официално заклеймяват на уебстраниците си опитите в тази посока като неетични и потенциално деградиращи.

Друг опроверган мит е противоестествеността на хомосексуалното желание. Поддържан векове наред от политизирани интерпретации на религиозни текстове, митът, че влечението към собствения пол е перверзия и престъпление срещу природата, е развенчан от самата природа. През 1999 г. американският биолог и изследовател Брус Багемил за първи път събира и обобщава в една книга наблюденията на стотици зоолози от цял свят върху хомосексуалното поведение в животинското царство. Книгата е озаглавена „Biological Exuberance: Animal Homosexuality And Natural Diversity“ („Биологическо изобилие: Животинска хомосексуалност и природно разнообразие“ – прев. мой, Н. А.) и спира вниманието си само на птиците и на бозайниците, при които хомосексуалното поведение е добре документирано у над 500 вида.

Още един опроверган мит е неспособността на хомосексуалните да отглеждат деца и да бъдат добри родители. През 2004 г. гореспоменатите асоциации на психиатрите и на психолозите едновременно оповестяват нови резолюции, базирани на 30-годишни изследвания в областта, с които одобряват и насърчават осиновяването на деца от гей-семейства. Други държави, които са легализирали в различни степени осиновяването на деца от гей-родители, са Гуам, Андора, Белгия, Холандия, Швеция, ЮАР, Испания, Великобритания, Канада, Дания, Германия, Исландия, Норвегия, Ирландия, Австралия, Нова Зеландия, Израел. Списъкът с премахнати социални табута над сексуалните малцинства продължава…

Един от последните останали митове, около който продължават ожесточени спорове, е твърдението, че хомосексуалната любов е заклеймена в Библията. Настоящият текст ще се опита да защити тезата, че Библията не разпознава хомосексуалната идентичност и по тази причина не може да бъде експлоатирана като аргумент в съвременния дебат за любовта към собствения пол. В защита на тезата предстои кратък и неизчерпателен преглед на конкретните текстове, за които се твърди, че заклеймяват тази любов, както и преглед на някои техни интерпретации от съвременни библейски изследователи. Целта е не да се изведат окончателни заключения, а по-скоро да се провокира интерес към тази непопулярна в България тема.

Някои предварителни уговорки:

Медицинският термин „хомосексуалност“ е въведен за първи път през 1869 г. от австрийския писател Кароли-Мариа Бенкерт, но е популяризиран едва след 1886 от немския психиатър Рихард фон Крафт-Ебинг в историческото му изследване „Psychopathia Sexualis“ (Грийнбърг 1988: 409, 414). Преди медикализирането си в края на 19-ти век, влечението към собствения пол и сексуалният израз на това влечение не са били индикативни за определен тип човек или за стабилна сексуална ориентация, т. е. хомосексуалната идентичност е изцяло модерна конструкция, въпреки епизодичните си прото-появи в световната история (Бозуел 1980: 41-59). В този смисъл от критична важност е да се подчертае, че, поради времето на написването си, текстовете на Библията не познават такава идентичност (отчасти генетично предопределена, както вече е известно) и не я адресират. Библията адресира хетеросексуални хора, извършващи хомосексуални актове, противни на тяхната природа (МакНийл 1976: 41).

Първият и най-популярният цитат, използван за доказателство, че хомосексуалността е заклеймена от Библията, е следният:

„Тогава Господ изля върху Содом и Гомор сяра и огън от Господа от небето.“ – Битие (19:24).

Историята за наказанието над жителите на Содом и Гомор довежда до консенсус огромното мнозинство от съвременните библейски изследователи – грехът на наказаните не е хомосексуалното им желание, а негостоприемството им спрямо ангелите, приютени от Лот (Майнър, Конъли 2002: 2-6). В историята се твърди, че „Содомските жители, млади и стари, всичките люде отъ всякъде“ (Битие 19:4), заобикалят къщата на Лот и го призовават да покаже двамата мъже-гости, за да ги „познаят“ (от Иврит – yadha – срещана 10 пъти в Стария Завет със значение на хетеросексуален акт (МакНийл 1976: 43). Буквалната интерпретация на тези детайли, предполагаща, че всичките мъже от Содом са пожелали хомосексуално сношение с мъжете-ангели, е неправдоподобна според съвременните разбирания за съотношението между хетеросексуални и хомосексуални жители в който и да е град. По-правдоподобна е друга интерпретация. Древните евреи познават хомосексуалното изнасилване като наказание и унижение, практикувано и в Древен Египет, и в Ханаанските земи (Грийнбърг 1988: 127-135; Нисинен 1988: 48). Агресията на жителите на Содом се проявява в желанието им да унижат чужденците, което според някои изследователи се обяснява със страха от странстващи хора и недоверието към тях, типични за малобройните и затворени древни общности (Майнър, Конъли 2002: 5). Подобна интерпретация е подкрепена и от около 20 други библейски текста, нито един от които не определя хомосексуалното желание като греха на хората от Содом. Всички посочват негостоприемството и насилието над слабите и беззащитните като причина за наказанието от Господ. Парадоксът, разбира се, е, че векове наред хомосексуалистите са били преследвани и убивани на базата на тази библейска история. Друг парадокс е слабата популярност на два детайла от същата история – първо, в отчаян опит да омилостиви гневната тълпа, Лот предлага да даде двете си дъщери вместо гостите; и второ – след като напуска Содом и се отправя към планината с дъщерите си, те го напиват с вино и го изнасилват, за да заченат продължението на рода му (Битие 19:30-38).

Следващите два текста, за които се твърди, че осъждат хомосексуалната любов, са следните:

„С мъжко да не легнеш като с женско; това е гнусота.“ – Левит (18:22).

„Ако някой легне с мъжко, като с женско, и двамата са извършили гнусота; непременно да се умъртвят; кръвта им да бъде върху тях“ – Левит (20:13).

Интерпретацията на тези текстове би следвало да започне с други цитати от същите глави – 18:2-3, 18:24; 20:23. В тях изрично се подчертава, че дългият списък от забрани в Левитъ е предназначен да разграничи еврейската общност от езическите практики на египтяните и на ханаанските племена. Библейските историци твърдят, че в тези древни култури равностойната и дълготрайна любов между двама партньори от един и същ пол е била невъзможна по ред причини. Оцеляването на тези примитивни аграрни общества е било силно зависимо от отглеждането на потомството и от разделението на труда между мъжете и жените. При подобни обстоятелства единият от мъжете в една предполагаема хомосексуална двойка би бил принуден да поеме женските отговорности в домакинството, а присъствието му сред останалите жени в селото не би било толерирано (Грийнбърг 1988: 92). Авторите на законите в Левитъ очевидно не са имали предвид хомосексуалната любов, която познаваме днес, защото тя не е съществувала в съответния им исторически контекст. Тяхната представа за хомосексуалността е била информирана от коренно различни културни феномени, характерни за Древен Египет, който израилтяните са напуснали, и за Ханаанските земи, в които са се преселили. Много от древните племена в Ханаан са организирали религиозните си представи и ритуали около богинята на плодородието Ищар. В нейните храмове са се извършвали сексуални ритуали, за които се е вярвало, че допринасят за по-добра реколта и за повече продукция от добитъка. Сексът между двама мъже е бил само част от тези ритуали – в тях понякога са се включвали и всички членове на рода. Но най-популярният ритуал е бил дарението на семето на мъжете, с което се е печелело благоволението на Ищар. Това е ставало посредством специални монаси, назначени в храмовете, които приемали дарението буквално, физически – чрез анален секс с мъжете-поклонници от населението (Нисинен 1988: 41-42). Този ритуал е наречен от историците „култова проституция“ (в българския превод на Библията използваната дума е „мъжеложство“) и е споменаван в свещените текстове многократно, не толкова заради сексуалната си същност, колкото като форма на чуждо идолопоклонничество, наказуемо със смърт (МакНийл 1976: 56-60).

Освен култовата проституция, друг феномен от този исторически период, който оформя представите за хомосексуалността, е военната практика на подчиняване на враговете и на пленниците чрез изнасилване, особено в древен Египет (Брун 1967). Също толкова влиятелен е бил и приоритетът на продължаването на рода – пропиляването на мъжкото семе е било тежко престъпление, а безплодието се е смятало за божие проклятие (МакНийл 1976: 58). Очевидно е, че авторите на Стария завет, които и да са били те, не са имали нито една положителна представа за секса между мъже, нито са имали примери за стабилна и трайна хомосексуална идентичност. Те са вярвали в изначалната хетеросексуална природа на човека и затова е недостоверно да се твърди, че са заклеймили любовта между хомосексуални хора.

Останалите цитати, за които е прието, че осъждат хомосексуалността, са от Новия завет. Важно е да се подчертае, че и трите са в Посланията на апостол Павел, и Исус Христос никога не споменава нищо по въпроса според четирите евангелия. Изобщо Новият завет предлага съвсем общи напътствия за социално поведение и не съдържа конкретна позиция относно хомосексуалността. Адресирани са само най-важните морални въпроси и подробностите от всекидневния живот присъстват само като илюстрации. Нещо повече – никоя от книгите не предписва конкретна сексуална етика (Бозуел 1980: 117). Самият апостол Павел е живял в първата половина на първия век от н. е., но никога не е срещал лично Исус Христос.

Може би най-влиятелният текст във формирането на негативното отношение към хомосексуалното желание е в Послание към Римляните, 1:

„26. Затова Бог ги предаде на срамотни страсти, като и жените им измениха естественото употребление на тялото в противоестествено.

27. Така и мъжете, като оставиха естественото употребление на женския пол, разжегоха се в страстта си един към друг, струвайки безобразие мъже с мъже, и приемаха в себе си заслуженото въздаяние на своето нечестие.“

В гръцкия оригинал е употребено съчетанието „para physin“ (против природата). Апостол Павел употребява думата „physin“ още няколко пъти в посланията си (Гал. 2:15, Римл. 2:27, Ефес. 2:3 и др.), от което могат да се изведат две интерпретации за „противоестествено“. Едната – че става дума за природни наклонности, съзнателно изоставени, за да се експериментира с нови сексуални страсти; и втората – че се има предвид природата на „избраните“ (евреите), на които по законите на Левитъ се забранява секс със собствения пол (МакНийл 1976: 53-54). Според Бозуел (1980: 108-112) първата интерпретация е много по-вероятна, защото се потвърждава от цялостната логическа структура на Римляни 1. Градацията в този текст започва с 1:21, където езичниците отказват да прославят Господа; продължава в 1:23, където същите се кланят на създанията, а не на Създателя (идолопоклонничество); следва 1:26-27, където се отдават на страсти, противоположни на природата им; и накрая 1:28-31, където Бог ги изоставя и те живеят в неправда, омраза, завист и пр. Свети Павел очевидно има предвид хомосексуалните актове на хетеросексуални идолопоклонници, за които знае още от Стария завет. В този смисъл „Римляни 1:26-27“ не се отнася за хора, чието естествено влечение е към собствения им пол.

Останалите два текста от Посланията на апостол Павел се свързват от библейските изследователи с проблеми в превода. Първо послание към Коринтяните (6:9) гласи:

„Или не знаете, че неправедните няма да наследят Божието царство? Недейте се лъга. Нито блудниците, нито идолопоклонниците, нито прелюбодейците, нито малакийците, нито мъжеложниците…“

Според популярната интерпретация „малакийци“ означава феминизирани хомосексуалисти. Но не и според изследователите. В гръцкия оригинал думата е „malakoi“, с буквален превод „меки“. Много е важно да се направи разграничение между съвременните и древните представи за тази дума. Във времената на апостол Павел тя е поставяна най-често в морален контекст, със значения като „безволев“, „страхлив“, „разпуснат“, „мързелив“, „похотлив“ и пр. качества, приписвани тогава на жените. Още значения – мек „като жена“ и като фините материи на дрехите, носени от богатите хора (Бозуел 1980: 106-107). Но най-важната интерпретация идва от самата църква – векове наред, до Реформацията, теолозите (вкл. Тома Аквински) използват „mollitia“ (латинския еквивалент на „malakia“) със значение „мастурбация“. Т. е. самата употреба на „malakoi“ има дълга и превратна история, но никога не е посочвала хомосексуалистите като идентичност или като група до началото на 20-ти век (Бозуел 1980: 107). Промените в обществения морал след медикализирането на хомосексуалността през 19-ти век се отразяват и в преводите на Библията по цял свят.

Другият текст с проблемен превод е от Първото послание към Тимотей (1:10):

„за блудниците, мъжеложниците, търгуващите с роби, лъжците, кълнещите се на лъжа, и за всичко друго, що е противно на здравото учение“.

„Мъжеложниците“ е вероятно неточен превод на рядката гръцка дума „arsenokoitai“. Библейските изследователи не могат да открият употреба на тази дума, предхождаща Посланията на Павел. Ако той е искал да посочи обикновен хомосексуален акт, на негово разположение е имало множество подходящи думи за тази цел – paiderastes, pallakos, kinaidos, arrenomanes, paidophthoros (МакНийл 1976: 52). Очевидно авторът е търсел някакъв нюанс. Майнър и Конъли (2002: 18-22) излагат хипотезата, че „arsenokoitai“ означава мъже, които налагат волята си за секс над друг мъж в неравностойна позиция, посредством пари, власт и пр. Доказателство за това са употребите на думата в няколко текста, написани в по-късни времена (Майнър, Конъли 2002: 20). Друга хипотеза, този път на Робин Скрогс, допуска, че „arsenokoitai“ е съвкупност от две по-малки думи „arsenos“ и „koiten“, намерени в съседство в Левитъ (20:13), който Павел е чел в гръцки превод (Скрогс 1983: 85-86). Което ни връща обратно към „култовата проституция“ от Стария завет.

Каквото и да е имал предвид апостол Павел, не трябва да се забравя, че той никога през живота си не е срещал Исус Христос, а и самият Христос, според Четириевангелието, никога не е споменавал нищо за хомосексуалността. Що се отнася до апостол Павел – неговата представа за хомосексуалността е била информирана от традициите в Древна Гърция и в Древен Рим. Равностойната и трайна любов между двама мъже не е съществувала в тези общества, а сексуалните взаимоотношения са били строго регулирани от позиции на власт и заможност. Затова и текстът от посланието към Тимотей не се отнася нито за стабилни сексуални идентичности, нито за любовта към собствения пол.

В Библията има още два текста, които са косвено свързани с обсъдените по-горе цитати. Второзаконие (23:17) отново споменава култовата проституция (мъжеложството), а Юда (7) заклеймява жителите на Содом и Гомор заради влечението им към ангелската плът (Майнър, Конъли 2002: 6-7).

От всички прегледани дотук интерпретации е логично да се заключи, че библейските текстове не могат да предоставят адекватна информация, която да послужи в изследването на хомосексуалността. Едва през 20-ти век напредъкът на науките в индустриалните общества довежда до изработването на по-адекватен инструментариум, с който може да се подходи към модерния феномен на пълноценната любов между две човешки същества от един и същ пол.

ЦИТИРАНА ЛИТЕРАТУРА

Багемил 1999: Bagemihl, Bruce. Biological Exuberance: Animal Homosexuality and Natural Diversity. St. Martin’s Press, 1999.

Бозуел 1980: Boswell, John. Christianity, Social Tolerance, and Homosexuality. The University of Chicago Press, 1980.

Брун 1967: Brun, J. Edgar. „Old Testament History and the Development of a Sexual Ethic“. // The new morality. Continuity and dicontinuity. Hrsg. von William Dunphy. New York, 1967, s. 55-81.

Бър 1997: Burr, Chandler. A Separate Creation. Hyperion Books, 1997.

Бътлър 1990: Butler, Judith. Gender Trouble. Routledge, 1990.

Грийнбърг 1988: Greenberg, David F. The Construction Of Homosexuality. The University of Chicago Press, 1988.

Грот 2001: Groth, Nicholas A. Men Who Rape: The Psychology of the Offender. Perseus Publishing, 2001.

Хемър 1995: Hamer, Dean. The Science of Desire: The Search for the Gay Gene and the Biology of Behavior. Simon And Schuster, 1995.

Окенгем 1978: Hocquenghem, Guy. Homosexual Desire. Dangoor, Daniella, translator. Allison&Busby, 1978.

Кинси 1948: Kinsey, Alfred Charles. Sexual Behavior in the Human Male. W B Saunders Co., 1948.

Левей 1994: LeVay, Simon. The Sexual Brain. The MIT Press, 1994.

Ливайн 1979: Levine, Martine P. Gay Men. The Sociology of Male Homosexuality. Harper And Row, 1979.

МакНийл 1976: McNeill, John J. The Church and the Homosexual. Beacon Press, 1976.

Майнър, Конъли 2002: Miner, Jeff. Connoley, John T. The Children Are Free. Jesus Metropolitan Community Church, 2002.

Нисинен 1998: Nissinen, Martti. Homoeroticism in the Biblical World. Fortress Press, 1998.

Скрогс 1983: Scroggs, Robin. The New Testament and Homosexuality. Fortress Press, 1983.

Библия 1998: Библия. Ревизирано издание. Библейско дружество, 1998.

Николай Атанасов (род. 1978) е български поет и публицист, автор на стихосбирките „Ябълка“ (1999) и „Органични форми“ (Алтера, 2007). Съставител е на първото по рода си изследване на корените на българската гей-култура, публикувано в специален брой на „Литературен вестник“ (19, 2000), и разглеждащо представянето на хомосексуалността в различните изкуства от най-новата история на България.

Коментари (40)

- 07-08-2008|Guest User

Да… В древността сексът между еднополови не е бил хомосексуален, а ритуален (не е бил открит още тернимът „хомосексуализъм“). Спекулациите с Библията не само от вчера, но все пак един хомосексаулен човек, който и да е той, не е демон някакъв, нали така, не е нужно дотам да стига, че да чете нито Стария завет, нито Новия (четирите Евангелия), както „дяволът чете Евангелието“.

За информация на автора мога да добавя само, че апостол Павел се среща веднъж, един път, лице в лице с Христос, когато още не е Павел, а Савел, когато е отявлен гонител на християните. Тази случка е добре позната от Новия завет. „Савле, Савле, защо ме гониш?“ го пита Спасителят. „Мъчно ти е да риташ срещу ръжен“. Всички чуват гласа, но само Савел вижда Христос. Гонителят ослепява, водят го в дома на един християнин (където той самият става християнин, възвръща се и зрението му). Важнвото е, че след тази среща става обрат, огромен обрат в личността му. Гонителят Савел става един от двамата най-значими апостоли на християнството.

- 07-08-2008|Guest User – хм

мисля, че съвременна дискусия относно хомосексуализма трябва да се води извън библията. Библията не поднася адекватните норми, според които са регулирани обществените ни закони и граждански свободи, така че всяка секуларизирана дискусия би трябвало да се води не на базата на нейни текстове. Когато стане дума за легалиризиране на еднополовите бракове, абсолютно игнорирам религиозни аргументи на територията на която и да е т. нар. свещена книга.

- 07-08-2008|утопия

Би било прекрасно, но е невъзможно. Особено в България, където православният фундаментализъм тепърва набира сила. Елементарният политически популизъм също е немислим без подмазване пред църковната институция, я няма политика без популизъм у нас. В този смисъл е хубаво да бъде запозната публиката и със съвременните библейски изследвания на запад.

- 08-08-2008|мария

Ще кажа лично моето мнение по въпроса за хомосексуалните бракове. Бог , който е създателя на семейната уретба е определил че брака е между мъж и жена. Децата които се раждат са плод на връзка между мъж и жена. Никъде в Библията не се коментират еднополови бракове и отглеждане на деца от тях. Що се отнася до хомосексуализма , като влечение към собствения пол то за мен това си е определено анормално и но не бива да се заклеймява а да се търси начин да се помогне на тези хора. Поздрав!Благодаря на автора все пак за мнението и статията!

- 08-08-2008|парадиране – неприятно

Много ми е неприятно, когато хора като Мария парадират с религията си публично. Аз пък съм Будист и не вярвам във вашия бог. За мен библията е една голяма измама и е причинила много повече страдание на хората по света, отколкото добро. В името на вашите християнски „ценности“ са били избити милиони хора по цял свят, да не говорим за милионите оцелели, чиито животи са били съсипани, защото не са се подчинявали на „християнските“ църковни институции.

Ръцете на християнството са оцапани с толкова много кръв, че недоумявам, когато някой ми се изтъпанчи да парадира с религията си, и да ми говори за този отмъстителен, ревнив и варварски бог.

- 08-08-2008|Guest User

Брех, че боен будист… Една интересна статия, едно важно допълнение, две важни гледни точки на миряни, едно лично мнение на християнин и един боен будист, който по стар български навик обръща темата с главата надолу… Моето лично мнение, е, че в статията има истини и заблуди. Много добре написан текст и много интересен. Поздравления за автора и за редакцията. А на будиста ще кажа, че не е никакъв будист – вербалното насилие и обругаването на християнството не е от характерните черти на миролюбивия будизъм.

- 08-08-2008|парадиране – а?

Вербална агресия?? По стар български навик, на който истината не му е удобна, веднага я нарича вербална агресия.

„Обругаването на християнството“ е просто представяне на фактите. Християнството е кървава религия, не знам защо толкова много хора премълчават историческите факти.

Далай Лама също е коментирал насилието на организираните религии. Освен това да говорим за насилието на „християнството“ над хомосексуалните/или както ги нарича то „содомити“/, не е обръщане на темата с главата надолу, ами си е баш по темата.

Другарю Без име, хайде стига лицемерие, 21век е вече.

- 09-08-2008|Има ли значение?

Хайде стига се пеняви, български будисте. Индиректно статията е насочена съм всички онези, които смятат СВОЯТА истина за общовалидна (дали юдео-християни, будисти или педерасти, без значение). В статията авторът е повдигнал един въпрос, толкова стар, сложен и толкова заплетен, че демострации на знание като вашето, будисте, са просто смешни.

Моето скромно мнение, е, че сексът между мъже и мъже, жени и жени, е ненормален, но не и по-недостоен от, например, проституцията. Проституцията не е смъртен грях в Евангелието, Исус казва за доведената от фарисеите блудница „Който няма грях, нека пръв хвърли камък по нея“ и после ѝ прощава греховете. Сигурен съм, че същото щеше да се случи и ако бяха му довели педераст. Смятам, че по тая и по ред други причини статията е вярна в заключенията си. Така е според мен. Едно е сигурно – всяка форма на насилие и разврат е ненормална, всяка форма на истинска любов и приятелство е нормлна, а най-най-нормален е здравият разум.

И накрая – кой премълчава историческите факти, гневни будисте? Историческите факти ги търси по рафтовете на библиотеките, не по кръчмите и паланките.

Далай Лама е един много мъдър човек. Като е говорил, ти явно си зяпал и си си чоплел носа. Будизмът също е организирана религия. Далай Лама осъди насилието, което някои будистки монаси и организации предизвикаха в Китай. Не осъди правото им на недоволство, а НАСИЛИЕТО. Така, че будисте, ти имаш един много силен и мъдър религиозен лидер, чети му речите и не си пъхай гагата в неща дето не разбираш.

- 09-08-2008|парадиране – педерасти??

Самият факт, че ти употребяваш думата „педерасти“, показва че на тебе от нищо не ти разбира „гагата“. Политически коректната дума е „хомосексуални“.

А твоето скромно мнение, че сексът между мъже и мъже/жени и жени е „ненормален“, показва най-обикновени фашизоидни тенденции в мисленето ти. От Аушвиц насам никой няма авторитетът да определя кое е „нормално“.

Според теб хомосексуалността е „разврат“? А според библията твоят разврат е да правиш секс с жена си, без да произвеждаш деца. Кое тогава е „истинска любов“? И какво според теб е „здрав разум“ – да наричаш хомосексуалните „педерасти“ и любовта им „разврат“? Много си зле.

Будизмът е може би най-не-организираната религия сред големите, защото е крайно де-централизирана. Тя не проповядва, че бог е постижим само чрез институцията на някаква църква или на някакво лице, за разлика от големите западни религии. Тя проповядва търсенето на бог в себе си, без корумпирани посредници като папата или като жалките български „патриарси“.

Аз не съм практикуващ будист, а просто споделям някои от будистките учения. И никъде не съм твърдял, че съм специалист, само посочих исторически факти като Кръстоносните походи, които са компрометирали завинаги християнството, или която и да е организирана религия.

Ти май си много по-гневен от мен, драги. И престани да употребяваш думата „педерасти“, моля те. Издава тоталитарни комплекси.

- 09-08-2008|Златко – Безполезни спорове

Моля коментиращите да избягват навлизане в спорове, които имат само малко общо с темата на статията и по същество са просто дрязги.

- 26-08-2008|е и? – „свети“ павел

Първо на първо, нямаме категорични археологически доказателства, че дори самият Исус е реална историческа фигура, освен библейските текстове. Някои учени като Харолд Блум твърдят, че той е просто литературен герой, пренаписан като реално лице на Никейския събор от четвърти век за целите на Римската империя.

И второ на второ – дори Исус да е реално историческо лице и дори „свети“ павел да го е срещал – това не променя ксенофобските му и мизогинистични послания, нито неадекватността на измишльотините му към съвременния дебат за хомосексуалността. А самият Исус не е обелил нито дума за хомосексуалността, дори и според четирите евангелия.

- 27-08-2008|кхи-кхи – Norman?

„Norman, is that you?“

Много самоомраза, драги – трагичен психически дефицит. Така е като си прикрит и се срамуваш от желанията на твоя сфинктер. Още ли сваляш учениците си във Френската гимназия? Няма ли да те арестуват най-накрая? Добре че поне от Алтера те уволниха, че интригите ти нямат край.

- 28-08-2008|Мечо Пух

Моля администратора да изтрие коментарите на Норман, които са абсолютно безполезни и изложени по такъв начин, че подхождат повече на издание, което вероятно Норман би продуцирал с удоволствие, например, не се сещам за пример, защото не чета толкова долнопробни издания:))), но моля да ги изтриете.

Няма право да говори този, който не може да каже нищо и нито една либерална теория не може да ме убеди в обратното.

Както вече съм казвал, някои съм умни, други не са:)

Моля „Либерален Преглед“ да отстоява позициите на първите.

- 28-08-2008|Admin – Относно т. нар. „Норман“

Ще направя всичко възможно да не допусна повече коментари от подобен род. Опитът ми обаче показва, че хора като „Норман“ се превръщат в досадна за всички машина за бълване на помия, която няма как да се спре. Горкият ще продължава да лее омраза, а аз ще продължавам да трия.

- 28-08-2008|кхи-кхи – Норман

Оставете го да я лее :)

Получава се обратен ефект! Расате по същия начин се засили да лее помиите си, но с това по-скоро помогна на българските гей активисти, защото принуди всички телевизии да стигнат до категоричното заключение, че хомосексуалността не е педофилия. Неведоми са пътищата Божи и хомофобите не вървят по тях :)

- 28-08-2008|Мечо Пух

Ако някой има нужда от помия, да се залива. Ефектът не е обратен, а просто непропорционален. Изданията са пълни с глупави мнения на глупави хора. Аз нямам нужда от глупави мнения, за да се чувствам умен. Имам нужда от смислен диалог и мед, естествено!

- 30-08-2008|kris

Ура! Нека всички да станем хомосексуалисти. Така ще намалим населението и глада. Библията осъжда хомосексуализма като гнусота, ужасен грях колкото и на господин Либерален да не му харесва. Истината е, че юдео-християнския Бог е единствения стандарт, а Той казва:“С мъжко като с женско да не легнеш това е гнусота“. Това се отнася за всички, а не само за ритуалните проститутки. Глупаво е да се твърди, че Бог бил забранил само на израилтяните хомосексуализма. Чрез техния морален закон Той е показал какво изисква от другите народи и какви са неговите норми.

„Не се лъжете Бог не е за подиграване, защото каквото посее човек това и ще пожъне“

- 10-01-2009|nezvan – Предпоследният мит за Библията

Поздравявам автора за информативната статия, ползваща резултатите на много научни изследователи, за да ги сумира в своето – вероятно заимствано също така – гледище, че Библията (и Стар, и Нов Завет) не разпознава хомосексуалната идентичност, а само хетеросексуалната. Но така, както се представят нещата тук – че става дума за сексуални актове на мъже с мъже (защото само такива бяха примерите от Библията) като знак на унижение на едните от другите и на упражняване на власт от едните над другите чрез поставянето на слабите и подчинените мъже в женска позиция – се пропуска нещо много важно: а именно, че тук не се отнася нито до хетеро-, нито дори до хомо-, а до бисексуализъм. Тъй като в аналза си, така или иначе, всички си служим с модерни термини (след медикализирането на сексуалното поведение през ХІХ в., както добре посочва авторът), би трябвало да сме още по-точни в научния си апарат. Ако желае, нека авторът на тази статия помисли върху това и си набави съответния изворов и академичен материал. Впрочем, в изследването на Милена Кирова „Библейската жена“ се говори за нещо подобно, но – естествено – с обратен знак: поставянето на силната и овластена жена спрямо „другата“ в мъжка позиция. Това също е много интересна и със сигурност провокативна версия на старозаветна интерпретация! Двете гледища като че ли се допълват съобразно избраната полова перспектива към обекта за анализ. Оставям настрана собственото си доверие в тези становища…

Нека все пак отбележа две неточности, от моя гледна точка, в горната статия:

1. Останах с впечатление, че авторът изравнява и синонимизира явленията ритуална проституция и мъжеложство. Не би трябвало. Първото понятие е значително по-широко от второто и включва женска ритуална (при това хетеросексуална) проституция. Ето проблематичният цитат от статията: „Този ритуал е наречен от историците „култова проституция“ (в българския превод на Библията използваната дума е „мъжеложство“)“.

2. Другото, което подлежи на оспорване, според мен, е твърдението на автора за нелегитимния статут на любовта между мъже в Древна Гърция. Коя друга, ако не любовта между мъже, пропагандират Платоновите диалози например? Ето проблематичният цитат: „апостол Павел – неговата представа за хомосексуалността е била информирана от традициите в Древна Гърция и в Древен Рим. Равностойната и трайна любов между двама мъже не е съществувала в тези общества, а сексуалните взаимоотношения са били строго регулирани от позиции на власт и заможност“.

3. Освен това покрепям казаното от първия коментатор на статията.

Пожелавам успех на автора в бъдещи проучвания!

- 20-01-2009|николай атанасов – nezvan

няма термин „бисексуализъм“. Окончанието „-изъм“ означава принадлежност към идеология, а понякога и болестни състояния. Правилната /и политически коректната/ дума е „бисексуалност“.

Както „хомосексуалността“ и въведената 11 години по-късно „хетеросексуалност“, така и „бисексуалността“ са модерни езикови конструкти, чиято употреба относно библейските времена е анахронична и поради това условна. Не става ясно какво се има предвид под „научен апарат“, но претенцията, че всички посочени примери могат да бъдат обобщени като „бисексуалност“ е несъстоятелна.

към 1. Никъде в статията термините „култова проституция“ и „мъжеложство“ не са изравнени. Мъжеложството е посочено като частен пример за „култова проституция“. Българският превод на Библията прави това изравняване, а аз съм посочил надлежно източник на по-обширна аргументация по въпроса – книгата на МакНийл.

към 2. В книгите на Бозуел и на Грийнбърг, както и в „100 Years Of Homosexuality“ на Дейвид Халперин (която не съм посочил), има пространни изложения за любовта в Древна Гърция. Любовта между двама възрастни мъже е била повод за присмех според много запазени паметници. Единствено приемлива, институционализирана и възпявана е била любовта между възрастен мъж(ментор) и младо момче(ученик). При това традицията е повелявала момчето да се съпротивлява и да не показва удоволствието си, а един вид да дарява тялото си в знак на разбиране и съчувствие към своя ментор. Разбира се, че равностойна любов между възрастни мъже винаги е имало, но за нея не се е писало, тя не е била възхвалявана в литературни произведения, поради което се предполага, че и Св. Павел не е бил запознат с нея. Както съм посочил, Скрогс е изложил много убедителна хипотеза, че Св. Павел е информирал мнението си и от книгата Левит в Стария Завет.

към 3. С днешна дата има известен консенсус, че Библията не може да се използва като източник на информация за исторически събития. Мислих, че това е елементарно, и затова не отделих място да обясня кои точно учени не смятат срещата между Павел и Христос за състояла се. И аз така, с риск да ви разочаровам, ще добавя че нямаме категорични исторически доказателства дори за съществуването на реалната историческа фигура „Исус Христос“, освен самите библейски текстове.

Не можем да потвърдим, че всяка притча изхожда от конкретна историческа случка. Ето например унищожаването на Содом и Гомор все още не може да бъде категорично доказано от археолозите. Дори географското местонахождение на тези древни градове не е потвърдено все още. В този смисъл „съгласието“ ви с коментар No1 е напусто. Ето ви един линк на първо време, тръгнете от него и си набавете по-добри източници: http://en. wikipedia. org/wiki/ Paul_the_Apostle#cite_note-4

Желая ви по-внимателно и по-нетенденциозно четене.

н. а.

- 07-02-2009|Гост Филип – библията

Разбира се, е има и други исторически източници за съществуването на Иисус – вж. поне Йосиф Флавий, ръкописите от Кумран, които говорят за Учителя и др. Да се цитира wikipedia обаче е профанно. Огромната част от статиите ѝ са под всякаква критика.

- 25-02-2009|Гост – wikipedia

„тръгнете от него и си набавете по-добри източници…“

- 31-07-2009|aoumi – soul force

Великолепна статия, благодаря на автора за положения труд. Може би най-хубавото нещо, което съм чел, наред със статията на Mel White „What the Bible Says – And Doesn’t Say – About Homosexuality“. Има много допирни точки и разглежда почти същите въпроси, забелязах че липсва в цитирана библиография и затова я препоръчвам на всички:http://www. soulforce. org/article/homosexuality- bible-gay-christian

Може да бъде изтеглена и в pdf формат:http://www. soulforce. org/pdf/whatthebiblesays. pdf

Поздрави.

- 07-11-2009|GIVKO – lubovta e drugo nesto

OT BIBLEISKITE TEKSTOVE IZLIZAT ISTINI KOITO NE SE HARESVAT , NEUDOBNI SA. NO TOVA E BOZIA STANDART E VISOK SASHTO KATO NAGRADATA-VECHEN ZIVOT. PROBLEMA E CHE, HORATA NE VIARVAT ISAMO PORADI TOVA SA OSADENI, TAKA KAZVA BIBLIATA-BOG. STATIATA E NISTO POVECHE OT MNENIE. IKATO TAKOVA ZASLUZAVA ISLUSHVANE. TOLKOVA. BIBLIATA KAZVA KAKVO DA SE PRAVI I KAKVO NE. I HRISTOS NE GOVORI DIREKTNO ZA HOMOSEKSUALIZAM-KAKVA DALGA DUMA!, NO POSTAVIA MORALEN STANDART PO VISOK OT UDEISKIA, TOVA OT SAMO SEBE SI IZKLUCHVA HOMOSE-TA. AKO RAZBIRAHTE PONE MALKO SMISALA NA DUMITE POKAIANIE IBLAGODAT, NIAMASHE DA GOVORITE POVECHE NA TAZI TEMA. BOG DA VI BLAGOSLOVI.

- 07-11-2009|Златко

Благодаря, Живко!

А сега, ако ти остане време, моля те прочети текста „Божественост и анално лепило“, който, ако не ме лъже усещането, е адресиран преди всичко към хора като теб.

- 07-11-2009|aoumi

Тъжно е, че все още има хора като Гивко… Вече започвам да се убеждавам, че неграмотността и хомофобията са много тясно свързани…

- 07-11-2009|мнение

Преди Живко да бъде разкъсан на парчета, нека отбележим с какви думи е започнал -- любовта е друго нещо --, и с какви е завършил -- Бог да ви благослови --

Към Живко – жестоко е да казваш, че хората са осъдени, дори само защото не вярват. С едната благославяш, с другата осъждаш. Припомни си Римляни 2 – оставам на теб да намериш точния параграф.

Към Aуми -- неграмотността и хомофобията са тясно свързани -- но непознаването и нежеланието Свещените книги да бъдат разбрани също осакатяват човека…

Хомосексуалността е личен проблем, дискриминацията на база сексуални предпочитания не се различава от дискриминацията на база цвят на кожата, вяра, произход и пол.

Хомосексуализмът става проблем когато нанася социална вреда, и в повечето случаи той не нанася такава, спомням си само за едно престъпление, на Джордж Майкъл, който в момента слушам, но той не бе осъден за хомосексуализъм, а за нарушаване на обществения ред.

Хомосексуалистът може да е християнин, музикант, генерал или философ. Как може да бъде защитена тезата за хомосексуалист – християнин. Лесно, ако здравият разум и обикновената чувствителност не помогнат, ако познанството ни с гей не помогне, то Светото писание идва на помощ -- отново Римляни, този път глава 7.

- 07-11-2009|aoumi

Не познавам Библията в детайли, но под „неграмотност“ имах предвид начина, по който беше написано мнението, а не Светото писание. Защото Гивко чете евангелието както го чете дядо ми. Горещо му препоръчвам да се образова, защото докато има хора като него нищо няма да се промени…

- 07-11-2009|aoumi

…а и силно се съмнявам, че има умствения капацитет да го разбере… Ето тази истина вече е „неудобна“ и никак няма да му се хареса.

- 08-11-2009|givko – ima samo edna istina ne mnogo

radvam, se che ima takava reakcia. Nai lesno e da se nahvarlish srestu niakogo. sega ste se opitam da vi kaza nesto, moze i da cheta bibliata kato diado mi ili diado ti , no tova chetene mi dade moeto prostichko razbirane itova me osvobodi ot17 godini droga. viarno e che ne sam mnogo obrazovan. niama kak. ne sam se izvratil v madruvaniata si. bibliata espasitelna za vsichki hora, no tozi koito otyva pri boga triabva da viarva che toi sastestvuva. az rabotia s hora s problem droga zastoto bog mi dade svoboda ne za dapravia kakvoto si iskam. da sluzi zivota miza negova proslava a ne da obiasniavam kolko normalno e da si liagash s maze. zastoto ne e. Bog da vi blagoslovi

- 08-11-2009|givko – za osazdaneto

Mark16:14-20 dumi na isus

- 08-11-2009|от същага страна

Друже, Живко, това е единственото доказано място при Марк, което не е написано от Марк, а допълнено години по-късно. Затотва не го цитирай, различава се тотално по стил и дъблочина от всичко останало. В англо езичните библии затова е написано в италикс. Иначе, вярата ти заслужава похвала!!! Започни да дълбаеш в смисъла на главите, които ти писах.

- 08-11-2009|aoumi

Не съм предполагал, че религиозния фанатизъм е толкова деградивен и убийствен за човешката психика, но вече се убедих. Дори и да има само една истина, Живко е доста далеч от нея… А това „prostichko razbirane“ изглежда е за простичките хора. Щом учените още не са намерили отговор на въпроса защо някои хора са хетеро, а други хомосексуални, мислиш ли, че ти си достигнал до истината със своето „prostichko razbirane“? Евала, че си намерил упора в религията, но не се изказвай по въпроси, за които нямаш ни най-малка представа. Отвори някой сайт, купи си книга, прочети за хомосексуалността, за пореден път – образовай се… Не бъди кон с капаци. Защото невежеството убива.

- 19-12-2009|polaris – Регламенти

Почти всяка религия в стремежа си да подреди и подчини живота на своите последователи налага някакви ограничения или регламенти, било взаимоотношенията между Бога и „неговия народ“ или храната дори ако щете. Вижте защо: „От всички животни, които са във водата, яжте тия, които имат пера (перки) и люспи във водата, моретата, или в реките; тях да ядете. Всички пък плаващи във водата и живеещи в нея, било в морета, било в реки, които нямат пера и люспи, мръсни са за вас. Те трябва да бъдат мръсни за вас, месото им не яжте и от труповете им се гнусете.“ (Лев. 11:10-11) Така извън рибното меню се оказват всякакви морски деликатеси като раци, омари, сепии, октоподи и всички хрущялни риби от рода на есетрата.

- 19-12-2009|Гост – re: Регламенти
polaris писа:

Почти всяка религия в стремежа си да подреди и подчини живота на своите последователи налага някакви ограничения или регламенти…

Защо мнозина от хората, които не вярват, за кратко се ровят из Стария Завет, като има Нов, за да повярват, че няколко пасажа, извадени от историческия и смисловия им контекст, помагат тайнството на вярата и религията да бъде разбрано.

Да вярваш наистина не е лесно, нито просто, дори апостолите Христови не се имали необходимата вяра. Какво остава за нас? Но малко вяра е нужна, малко хора я притежават, а тези които я имат светят. Те не говорят за вярата директно. Аз съм от малцината християни, които все още проповядват открито и съм на път да вляза в армията на „тихите.“ Един от най-добрите съвременни български певци, с когото ходехме заедно на църква като ученици (няма да повярвате кой е), и пеехме химни, направи чудесен хит, преди две три години, и колко много българи днес обичат тази песен (има близо 100 000 посещения в youtube), и колко малко от тях знаят, че това е истински госпел… затова песента е толкова въздействаща… Там където Духът се е докоснал има сила…

Да се върна на диетата.

Споменатата диета, в Левит, е с цел диваците да бъдат научени да ядат нормална и полезна храна. Диетата е писана хиляди години назад и между впрочем все още е валидна от медицинска гледна точка.

По важното обаче е какво казва Исус – „не това, що влиза в устата, осквернява човека, а онова, що излиза из устата, то осквернява човека“ (Мат. 15:11), в Новият завет правилата за хранене са изоставени (и още много други ритуални и регулативни норми)…

- 19-12-2009|polaris – …Не е за вас да знаете…

Не от устата. Тя е само инструмент. Ето откъде – Евангелие от Матея, глава 15, стих 19 и 20 – защото от сърцето излизат зли помисли, убийства, прелюбодеяния, блудства, кражби, лъжесвидетелства, хули:

това осквернява човека… Това е Божие слово! Обърнете внимание на последните две действия от поредицата!!! А относно Църквата – тя винаги си е била и ще бъде една. И не Църквата е разделена, а хората са… Евангелие от Йоан, глава 5, стих 45…но разбрах ви, че нямате в себе си любов Божия!

- 19-12-2009|polaris – И още нещо

За тези които отричат Сина…Обичайте без да сте Го видели, вярвайте без да сте Го виждате…“Блажени, които не са видели и са повярвали“ (Иоан. 20:29); „Не съдете, за да не бъдете съдени; защото с какъвто съд съдите, с такъв ще бъдете съдени“ (Мат. 7:1-6); Апостол Павел, като ни склонява към благоприлична свобода, споменава кръста и кръвта Господня и ни убеждава с тези думи: „Вие сте скъпо купени; не ставайте роби на човеците.“ (1Кор. 7:23-27) „и ще познаете истината, и истината ще ви направи свободни.“ (Евангелие от Йоан 8:32) Мир на всички!

- 19-12-2009|Златко

Сега остава само да се появи някой, който да започне да цитира от Червената книжка на Мао – и всичката ще я втасаме.

Поларисе, стига толкова. Просто е дразнещо, когато някой се изправи на мегдана и започне да плещи нещо си, за което никой не го пита. Казвам ти го човешки, усети се най-после!

- 20-12-2009|aoumi – …

Горещо препоръчвам книгата на Доукинс „Делюзията Бог“ на всички фанатизирани малоумници. Ако наистина имате нужда от религия, уповавайте се на нея и си вярвайте в каквото искате, но не се осмелявайте да осъждате хората по собствените си извратени норми. Има хора със слаба психика и такива, които страдат от тежка форма мозъчен дефицит – трябва да има на какво да се уповават, никой не е против такова нещо. НО ПРИПОМНЯМ ДУМИТЕ НА УАФА СУЛТАН: “YOU CAN BELIEVE IN YOUR STONES AS LONG AS YOU DON’T THROW THEM AT ME.” Никога не го забравяйте. Може би един ден хората ще осъзнаят истината, че няма нищо по-гнусно от религията, която убива всичко човешко. Но това ще стане едва когато се повиши нивото на образованост и хората вече имат съзнанието и разума да отхвърлят отмрелите догми на религията. БТУ има нов термин, с който се назовава религиозната делюзия – релюзия, сами си направете изводите.

- 08-07-2010|laetitia – ……….

Не одобрявам нападките към християнската религия! И тази статия аз много внимателно я прочетох. Статията много ясно защитава хомосексуализма. А и за тези читатели, които са написали некви коментарчета колко да не е без хич мога да кажа, че умът им е ограничен и са в някаква светска измама. Исус Христос не е споменавал в евангелието нищо за хомосексуализма, защото Той не е дошъл на тази земя да СПАСЯВА сексуалната ориентация на хората, а да спаси душата им! Журналиста го съвтвам да прочете много внимателно евангелието, ако изобщо някога го е чел или само е ровил за малко за да подхвърли няколко факта и да заблуждава хората. Да, има религиозни фанатици и те са абсолютно много на тази земя. Фанатиците си вярват че са в пътя на истината, но изобщо не е така, те просто страдат от психически отклонения. „Мнозина са призовани в Христа, но малцина са избрани“. Това е всичко, което мога да вш кажа!

- 05-07-2011|майсил – re: …
aoumi писа:

Горещо препоръчвам книгата на Докинс „Делюзията Бог“ на всички фанатизирани малоумници. Ако наистина имате нужда от религия, уповавайте се на нея и си вярвайте в каквото искате, но не се осмелявайте да осъждате хората по собствените си извратени норми. Има хора със слаба психика и такива, които страдат от тежка форма мозъчен дефицит – трябва да има на какво да се уповават, никой не е против такова нещо. НО ПРИПОМНЯМ ДУМИТЕ НА УАФА СУЛТАН: “YOU CAN BELIEVE IN YOUR STONES AS LONG AS YOU DON’T THROW THEM AT ME.” Никога не го забравяйте. Може би един ден хората ще осъзнаят истината, че няма нищо по-гнусно от религията, която убива всичко човешко. Но това ще стане едва когато се повиши нивото на образованост и хората вече имат съзнанието и разума да отхвърлят отмрелите догми на религията. БТУ има нов термин, с който се назовава религиозната делюзия – релюзия, сами си направете изводите.

Книгата на Докинс си има слабости. Почети малко из нета.

Да заминават за Конго!

Автор(и): Хилке Гердес

Изненада

Една жена стои на ъгъла и държи в ръка малък картонен плакат, на който е изобразена Божията майка, а под нея е написано „Хомосексуализмът е грях срещу Бога“. Един двайсетгодишен младеж с изрусени коси и верижка с кръстче на врата започва с нея бурен словесен дуел. Откъм малката тълпа, която е заобиколила двамата, от време на време се дочува по някое изречение. Един стар мъж, под ръка със съпругата си – тип среден гражданин – казва съвсем спокойно, че всеки може да бъде какъвто поиска. Случаен минувач вика към госпожата, че стига толкова със забраните, Чаушеску е мъртъв. Никой не се застъпва за жената. Хората по-скоро се надсмиват над мисионерската ѝ жар.

Тази малка и спонтанна дискусия на ръба на първия Гей-парад в историята на страната, който беше проведен през 2005, удивява чуждестранната наблюдателка. Тя очакваше повече подкрепа за хомофобското мнение, защото а) едно консервативно тълкуване на християнската вяра е дълбоко вкоренено в мисленето на мнозина тук и б) хомосексуализмът е легален едва от около четири години насам. Наистина ли румънците са по-толерантни към хомосексуалистите, отколкото тя е предполагала?

На този въпрос отговаря Флорин Бухучеану, ръководителят на accept, с ясно „Не“. Accept, една румънска неправителствена организация, възникнала през 1996 г., се ангажира със защитата на правата на LGBT (лесбийки, гейове, би- и транссексуални). На уебсайта на организацията са документирани типични случаи на дискриминация в годините около 2000. Но и днес, повече от четири години след премахването на забраната върху хомосексуализма, се случват нападения, или някои LGBT биват третирани като криминални престъпници. Както и преди те имат трудности на работното място или в семейството, ако решат да престанат да играят обичайната игра на криеница със собствената идентичност.

Да, в Букурещ нещата са по-либерални, отколкото на много други места, но организирането на първия гей-парад беше изключително трудно. Едва след като офисът на кмета беше блокиран от хиляди протестни писма и телефонни обаждания от страната и преди всичко от чужбина, след като министърката на правосъдието Моника Маковей и накрая президентът Траян Басеску се изказаха в полза на парада, кметът се поддаде на натиска и преразгледа първоначалната забрана. Бързата международна реакция се дължи преди всичко на Дайан Фишер. Тя е член на Metropolitan Community Churches. Тази основана през 1968 в Калифорния свободна църква, която днес има около двадесет и пет хиляди членове в двадесет и две страни, защищава активно правата на LGBT. Фишер принадлежи към съвета на църквата и между другото отговаря за източна Европа. През 2005 и 2006 тя е в Букурещ, за да поддържа accept при осъществяването на първия Гей-парад в страната.

Противници

На първия парад дойдоха значително повече хора, отколкото организаторите бяха очаквали. Говори се за цифра между 350 и 500 души, между тях и мнозина солидаризиращи се хетеросексуални. Както от кметството, така и организаторите не бяха сигурни дали всичко ще премине мирно. Noua Dreapta (новите десни), една фашистка организация с връзки в Германия, която е също против евреи, унгарци и привърженици на аборта, беше обявила протести.

Но до големи конфликти не се стигна. Вербалните атаки от страна на сърдити църковни привърженици – един букурещки свещеник беше събрал хиляда подписа срещу парада – останаха без отговор. Очевидно нервните полицаи предотвратиха всички опити за атаки от страна на Noua Dreapta. Прекалено агресивно, смята Бухучеану, който има собствена хипотеза, обясняваща поведението на полицаите. „Те обърнаха срещу десните отвращението, което всъщност изпитват към нас, тъй като нямаха друг начин да му дадат израз. Но иначе те с най-голямо удоволствие щяха да бият нас.“ Водачът наNoua Dreapta по-късно беше осъден на сравнително висока парична глоба за организиране на неразрешена публична демонстрация.

Инкогнито или свободно

Мнозина от участниците в парада носеха карнавални маски. Само малцина от тях се съгласяваха да бъдат фотографирани без маски. Също и двойката, която от дълги години насам живее заедно – и която инак разговаря съвсем свободно. Ако работодателят им разбере, че са хомосексуалисти, това щяло да бъде катастрофа. И с колегите тогава ще бъде трудно, не, в Румъния хората са много далеч от приемането на хомосексуализма.

Няколко рома-трансвестити позираха със смях вечерта пред камерата, съвсем според мотото: „Ние и без това нямаме какво да губим“. Който е рома и лесбийка, хомо-, би- или транссексуален, не може да намери прием никъде. Даже не и сред LGBT-общността, обяснява Бухучеану. Това, че човек принадлежи към едно дискриминирано малцинство съвсем не означава, че той или тя ще се солидаризира с някое друго. Предразсъдъците срещу ромите са прекалено дълбоко вкоренени в цялото общество.

accept

Гей-парадът не е единственото постижение на accept. Неправителствената организация, която през тази година празнува десетата си годишнина, се ангажира особено силно с премахването на т. нар. параграф 200, който дискриминира срещу хомосексуалистите. След дълги дебати и протести той беше премахнат през 2001 г. Но Флорин Бухучеану не си прави илюзии: без натиска от страна на ЕС нещата биха протекли другояче.

Една от важните области на действие за accept, извън правните и психологически консултации, е просветителската работа. И до днес в повечето училища хомосексуалността е тема-табу. И ако учениците сами поднесат тази тема на сцената в един театрален проект (както се случи в немското училище в Букурещ например), то директорът съобщава на учителя, че „такива неща“ не са желателни в училището.

Accept се позова на своето право на съвещателен глас в министерството на образованието когато стана дума за това да се приготвят материали засягащи сексуалността. Междувременно вече има безпристрастни информации, остава само още един проблем. Не всичко, което се издава от министерството, попада в класовете. За това е необходимо още съдействието на училищните инспектори, ръководства и самите учители. А те с удоволствие подкрепят родителите, които не искат да виждат „такива неща“.

Вътре в хомосексуалната сцена Интернет играе много важна роля. По съответните страници се намират информации, дискусии и адреси за контакти. Междувременно се намират и хора, които се осмеляват да публикуват фотографиите си. Само допреди година нещата изглеждаха много по-различно. Във всеки случай жените и до днес почти не се осмеляват да излязат от анонимността.

Едно често срещано мнение е, че човек не би трябвало да представя публично своите сексуални предпочитания. Това се чува и от някои хомосексуалисти. Всеки може да прави каквото иска в личната си сфера, но не и на улицата. По принцип срещу това не може да се каже нищо. Но това, че общественото пространство и медиите са напълно проникнати от сексуалност, при това еднозначно хетеросексуална, бива редовно премълчавано. Същото се отнася и до юридическото ощетяване на еднополовото партньорство в сравнение с хетеросексуалната семейна връзка.

Срамота

По повод Гей-парада от 2006 accept доведе до медиите темата за хомо-брака и веднага пожъна буря от негодувания.

„Да заминават за Конго!“, цитира един от булевардните вестници кмета на букурещкия Сектор 5. Кметът на Сектор 6 пък, който се чувства засегнат в ролята си на мъж, подчертава: „Аз харесвам само жени.“ Не всички от шестимата запитани се изразяват на такова ниво, но сдържаните изказвания разбира се не се превръщат в заглавия. Във всеки случай никой не се изказва в подкрепа на еднополовия брак.

Джиджи Бекали, един от най-богатите хора в Румъния, който напоследък се опитва да се представи като голям помощник за пострадалите от дунавското наводнение, бърза и този път да се представи близо до народа. Той бил готов да даде два до три милиона евро, с които да се организира допитване, за да се разбере веднъж завинаги, че хомосексуалистите нямат работа в Румъния.

Православната църква обявява официално, че исканията на accept са нападение срещу „морала и семейството“. През тази година по улиците се събират много повече религиозни хора, отколкото през миналата, за да крещят срещу демонстрантите „срамота“. Един свещеник протяга заклинателно кръста към „проклетите“.

Отнякъде летят яйца и пластмасови шишета. Един мъж на около 70 години крещи по мегафон, че Антонеску (румънският фашистки водач от началото на 40-те години) трябвало да ги избие всичките. И отново и отново: „срамота“.

Ако в началото някои демонстранти бяха гледали с критични очи на масивното полицейско присъствие, широките заграждения и контрола при сборния пункт, то много скоро на всички става ясно, че това е само за тяхната собствена защита. Спокойното настроение от началото скоро се променя на централния площад Piata Unirii, където са се насъбрали стотици анти-демонстранти. Такова множество не е очаквал никой.

Полицаите са все по-нервни, по загражденията се стига до побои и арести. Едва достигнали до края на маршрута, всички участници биват призовани веднага да напуснат мястото. Полицаите контролират близките станции на метрото и околните улици. Група участници в парада биват нападнати и ранени в метрото. Noua Dreapta обявява, че няма нищо общо с тези насилствени актове. В такъв случай младите мъже с изписани по фланелките пречупени кръстове или думата „Hitlerjugend“ вероятно са били с по-различни убеждения …

Няколко часа преди парада фашистката организация беше демонстрирала против хомосексуалните, които били „обида за християнско-православния народ“, както обясни водачът им Тудор Йонеску. Един доста злополучен съюз между вяра и политически екстремизъм.

Заключение

Медиите съобщиха за около 500 до 1000 участници в парада и – може би преувеличено – за десетократно по-голямо число анти-демонстранти.

Дали accept отива прекалено далеч със своето изискване за признаване на еднополовия брак? Бухучеану оправдава избора на сегашния момент с аргумента, че след влизането в ЕС вече никой няма да ги слуша, тъй като натискът отвън няма да съществува. Но дали сметката ще излезе права си остава неясно. Хомофобният протест от 3 юни 2006 може да е бил израз на едно радикално малцинство, защото „нормалните хора“ – съседи и продавачи на вестници – говорят по темата значително по-спокойно. Но и те смятат еднополовия брак за нещо прекалено. Дори и ако Елтън Джон има това право. За мнозина от тях Румъния се е обърнала с главата надолу от 1990 насам – вече няма ценности, само печелене на пари, заплашваща бедност, стрес и разпуснатост. А сега и това. При това от главите още не е излязла мисълта, че хомосексуалността е някаква болест и че до преди не чак толкова дълго време тя се идентифицираше с педофилията. Обективна информация липсваше в повечето медии, а и до днес тя все още не е нещо подразбиращо се от само себе си.

Трудно е да си представим, че тук само за няколко години ще се постигне промяна в съзнанието, която в западните страни е изисквала десетилетия. Теми като женитба и деца при еднополови връзки не са изяснени напълно и там. Ако в Румъния нещата протекат по-бързо, то толкова по-добре. Дали в такъв смисъл писмото на народния представител Богдан Олтеану може да се разглежда като стъпка в тази посока, или то е просто шоу за пред ЕС? В него Олтеану поздравява accept с нейната десетгодишнина и потвърждава важната роля на организацията в борбата за еднакви права за всички.

Букурещ, 2006

Хилке Гердес е немска авторка и професионална редакторка. От 2003 до 2006 тя живее в Букурещ, в резултат на което се появява книгата й Румъния – нещо повече от Дракула и Влашко.

Бисексуалните видове

Автор(и): Емили Дрискол

Два пингвина, идещи от Антарктида, се срещнаха един пролетен ден през 1998 в басейна на зоологическата градина в Сентрал Парк, Манхатън. Те се перчеха върху камъните и се гмуркаха един след друг в чистата вода. Преплитаха вратове, викаха се и се съешаваха. След това си направиха гнездо, подготвяйки го за яйцето. Но яйцето не се появяваше. Рой и Сило бяха и двамата мъжкари.

Робърт Грамзи, един от гледачите в зоологическата градина, наблюдавал как двойката пингвини изтъркаляли един камък в гнездото и се редували да го мътят, според новините от вестниците. Грамзи намерил едно яйце от друга двойка пингвини, които имали трудности с излюпването, и го пренесъл в гнездото на Рой и Сило. След 34 дни на бял свят се появило малко женско пингвинче. Рой и Сило топлели сивото, пухесто пиле с телата си и го хранели с предъвкана храна, която изсипвали в малката му черна човка.

Като повечето животински видове, обикновено пингвините се съешават с противоположния пол, по очевидни причини. Но напоследък учените откриват, че съешаванията със собствения пол са удивително широко разпространени в животинското царство. Рой и Сило принадлежат към един от поне 1500-те вида диви и живеещи в плен животни, които са били наблюдавани да вземат участие в хомосексуални сношения. Изследователите са наблюдавали еднополови сношения както при мъжки, така и при женски екземпляри, млади и стари, социални и самотни същества, намиращи се по най-различни клонове от еволюционното дърво, от насекоми до млекопитаещи.

За разлика от повечето хора, индивидуалните животни не могат да бъдат общо класифицирани като хомосексуални или не: едно животно, което участва във флирт или партньорство от един и същи пол, не избягва с необходимост хетеросексуалното общуване. Доста много видове изглежда притежават дълбоко вкоренени хомосексуални тенденции, които са регулярна част от техния живот. С други думи, вероятно не съществуват животни, които да са единствено хомосексуални. „Животните не си правят сексуална идентичност. Те правят само секс.“, казва социологът Ерик Андерсън от университета Бат в Англия.

Въпреки това обаче изследването на хомосексуалното поведение при различни видове може да освети еволюционния произход на това поведение. Изследователите откриват сега, че, например, животните могат да участват в еднополов секс, за да намалят социални напрежения, за да защищават своите малки или за да запазят плодовитостта си, когато липсват партньори от противоположния пол – или просто защото това им доставя удоволствие. Тези наблюдения подсказват, че бисексуалността е естествено състояние сред животните, включително и Homo sapiens, въпреки границите на сексуалната ориентация, които повечето от нас възприемат като неизбежни. „[При хората] категориите на хомосексуалност и хетеросексуалност са социално конструирани“, казва Андерсън.

Нещо повече, хомосексуалността сред някои видове, включително и пингвините, изглежда е далеч по-обичайна при живот в пленничество, отколкото на свобода. Пленничеството, казват учените, може би изкарва на бял свят хомосексуални поведения отчасти и поради липсата на партньори от другия пол. В добавка към това една затворена среда повишава нивото на стрес сред животните, което пък води до по-силна необходимост от намаляване на стреса. Някои от същите влияния може би насърчават онова, което изследователите наричат „ситуационен хомосексуализъм“ при хората, в окръжения, в които преобладава само единия пол, като например затвори или спортни отбори.

Постигане на мир

Модерните изследвания на животинския хомосексуализъм датират от началото на късния деветнадесети век, с наблюдения върху насекоми и малки животни. През 1896 например, френският ентомолог Анри Гадо дьо Кервий от Обществото на приятелите на естествените науки и Музея в Руан публикува рисунка на два мъжки бръмбара-скарабеи, които копулират. След това, през първата половина на 1900-те, различни изследователи описват хомосексуално поведение при бабуни, змии и пингвини, както и при други видове. По онова време учените по правило считат хомосексуалните актове сред животните за нещо ненормално. В някои случаи те дори „лекуват“ животните като ги кастрират или лоботомизират.

Но поне при един от ранните доклади може да се наблюдава и нещо повече от описателност; тук има и опит за изясняване на произхода на това поведение. През 1914 лабораторният експериментатор Джилбърт ван Тасел Хамилтън, психопатолог, практикуващ в Монтесито, Калифорния, обяснява, че еднополовият секс сред 20 японски макаки и два бабуна се появява най-вече като опит за постигане на мир с евентуални врагове. В Journal of Animal Behavior Хамилтон отбелязва, че женските предлагат секс на по-доминантните макаки от същия пол: „хомосексуалното поведение се случва сравнително често сред женските, когато те биват заплашвани от други женски, но се появява сравнително рядко като отговор на сексуален глад“. А при мъжките, пише той, „хомосексуалните съюзи между зрели и незрели мъжкари може би притежават защитна стойност за незрелите, тъй като те осигуряват защита от страна на някой възрастен, в случай че младежът бъде атакуван.“

В по-скорошно време, някои изследователи, наблюдаващи маймуни бонобо (близки сродници на шимпанзетата) стигат до подобни изводи. Бонобо са много разнородни в сексуалните си предпочитания – около половината от сексуалната им активност включва партньори от същия пол. Женските бонобо търкат взаимно гениталиите си толкова често, че някои учени предполагат, че половите им органи са се развили по начин, улесняващ именно тази дейност. Клиторът на женската бонобо е „разположен фронтално, може би защото подборът е насърчавал една позиция, увеличаваща максимално стимулацията, получаваща се при взаимното генитално търкане, обичайно за женските“, пише бихевиоралната еколожка Марлийн Зук от Университета Калифорния, Ривърсайд, в книгата си Сексуален подбор: Какво можем и какво не можем да научим от секса при животните. Мъжките бонобо често се съешават, галят или дори извършват орален секс едни с други.

Такова поведение изглежда намалява социалните напрежения. Приматологът Франс де Ваал пише: „когато някоя женска е ударила някое от малките и неговата майка се е втурнала да го защищава, проблемът може да бъде разрешен чрез интензивно търкане на половите органи между двете женски“. Де Ваал е наблюдавал стотици подобни ситуации, при които хомосексуалните актове може би представляват една обща стратегия за постигане на мир. „Колкото по-висока е хомосексуалността, толкова по-мирен е видът“, твърди Петер Бьокман, научен съветник към Музея за естествена история в Университета Осло. „Бонобо са много мирни.“

Всъщност такива актове са толкова важни за социализацията на бонобо, че те съставляват нещо като ритуал за постигане на зрелост при младите женски. Бонобо живеят на групи от около 60, в система на матриархат. Женските напускат групата по време на юношество и биват допускани в други групи чрез флиртуване и сексуални срещи с други женски. Това поведение насърчава връзките между отделните членове и дава на новодошлите някои предимства, като защита и достъп до храна.

Защита на гнездото

При някои птици, еднополовите съюзи, особено такива между мъжки птици, може би са се развили като родителска стратегия за увеличаване шансовете за оцеляване на малките.

В други случаи, еднополовите връзки между женски родители могат да увеличат шансовете на поколението за оцеляване, в случаите когато смесените двойки са невъзможни. При един вид птици, наречени „ловци на скариди“, интензивната конкуренция за мъжки партньори би оставила някои женски сами, ако не влязат като членове в някое полигамно трио. В едно изследване, публикувано през 1998 в Nature, зоологът Дик Хег и генетикът Роб ван Трьорен, и двамата от Университета Грьонинген, отбелязват, че около два процента от групите на „ловци на скариди“ се състоят от две женски и един мъжкар. При някои от тези семейства женските се грижат за отделни гнезда и се бият за мъжкия, но при други и трите птици се грижат за едно и също гнездо. Задружните триъгълници създават по-голямо поколение от конкуриращите се, защото такива гнезда са по-добре поддържани и защитени от нападатели.

Такива случаи указват еволюционната пригодност на стабилните социални отношения от какъвто и да било род. Биологът Дж. Рафгардън от Университета Станфорд смята, че еволюционните биолози са склонни да се придържат прекалено стриктно към дарвиновата теория за сексуалния подбор, и по тази причина са пропуснали важността на връзките и приятелствата за животинските общества като стратегия за оцеляването на малките. „[Дарвин] приравнява възпроизводството с намирането на партньор, а не с това да се внимава малките да бъдат отгледани най-добре“, казва Рафгардън.

Защитата на поколението, социалните връзки и избягването на конфликти не са единствените причини, поради които животните естествено стигат до еднополови връзки. Много животни го правят „просто защото го желаят“, казва Бьокман. „Хората гледат на животните като на роботи, които се ръководят единствено от гените си, но животните също имат чувства, и те реагират на тези чувства“. Той добавя, че „щом изпитват потребност [от секс], те си го доставят.“

Едно скорошно откритие подсказва, че хомосексуалното поведение може би е толкова обичайно, защото то е кодирано в „програмата“ на животното, поне що се отнася до плодовите мушици (дрозофили). В едно изследване появило се през 2008 в Nature Neuroscience, неврологът Дейвид Федърстоун и неговите колеги от Университета Илинойс в Чикаго, откриват, че са в състояние да превключват хомосексуалните предпочитания при плодовите мушици, като манипулират един техен ген.

Ефектът на пленничеството

При някои по-малко социални видове, хомосексуалното поведение е нещо почти нечувано, когато става дума за животни, живеещи на свобода, но може да се появи, когато те са в пленничество. Дивите мечки-коала, които живеят най-вече в самота, изглежда са стриктно хетеросексуални. Но в едно изследване от 2007 ветеринарният учен Клайв Филипс от Университета Куийнсланд в Брисбейн, Австралия, е наблюдавал 43 случая на хомосексуална активност сред женски коали, живеещи в заграждениетоLone Pine Koala Sanctuary, запазено за животни от един и същи пол. Пленените женски коали се плашели от мъжките призиви за близост и вместо това се съешавали едни с други, понякога участвайки в групови сесии, състоящи се от три до пет животни. „Поведението им в пленничество със сигурност беше много усилено, поне от сексуална гледна точка“, пише Филипс.

Той смята, че женските са действали по този начин отчасти поради повишен стрес. Животните често изпитват стрес в затворени обиталища и могат да се отдадат на хомосексуално поведение, за да облекчат това напрежение. Липсата на мъжки партньори сигурно също е играла роля. Когато женските коали са разгонени, яйчниците им отделят хормона естроген, който стартира поведение, насочено към чифтосване. Тази твърдо програмирана необходимост от съешаване, дори и когато намира израз при женски партньор, може би е адаптивна. „Хомосексуалното поведение запазва сексуалната функция“, казва Филипс, като с това позволява на едно животно да запази репродуктивната си способност и интереса към сексуална активност. При мъжките животни това е дори още по-очевидно: хомосексуалното поведение стимулира постоянното производство на семенна течност.

Липсата на партньори от противоположния пол може би обяснява и изобилието от примери за хомосексуализъм сред пингвините из зоологическите градини. В добавка към няколкото еднополови пингвински връзки в САЩ, 20 такива партньорства са били регистрирани и в Япония. Такова поведение „е много рядко сред естествените обиталища на пингвините“, казва екологът Кейсуке Уеда от Университета Рикио в Токио. Той предполага, че хомосексуалното поведение – както сред мъжки, така и сред женски птици – се е появило като резултат от непропорционалното разпределение на половете в зоологическите градини.

Изследователите са открили и други причини за хомосексуално поведение при домашни животни – което е нещо толкова обичайно, че фермерите дори имат собствени названия за него. За кравите например това поведение не е просто нещо, облекчаващо стреса. Освен това то е и начин да се сигнализира сексуална готовност. Женските се качват една на друга, за да сигнализират готовността си за съешаване с биволите – което, в пленничество, може да бъде достатъчен сигнал за един опитен гледач да се погрижи за намиране на подходящ партньор от другия пол.

Стресът и по-голямата наличност на партньори от същия пол може би обясняват и практиката на хомосексуални актове сред хора, които инак изживяват себе си като хетеросексуални, в обкръжения като армия, затвор или спортни отбори. В едно изследване, публикувано в списанието Sex Roles, Андерсън отбелязва, че 40 процента от хетеросексуалните бивши играчи в училищни отбори по американски футбол, посещаващи в момента различни американски университети, са имали поне едно хомосексуално преживяване. Те са варирали от целувки до орален секс или тройки с участието на жена. В отборните спортове „хомосексуалността не е нещо кой знае какво и тя увеличава сцеплението сред членовете на отбора“, твърди Андерсън.

Променени пространства

През последните десетилетия администрациите на зоологическите градини се опитват да намалят стреса от пленничеството като правят обиталищата на животните да приличат повече на техните естествени условия. През 1950-те животните в зоологически градини живееха зад решетки, в голи клетки. Но от 1970-те насам зоологическите градини станаха малко по-гостоприемни, включвайки повече открито пространство, растения и скали, напомнящи за естествената обстановка на животното. Асоциацията за Зоологически градини и Аквариуми (AZA) регулира всичко, от размерите на клетките до постелята, в която животните спят.

И, докато пленничеството може би поражда един неестествено висок процент на хомосексуална активност в сравнение с естествените условия на животните, то човешките общества, изградени от еднополови участници, може би пък освобождават нормални тенденции, които инак биват потискани. Някои експерти твърдят, че хората, също както някои животни, са естествено бисексуални. „Ние би трябвало да наричаме хората бисексуални, защото идеята за изключителността на хомосексуализма не е точна. Хомосексуалността е смесена с хетеросексуалност – през всички култури и истории.“

Дори Сило пингвинът, който живееше в партньорство с Рой в продължение на шест години, демонстрира тази променливост на сексуалната ориентация. През есента на 2004 една женска на име Скрапи – току-що пристигнала от Сан Диего – улови погледа му и той внезапно напусна Рой, заменяйки го с нея. Междувременно неговата „дъщеря“ с Рой, на име Танго, продължава традицията на бащите си. Нейната избраничка: една женска на име Тацуни.

Емили Дрискол е авторка на свободна професия, специализираща се в областта на науките. Тя е сътрудничила на издания като Audubon, TIME, Livescience.com, Scienceline.org, Scientific American Mind, NBC Universal, и PBS.

Коментари (62)

- 25-03-2009|Гост  – Сексуалността

Авторката описва научни наблюдения върху поведението на различни видове.ЧОВЕКЪТ е най-доброто и съвършено творение на природата и затова въпреки демократичните ми разбирания пренасянето на хосексуалността и бисексуалността в ЧОВЕШКОТО ПОВЕДЕНИЕ не ми изглежда нормално.

- 25-03-2009|Николай  – Хомо

Защо се опитват да ме убедят, че е нормално, след като не е нормално? Това е основният въпрос. Не е нормално хомосексуалното влечение и няма на света разумна теория, която да доказва противното. Имало не знам какви пингвини. Отклонения се срещат и при животните, да. Отклоненията обаче са много повече при хората именно поради човешкото безсрамие, комплексираност, увредена психика. Човешките животински тип хомоотклонения са характерни за затворническите условия, там, където човеците губят човешкия си облик и се превръщат в животни.

- 25-03-2009|Златко  – Re: Хомо
Николай писа:

Защо се опитват да ме убедят, че е нормално, след като не е нормално? Това е основният въпрос. Не е нормално хомосексуалното влечение и няма на света разумна теория, която да доказва противното. Имало не знам какви пингвини. Отклонения се срещат и при животните, да. Отклоненията обаче са много повече при хората именно поради човешкото безсрамие, комплексираност, увредена психика. Човешките животински тип хомоотклонения са характерни за затворническите условия, там, където човеците губят човешкия си облик и се превръщат в животни.

Отговорът ми се струва сравнително очевиден: защото тук става дума не за „някакви си теории“, а за начина, по който ще изберем да се отнасям към група – при това не съвсем малка група – човешки същества. Впрочем, думите „няма на света разумна теория ...“ и пр., при условие, че ти точно в момента четеш една такава теория, ми звучат повече от странно. „От Искъро по-глибоко нема“, това го знаем всички. Но дали можем да си го позволим, все още?

И така, дали става дума за безсрамие, или за нещо, което има корените си в определени еволюционни механизми, които са също толкова „безсрамни“, колкото и ония, които са довели на тоя свят мен, теб, и всички останали, които четат тоя текст и коментарите към него? Това е въпросът. Възможни са много и различни отговори, при което ми се струва все пак важно да отбележа, че не всички те се намират на едно и също ниво на достоверност. Твоят, например, разполага със сравнително ниски шансове да попадне на страниците на „Сайънтифик Американ“, едно от водещите научни списания в света. Онзи пък от статията идва директно от там. Е, Искъро е по-глибок и от „Сайънтифик Американ“, това пак си го знаем, но пък и въпросът си остава същия: А дали можем все още да си го позволим?

- 26-03-2009|Гост

Дрискол – страхотно име, което съдържа и същността на теорията, с която се опитва да ни напълни главите. Хомовците да си вършат работата тихо и кротко и никой няма да ги закача. Но да парадират, да създават обособени съобщества с политически и културни претенции е безобразие. Освен това подобни съобщества са ексклузивни като фашистки секти – с нагли претенции за изключителност. Тъкмо срещу това е обществото на мнозинството на нормалните хора. И затова е нормално да има „нулева търпимост“. Прочее, общества с прекомерна толерантност към псевдокултурата на хомовците неминуемо се израждат и загиват – справка Древен Рим, съвременните САЩ и пр.

- 26-03-2009|Гост  – Re:
Гост писа:

Дрискол – страхотно име, което съдържа и същността на теорията, с която се опитва да ни напълни главите. Хомовците да си вършат работата тихо и кротко и никой няма да ги закача. Но да парадират, да създават обособени съобщества с политически и културни претенции е безобразие. Освен това подобни съобщества са ексклузивни като фашистки секти – с нагли претенции за изключителност. Тъкмо срещу това е обществото на мнозинството на нормалните хора. И затова е нормално да има „нулева търпимост“. Прочее, общества с прекомерна толерантност към псевдокултурата на хомовците неминуемо се израждат и загиват – справка Древен Рим, съвременните САЩ и пр.

Свещена простота! Впрочем, дали е толкова свещена наистина?

- 26-03-2009|Гост

Също като в онзи бисер от развития социализъм: „Има ли за тебе пречка да постъпваш като мечка?“ :D :D

- 27-03-2009|Гост

Всичко гениално е просто и свещено. Усложненията се внасят в живота от комплексираните – и от обратните!

- 29-03-2009|Гост

Този път прочетох коментарите...Самоличността на пишещити е неясна, убедена съм обаче, че тези които отричат хомосексуалността като цяло са МЪЖЕ. В коментарийте им виждам онзи типично мъжки страх от „педалщината“ Момчета – опознйте тялото си – обърнете внимание на просттната жлеза и признайте и благословете нейните функций.А тя може да бъде стимилирана и от жени...които също толкова добре познавят тялото си и приемат сексуалността си като водеща...

- 31-03-2009|Весела

„ЧОВЕКЪТ е най-доброто и съвършено творение на природата и затова въпреки демократичните ми разбирания пренасянето на хосексуалността и бисексуалността в ЧОВЕШКОТО ПОВЕДЕНИЕ не ми изглежда нормално.“ Човекът е съвършено творение, надарено с разум, който за съжаление той използва, за да поставя нещата в определени категории, да заклеймява, да ограничава, да дава своите „обективни“ оценки... Мисля, че когато разсъждаваме по този въпрос, а и по всеки въпрос изобщо, трябва да сме отворени към всякакви гледни точки, особено ако са научно обосновани..Но съм съгласна с мнението на един от гостите, че не е нужно хомосексуалистите да парадират и да парадират за изключителност именно на база сексуалната си ориентация. Самият автор на статия се опитва да докаже, че това е природно заложено у човека...

- 01-04-2009|Гост

Весела, благодаря за подкрепата. Аз казах по-горе, че нямам нищо против хомовците, хомосексуалистите, обратните, упражняващите педерастия или гейовете – да ги нарича кой като желае – това е свободата – да си работят „занаята“ спокойно. Дотук – никакво преследване, никакво създаване на пречки – това си е тяхна работа. Даже бих се съгласил с жената, чието име тъй много ни говори на български – ДРИСКОЛ, може и ДРИСКЪЛ, че обратността на животворния секс – мъртвият секс – сексът без бъдеща форма – е заложен и у животните и у всеки мъж, и жена. Но превръщането на тази особеност в политическа претенция, и специално в културоопределяща претенция, както е в залязващите общества и държавни общностти е недопустима от общество с работеща имунна система. Тук е нужна нетолерантност, а по-точно нетърпимост и ледено презрение. Разбира се, водени от деструктивни мотиви някои, напротив, желаят да разрушават обществото. Здравото общество игнорира тези хора – казвам, че ги игнорира, а не ги убива!

- 01-04-2009|Златко

Не исках да се намесвам в тази дискусия, но тук вече няма как, защото подтонът става здраво авторитарен, почти като от лозунгите от нашата младост, които все ни убеждаваха, че трябвало да се борим за някакво „здраво“ общество, „здраво“ мислене, „здраво“ поведение и какви ли не още „здрави“ неща (все по линията, здраво зададена от Третия Райх и Коминтерна).

А между впрочем, въпросът с „обществената активност“ или „видимост“ на хората с раазлична сексуална ориентация стои доста просто, според възприетите норми на либералните общества: на тях трябва да се позволява точно толкова, колкото се позволява и на „правите“, хетеросексуалните хора. И, доколкото цялата наша модерна култура е буквално пропита от сексуалност – едва ли има област от обществния живот, която да не е просмукана от сексуалност, като се започне с рекламата и се завърши с всички форми на изкуството, масово или високо – то как така можем най-хладнокръвно да си позволим да забраняваме на хората, различаващи се от нас, нещо, което самите ние си позволяваме без ни най-малко замисляне, и дори възприемаме като особен признак на освобождаване, еманципация, модерност? Защо голите момичета да са ОК, а голите момчета – не? И откъде-накъде, повтарям, ще забраняваме на тях нещо, което така охотно разрешаваме на самите себе си?

Малка тема за размисъл, anybody? Или това отново са либерални глупости?

- 02-04-2009|Гост

Уважаеми Златко – не става дума за политическо, или за полицейско забраняване, а иде реч за пълно нравствено игнориране, презрение, отхвърляне на индивидуално и морално ниво. Тук не се засяга правното състояние на индивида. При това и на хетеросексуалните не всичко е позволено – съществуват правни регулации, много строги и спазващи се. Колкото и да не ви се иска да приемете „здравето“ не едно общество, защото болеете и за болното, което също има права – безспорно, то обществото е като жив организъм и именно здравото го твори, развива го и в последна сметка го умножава. Хомосексуализмът е нещастие за сполетяните от него – вижте жалката съдба на Версаче и я сравнете със здравия модел – семейство с две (и повече деца), което преодолява проблемите съвместно и с конфликти и примирения ги отглежда и прочее. Общество, което позволи на нещастниците да определят културни и политически реалии е болно, уважаеми Златко. А евгениката не е нито Коминтерновска наука, нито пък е открита в Третия райх. Тя е чисто североамериканско изобретение, но ако искате повече информация, ще я получите от книгата „Войната срещу безпомощните“.

- 02-04-2009|Златко

А, радвам се, че си говорим открит текст. Щом вече и думичката „евгеника“ влезе в употреба, то нещата стават значително по-ясни, поне от моя гледна точка. Само, преди да съм направил няякое прибързано заключение, все пак да ви попитам – вие привърженик/привърженичка не евгениката ли сте?

- 02-04-2009|Гост

Естествено, че не съм – презирам я! Това ли си помислихте – че съм привърженик?! Но тя е открита и въведена от любимите ви САЩ, а не от Коминтерна разбира се! Прочетете книгата на EDWIN BLACK „Войната срещу безпомощните“ за да видите американската практика за кастрация на болни хора, хомосексуалисти и хора, принадлежащи към „низши“ раси. Тази практика е наложена от богатите американски корпоративни шефове. Хитлер се е учил от тях. Книгата изобилства от доказателства. Това ви го казвам, Златко, защото обвинявате в евгеника не този когото трябва – Коминтерна.

(Тъй като единствено за евгениката стана въпрос, значи че с останалата ми аргументация сте съгласен?!)

- 02-04-2009|Златко

Откровено казано, имам неприятното усещане, че извъртаме разговора накъм дребнаво доказване на авторитетност. Първо, аз не съм говорил за никаква „евгеника“ (която е нещо значително по-абсурдно и опасно от простото преклонение пред „здравото“, за което говорих – само по себе си нещо не по-малко авторитарно и опасно, но пребиваващо на едно много по-битово, не толкова „принципно“ ниво и съответно малко по-меко като практика – при него поне не става дума за стерилизация на „малоценните“ и пр.) Думичката въведохте в разговора вие, уважаеми.

Въпреки това коментарите ви просто бъкат от неща, които аз възприемам като израз на дълбоко невежество, извинете ме, моля. Например възприемането на хомосексуализма като нещо „болестно“, или пък окачествяването на обществата, които го приемат като нещо нормално, с думичката „болни“ или „залязващи“ (Шпенглер, сто години по-късно?). Също и призива към „нетолерантност и ледено презрение“. Като всяко общество, изпаднало в ценностен вакуум, България изведнъж започва да бъка от хора, които изкопават от библиотеките на дядовците си книги и идеи, отдавна отхвърлени в развития свят – и започват да проповядват неща, които на Запад предизвикват най-много учтиви усмивки, зад които се крие скука и недоумение. Откъде се взе сега пък тоя динозавър?

И все пак не виждам отговор на въпроса, който зададох. С какво откритото демонстриране на различна от „правата“ сексуалност заслужава отхвърляне, презрение или забрана? Защото е различно? Но това е примитивно, уважаеми. Отхвърлянето на различността на другите е първият и най-очевиден признак за провинциализъм, невежество и липса на опит (защото най-често произлиза от простa липса на контакт с обекта на своето презрение). Интересна смесица от претенциозност (Едвин Блак, един популярен журналист, като връх на откровението) и провинциално, самоуверено невежество (приказки за „здраво“ и „нездраво“, които звучат като директни цитати от доклад на Тодор Живков).

Свещена простота, наистина!

- 02-04-2009|Гост

Едвин Блак не е връх на откровението, но в книгата му има потресаващи доказателства за евгеничната програма, провеждана в САЩ! (Радвам се, че Коминтернът е изчистен от обвинения в евгеника и фашизъм по германски образец!) Значи нещата стоят така – САЩ въвеждат евгениката като наука и правят „добри практики“ по тази програма с кастрация на „болното“. В книгата на Блак е описано – евреи, хомовци, болни от нелечими болести и прочее. После образоват германски специалисти в тези „добри практики“, които ги пренасят в Германия – западноевропейска страна – там те се прилагат в по-голям мащаб и с германско усърдие. Когато в САЩ програмата затихва, американските пари потичат към Германия и са се стичали там, въпреки войната със САЩ!!! Това е ценностната система на любимите ви западни общества през 20 и 30 -те години на миналия век! Не, не е връх на откровението Блак, върхът на откровението е Откровението на Йоан...

Шпенглер – сто години по-късно – ха-ха, ми звучи като Платон – 2600 години по-късно – ха-ха, или Иисус – 2009 години по-късно – ха-ха. Виж! Дрискъл от тая година кърти мивки и извозва яко!

Ценостната криза, уважаеми Златко, е перманентно състояние на търсещия, здравия духом човек! Ценностната криза на истинските нации и държави е перманентна – те не са самодоволни в себе си и за себе си общества, не проявяват търпимост към езсклузивните претенции на обратното, на ненормалното. Разбира се, отново повтарям, че не става изобщо въпрос да се унищожава обратния секс или да се заклеймява юридически. (Юридически ограничения обаче са необходими за манифестацията му и политическите му претенции. По вашите критерии, че няма здраво и болно вие бихте дали свобода и на педофилията, а аз се съмнявамм, че желаете да ви свързват с подобна идея?! Нима педофилията – зловеща реалност в САЩ и Западна Европа е нещо не болно?! Педофилите и те са различни – дайте да манифестират и да си налагат и те субкултурата). Ако наричаме нещата провинциални, то кои неща определяме като столични? Тези, които са приети във вашата провинция в САЩ ли – да нахълташ в училище с картечница и да опраскаш всичко живо наред с по един откос? За Тодор Живков – не съм му слушал речите и не знам какво имате предвид!? Благодаря за вниманието – бъдете жив и здрав – щом се получава дискусия, значи има нужда от вашето дело!

- 02-04-2009|Златко

Шпенгелер редом с Платон и Исус – нов връх на култивираността ... Евгениката като „ценностна система“ на любимите ми западни общества ... Педофилията равна на хомосексуализъм ... Едно след друго, наредени тук псевдо-твърдения от типа на „Всички хора са смътрни, Сократ е смъртен, следователно всички хора са Сократовци“ Къде сте получили образованието си, уважаеми? И кога? Някой някога да се е опитвал да ви покаже, че не могат да се правят произволни заключения от произволни предпоставки? Или за вас това са само подробности, важното е приказката да върви, да има „дискусия“, иху, иха!

Та така, по ред. Може би вие възприемате Шпенглер като вечен, за мен той е просто претенциозен и ненаучен. Високопарна есеистика, тъкмо за недоучени „интелигенти“, които нехаят за детайлите. Това първо. Второ, евгениката никога не е била част от „ценностната система“ на което и да е свободно общество, а по-скоро едно псевдонаучно заблуждение тъкмо от типа, добър за недоучките, които приравняват например Дарвин със социалния дарвинизъм. Трето, педофилия и хомосексуализъм са две напълно различни неща, точно толкова различни, колкото са педофилията и „правата“ сексуалност. Пфуй, вече започва да ми омръзва, това тук се превърна съвсем в квартална беседа по ограмотяване. Надявам се това да е последното ми обаждане. Вие, разбира се, сте свободен да имате последната дума.

- 02-04-2009|Гост

Един интересен текст на Татяна Ваксберг от в. „Дневник“:

Двете различни Европи на ЕС отново се показаха в социологическо изследване. Оказа се, че едната половина не просто боледува, но дори и не подозира, че нещо не й е наред. Става дума за последното изследване за хомофобията в страните от ЕС. Накратко, от него се разбира, че в една част на съюза има силна непоносимост към хомосексуалността, докато в друга част проявите на неприязън са слаби. Но не това е най-впечатляващата новина от изследването. То откроява една много по-драматична разлика сред страните от ЕС. Излиза, че тези страни нямат единна представа за това какво точно е дискриминация, за да може изобщо да изследват проявите й. Само така може да се обясни фактът, че ако всички страни изследват общото отношение на гражданите към гей общността, то само част от тях конкретизират проучванията си в различни сфери. Не всички страни например разполагат с данни за проявите на омраза, подигравка или обида в речта, не всички проверяват степента на достъп до образование, здравеопазване или до пазара на труда. Причината да нямат такива данни е само една: че съответните страни не виждат проблем за изследване. Инак биха го наблюдавали.

Страните, които могат да посочат в детайли отношението на своите мнозинства към гей общностите, са предимно отворените общества (Швеция, Холандия, Белгия, Великобритания). България спада към втората група от страните членки. От Европейската агенция за основни права е поискана информация по редица въпроси, но се оказало, че по повечето от тези въпроси изобщо не се събират данни. Както казва Милена Димитрова от „Алфа рисърч“, която е работила над доклада от българска страна, „за да има данни, на първо място е необходимо държавата да е признала проблемите (на гей общността), а после да е събирала институционализирано информация по тези въпроси“. Но не е. И такъв е случаят в поне още 10 страни членки.

Ако погледнем не самите резултати от изследването, а само въпросите, на които всички страни имат отговор, ще излезе, че дискриминацията е понятие, което се превежда предимно във физическо насилие. Това е единственият забележим консенсус сред страните членки, но дори и тук има особености. В 13 държави (България, Унгария, Словакия, Полша, Чехия, Гърция, Италия вкл.) подбуждането към насилие, продиктувано от хомофобия, не фигурира в наказателния кодекс. Да не говорим за това, че дискриминацията далеч не е феномен, сведен до физическо нападение или до намерението за него. Но за почти всичко останало просто няма данни навсякъде. Четиринадесет държави например не събират информация за проявите на омраза в речта. Седемнадесет не водят статистика за жалбите за уволняване от работа заради сексуална ориентация.

Казано по друг начин, половин Европа всъщност не може да каже дали упражнява дискриминация, защото не е сигурна в какво точно се проявява тя. Казано по още по-друг начин, половин Европа няма да разпознае лошото отношение, ако го срещне на улицата (ще разпознае само физическата агресия). А казано по съвсем трети начин – половин Европа има проблем не с някакъв второстепенен въпрос, а тъкмо с въпроса кое е добро и кое – зло.

Тези проблеми са далеч по-съществени от скандалните данни за отделни страни. Дори и това, че половината българи (47%) не биха приели хомосексуалността на собственото им дете или това, че 69% от литовците не искат учители с хомосексуална ориентация, изглежда по-преодолим проблем от това да не си сигурен, че в тези проценти изобщо има нещо проблематично. Чудно как биха приели това степенуване в Холандия например с местните 82% одобрение на еднополовите бракове.

- 02-04-2009|Гост

Златко, вие се дразните, защото за вас „Стената“ на Пинк Флойд е голямата ценност – това разбира се ви отдалечава не само от Шпенглер, но и от цялата немска образованост, предхождаща американизацията на Германия. (Как беше там – не ни требе образование, даскале). За претенциозността – нея я демонстрира не Шпенглер, или други философи на историята, но вие през цялото време на диалога – обвинения в провинциализъм, в необразованост (не ми отговорихте какво е столичност – там провинцийката с молчетата по на 20 километра едно от друго, където пребивавате!? Или може би ще ми посочите вашите разкази и есета за образование? Хайде да не се разсмиваме!) За нормалното и ненормалното, за болното и здравото ще прочетете при тези, които Шпенглер приема за свои предшественици – Гьоте, Кант и Ницше – няма да прочетете естествено – ще си четете Татяна Ваксберг и Дрискъл... Нито дума за окаяната съдба на хомото Версаче (и това е само видимия връх, а колко много други окаяници). ЗАМИЖАВАТЕ ЗА ЕВГЕНИЧНАТА ПРАКТИКА В САЩ – не им било това ценностната система – значи дори и ценност не им е била – само програма за кастрация на лошите момчета. И между другуто вие сте твърде неправ като не виждате общите черти между педофилията и хомосексуализма – и двете са обратни и неплодоносни сексуални практики – пусто чешане на нагона. Няма смисъл да реагирате нервно, когато хората изразяват несъгласие с вас и оборват аргументите ви – харесва ми, уважаеми Златко, убедеността, с която защитавате гледната си точка. Но не бива да ви влияят факти от типа на този, че американците повдигали рамене и се усмихвали на имена като Шпенглер, те повдигат рамене и се усмихват на Гьоте, Шелинг, Шилер, Лосев, Тургенев, защото като цяло не знаят нищо! И да знаете, че Иисус се изписва от нас православните с две „И“ едно след друго. Бъдете жив и здрав – повече не ще ви безпокоя.

- 06-04-2009|Николай

То да взема пак да се намеся. Че дискусията нещо се изнерви.

Разбирам, че това издание се казва Либерален преглед. То е либерално. Такъв е и неговият автор. Като не ми харесва тук, защо влизам? Ами защото и аз съм либерал, их либерал, както викаше бай ви Ганьо. Това обаче не означава, че съм длъжен да разбирам всичко написано тук. Много неща не разбирам.

Първо да се опитам да отговоря на въпроса – защо хомосексуалните да са равнопоставени на нас останалите нехомосексуални? Да си гъделичкат там каквото си гъделичкат, да си опознават простатите, както предложи една тяхна защитничка по-горе, но защо им е притрябвало аз и всеки друг да ги смятаме за нормални? Аз не ги карам те да ме смятат за нормален. За мен е достатъчно да знам какъв съм, не искам признание от тях. Те защо искат признание от мен?

И това за Искъро, дето немало по-дълбоко от него – ами понякога е полезно човек да се поограничи малко. Митя Карамазов го казваше – прекалено широко е скроен човекът, аз бих го постеснил малко.

Е, аз не искам да го стеснявам. Но не искам и мен да ме прекрояват. И аз съм свободен да имам мнение, нали? Не е необходимо противниците ми да обиждат мнението ми, да го наричат изостанало, провинциалистко, не знам още какво. Няма нужда да ме обиждате.

И щом мнението ми, че хомосексуалните са болни и дълбоко нещастни човешки създания ви дразни, то аз няма повече да ви го натяквам.

- 06-04-2009|Николай

Забравих и аз да попитам. А това с позоваването на животните е изключително научен подход, достоен за страниците на не знам кой сцайънтист ли? Е, благодаря. Не съм пингвин. Може би е либерално да се мисля за пингвин? Аман от сциентисти и последователи на нешънъл джиографик, дискавъри чанъл и бибиси псевдонаучните бози! Животът, дами и господа, е електрически импулс във високоорганизирана материя. Този тип наука е марксистки.

- 06-04-2009|Златко

Всичко хубаво, Николай, само едно нещо не разбирам тук. На едно място в коментара си казваш, че не изпитваш уважение към „ненормалните“ (нито пък към техните защитници, предполагам), а после казваш, че не е необходимо противниците ти да обиждат мнението ти. С други думи, ти запазваш за себе си правото да не ги уважаваш, но не даваш същото право и на тях по отношение на теб. Е как да стане тая работа бе, джанъм? Ти сега по-горен ли си нещо, по-специален, или всички имат едни и същи права?

- 06-04-2009|Златко

Ах, да, забравих на втория ти постинг да отговоря, Николай. Вярно, прав си, това с животните е много ненаучен подход, той и един друг бунак, Дарвин ли му беше името, как беше, и той нещо на животни се позовавал, казват, ама аз на такива хамсалаци хич не им хващам вяра, пък и тоя Дарвин не е от нашата махала, нали разбираш, тъй че, само така, напред с рогата и ако някой се изпречи насреща, дето се бара многознайко или нещо там по-различен, бой, мамка му! А пък аз ще ръкопляскам оттука, ти грижа нямай!

Поздрави,

Златко

- 06-04-2009|Златко

Хм, накара ме ти да приказвам тук, Николай, вече усещам даже, че започвам да се увличам и сигурно ще наприказвам малко повече приказки, отколкото ми се иска, но, уста кучешка, разяжда се. Дано да имаш малко повече чувство за хумор отколкото либерализъм, Николай, че инак ми е спукана работата, ще се хванем гуша за гуша, а оттам нататък – отиде тя с диалога, взаимното просвещение и всякакви други добри намерения.

Та си мислех така, Николай, много хора има като теб, не само в България, дето хем им се иска да се нарекат свободомислещи и модерни, хем ако може, някак тъй да извъртят нещата, тя да откажат на различните от себе си правото да бъдат различни. Всичко хубаво, проблем никакъв, само тая пуста Европа, Николай, много се е закучила с тия две думички, „човешки права“, написала ги е най-отгоре на знамето си и, ако някой иска да се присламчи към нея, първо го пита: „Приемаш ли ги тези две думички като свята и ненакърнима истина, или си дошъл тук игрички да си играеш с мен, хем така, хем така да бъдеш?“ И, ако те хване в двуличие, Николай, много-много не се церемони, ами рита отзад, по онова място, дето за него става дума в целия ни разговор, и вика: „Хайде тогава, марш обратно в джунглата!“

То аз не че имам нещо против джунглата, Николай, щото и там хора живеят, то се знае, ама тъй съм чувал, някои от тях още по-големи бабаити от нас българите били и, току-виж му се наложило на човек, от едната неизбежност, по някое време да подаде смирено задник към джунгелния бабаит и да прошепне: „Не мой така, батьо, как тъй ще ме колиш? Я виж тук дали не можем да се споразумеем по малко по-друг начин. Аз иначе не съм такъв, батьо, ама като няма как другояче, хайде, за твой хатър. Ти само гледай малко по-полекичка, а, батьо?“

Също като при животните, един вид, Николай ...

- 06-04-2009|Николай

Разсмя ме, успя :)

Само че на онзи източния хомосексуализъм му се присмиват и съвременните турски режисьори – „Г.О.Р.А.“, а и Орхан Памук го е поописал. Не, нямам нужда и от него. Той не знам дали е равен на холандския хомосексуализъм, за мен е все тая.

Не отказвам на различните правото да бъдат различни. Това го твърдя не само аз, но и останалите несъгласни със супермодерните хомосексуални идеи. И да, свободомислещ съм. Имам добри познати хомосексуалисти. Говорим си на професионални теми, може и на бира да седнем, изпитваме взаимно уважение със съзнанието за своите различия, но това ужасно медийно залитане по идеи като тази на Емили Дрискол, това отчаяно опитване в София да се проведе гей-парад, на гол тумбак чифте пищови, пресилено ми идва. Този гей-парад не беше смешен заради такива като мен, които не искаха да слушат за него и да разбират какво се е случило. Беше тъп първо поради комплексираността на българските хомосексуалисти и второ поради тъпотията на атакисти и други примитиви, които се държаха грубо. Не може в такава среда да искаш западно мислене, това е прескачане на няколко стъпала.

Либерален съм, да. Повече отколкото може би разбираш от тези писанки тук. Но въпреки това си имам мнение и убеждения както за повдигнатия тук въпрос, така и за дарвинизма, който се е отдалечил прекалено много от своя създател. На никого не искам нищо да натрапвам. Ако споделя мнението си някъде, не смятам това за обидно спрямо хомосексуалните. Тоест, това, което искам, е истинска равнопоставеност. Като кажа, че това не е нормално и са болни, така го мисля. Те като кажат, че аз не съм нормален, защото харесвам само жени, това си е тяхното мнение. Ок, разминаваме се. Точка. Защо продължават да ровят и да искат да си променя мнението? Аз не искам те да променят своето, живеем в свободен свят.

Предпочитам да деля хората по други признаци, не по сексуална ориентация. Предпочитам сексуалната ориентация да си остава лично и интимно нещо.

- 06-04-2009|Николай

Някакво безсмислено дразнене се получава тук. Хомосексуалните не бива да осиновяват деца, хомосексуалните не бива да управляват държава, хомосексуалните не са равни на нехомосексуалните – толкова ли е сложно да се разбере този факт? Както и жените не са мъже и крайният феминизъм е също толкова глупав.

Да си правят каквото искат, да бъдат каквито искат. Не бъдете хитлеристи самите вие – който не е с вас, не е задължително против вас.

Не е морално и обществено изгодно да им се зачете правото да отглеждат деца или да бъдат високопоставени политици.

- 07-04-2009|Златко

Умонагласата, която ти защищаваш тук, Николй, е описана доста ясно и нагледно от Джордж Оруел във „Фермата на животните“. Оттам идва и оная „крилата фраза“, която вероятно знае всеки от нас: „Всички са равни, но някои са по-равни.“ Може би тази мъничка книжка е и най-нагледното описание на това защо една подобна умонагласа не води до никъде: разделянето на правата на „едни за нас“ и „други за тях“ рано или късно води до разрушаване на гражданския мир, просто защото по-големи или по-малки части от обществото го възприемат като несправедливо. А що се отнася до аргумента „ние още не сме стигнали до там“, то според мен той с неизбежност поражда логичния въпрос: „А как ще стигнем, ако не се опитваме?“

Това е последното ми обаждане тук, надявам се. Разбирам все пак, че никой човек не е машина и никой не е в състояние да отхвърли и преодолее така бързо и лесно предразсъдъци, с които е израснал от малък и които повечето хора покрай него споделят без възражения.

- 07-04-2009|Гост  – До Николай

Сексуалната ориентация не е нещо безобидно, за което да си затвориш очите. Представи си, че твой приятел те хареса и започне да те ухажва? Ще съумееш ли да запазиш приятелството му, ако не искаш да влезеш в интимност с него?

- 07-04-2009|Златко  – Re: До Николай
Гост писа:

Сексуалната ориентация не е нещо безобидно, за което да си затвориш очите. Представи си, че твой приятел те хареса и започне да те ухажва? Ще съумееш ли да запазиш приятелството му, ако не искаш да влезеш в интимност с него?

Интересно, а каква е разликата между тази ситуация и „нормалната“, в която някоя приятелка те харесва и започне да те ухажва? Ще съумееш ли да запазиш приятелството си с нея?

- 08-04-2009|28  – В повечето случаи...

Мисля, че няма да съумееш да запазиш приятелството, ако отрежеш приятелката, която те ухажва. В повечето случаи... Затова най-добре да й угодиш. Както се казва, на тъмно всички жени са еднакви, ако си затворят устата.

- 10-04-2009|Гост  – педофилията, драги ми...

Връщам се на педофилията: сексуално НАСИЛИЕ над деца. Извършителят е обикновено с психични отклонения и девиантно поведение. Детето е ЖЕРТВА (често не само сексуално, не само психологически, а и чисто физически).

Хомосексуалност, хомосексуална връзка: двама ПЪЛНОЛЕТНИ вменяеми гласоподаватели, които се ОБИЧАТ /или поне харесват, привличат/ и ДОБРОВОЛНО осъществяват сексуален акт.

Задачка-закачка с повишена трудност: Кажи ми кое е общото и защо парад на хомосексуалните ще доведе до легитимация на педофилите?

Добре, че не споменахте животните, че съвсем се ядосвам.

- 10-04-2009|Златко

Изхождайки от това, че горният коментар е написан добронамерено, бих си позволил да допълня, че дори и педофилията не е еднозначно насилствено деяние. Като нещо еднозначно насилствено съвременната социална наука определя единствено злоупотребата с деца. А че педофилията може да бъде и акт на абсолютно съгласие от двете страни, та дори и изкушаване от страна на по-младия, се вижда особено ясно в „Лолита“ например. Не е необходимо да изпадаме в ужас и вцепенение само при соменаването на определени думички, само и единствено за да не бъдем обявени за „перверзни“ от добродетелните си съ-хора. Всеки от нас носи със себе си задължението да мисли самостоятелно, дори и когато това е свързано с известни рискове.

- 12-04-2009|Серкан  – за темата и за обичайните псевдолиберални провокат

Не знам как става това, може би от средата и от времето, което изкараш с тази среда, но в моето мислене и същност в момента е следната ситуация:

- Дори случайно засичане на мъжка хомосексуална порно сцена ми предизвиква неприятни чувства в стомаха;

- Обаче към хомосексуалното общество, с всичките им права на равни с останалите ВЪВ ВСИЧКО, включително осиновяване на деца и заемане на най-висши постове съм абсолютно толерантен и дори поддържащ ги в тези права. Виждам ги и незаслужено дискриминирани, особено в общества „силно“ демократични и прогресивни като българското.

За педофилията Златко темата за мен не бива въобще да отива към никаква толерантност, дори и при някакво споделяне или провокиране, каквото описваш, защото насилници на деца предизвикват в мен тотална погнуса и желание за контразло. Това предполагам и доведе до упоритото преследване от страна на Интерпол и всички специализирани служби на мрежи, които се занимават с подобна отвратителна античовешка дейност. Децата са си най-святото на хората.

Тук обаче искам да обърна внимание на един интересен момент.

Кой беше коментара и коментатора, който си позволи да направи връзка между хомосексуализма и педофилията?!!

За мен, чист провокатор, който за да сложи тежест в своята теза постъпва изключително гнусно и некоректно спрямо цялата хомосексуална общност, зачерквайки ги като хора, които имат право да бъдат ПОНЕ уважавани. Много некоректна проява и аз моля, към такива манипулативни сравнения да не се проявява никакъв либерализъм.

- 12-04-2009|Серкан  – коментар номер 16

Коментар номер 16 си позволи това:

„По вашите критерии, че няма здраво и болно вие бихте дали свобода и на педофилията, а аз се съмнявамм, че желаете да ви свързват с подобна идея?! Нима педофилията – зловеща реалност в САЩ и Западна Европа е нещо не болно?! Педофилите и те са различни – дайте да манифестират и да си налагат и те субкултурата“

Този коментатор за мен влиза автоматично в категория недоброжелатели, провокатори.

Диспута с тези хора трябва да бъде веднага насочван в посока, на която ние държим и да не се позволява дори и за миг залитане натам, където те с цялата си наглост отиват и ще отиват.

Не знам дали не си дават сметка тези хора, но говорейки за някакво „здраво общество“, а използвайки толкова некоректни и опасни методи като гореспоменатата манипулация, те всъщност са тези, които пъхат нови и нови съчки в огъня.

Либералите имат ли нужда от това?

- 12-04-2009|Златко

Темата е интересна и важна, Серкане, нека тогава се опитаме да я обсъдим по-подробно.

И така, аз виждам в постинга ти две важни твърдения, които според мен се нуждаят от малко по-задълбочено разглеждане и дискусия.

Първо, за отвращението пред сетивния допир с хомосексуалността (гледане, случайно или не, на съответни филми и клипове). Струва ми се доста интересен факта, че повечето мъже с готовност заявяват, че намират такива сцени за отвратителни, докато жените ги възприемат значително по-спокойно. Според мен това се дължи до голяма степен на мъжкия страх (особено при по-младите мъже) да не бъдат, за Бога, по някакъв начин заподозрени в латентен хомосексуализъм. Едва когато човек изгуби тоя страх (първо, чрез лично съзряване – или остаряване, кой както иска така да го разбира, а второ чрез живот в среда, която не страда от излишна хомофобия и не приписва на всеки жест на симпатия някакво допълнително значение) ... та, едва когато човек изгуби тоя страх, той става способен вече и да мисли малко по-рационално по цялата тема.

А за какво става дума всъщност? За анален секс, нали така? Ок, но не е ли аналният секс, когато бива правен между мъж и жена, вече нещо напълно банално, част от ежедневието всъщност? Времената, в които тази тема се е възприемала като табу („Лейди Чатърлей“) отдавна вече са отминали, днес аналният секс вече не е тема-табу и аз си спомням, че четох доста обширна статия от Ню Йорк Таймс, посветена изцяло на точно тази тема. Сред познатите ми, доколкото те са склонни да говорят открито по такива въпроси, цари виждането, че аналният секс е „нещо по-специално“, „по-остро усещане“, „средство срещу скуката в леглото“ и т. н. Е, разбира се, има много хора, които все още възприемат този вид секс като вид перверзия, но същото се отнасяше, даже и в моето собствено по-ранно време, и до френската любов, пред която преди години също се кривяха лица и се говореше, че тя била нещо перверзно. С други думи, времената се менят, менят се и вкусовете, включително и в най-интимните сфери на човешкия живот.

Е добре тогава – защо един мъж трябва да изпитва отвращение към нещо, което при малко по-различни обстоятелства сам намира изключително възбуждащо и стимулиращо? Само за да не бъде обвинен, че е „педераст“? Но това е смехория! Фактът, че нещо не те отблъсква и не те изпълва с отвращение, не означава, че отиваш на позиция, при която то те възбужда и привлича еротично. Ни най-малко дори. Еротиката е не в това как, а в това с кого се прави секс, на мен това ми се струва доста очевидно. Не може човек да се възбужда при мисълта за анален секс с кокошка, например – макар че имало и такива работи, така съм чувал поне.

Всичко, което искам да кажа е, че отвращението (което в огромния процент от случаите е просто форма на авто-цензура) е първата и най-сериозна пречка пред повечето мъже, когато става дума за спокойно и зряло отношение към хомосексуализма и неговите практики. Това е вид различен секс, който доставя удоволствие на група различни хора, като причините за това са от много сложно, все още не напълно изяснено естество. Всичко това не предполага по никакъв начин необходимост от презрение, отвращение или отхвърляне. Това са примитивизми, принадлежащи на миналото!

Втората важна тема в твоя постинг, Серкане, е тая за педофилията. Много хора, гледащи на себе си като на либерално и модерно мислещи, не забелязват до каква степен са избрали да гледат на тази тема без каквато и да било критичност и опити за самостоятелно мислене. Тя трябва да бъде разграничавана от хомосексуализма – с това са съгласни всички еманципирани хора, но дотук всъщност свършва всичко. Оттам нататък следва автоматичното: „тя е престъпление“.

Но дали наистина е така? Първо, нека погледнем малко по-отблизо самото понятие. Какво означава „педофилия“? Буквално преведено: „любов към деца“. Разбира се, не каква да е любов, а сексуална връзка, в смисъла, в който я разглеждаме тук. ОК, но с това всъщност приключват и повечето ясноти по въпроса. Защото, какво означава израза „сексуална връзка с дете“? На колко години трябва да е младият член/членка от връзката, за да бъде окачествен/а той/тя като дете? Педофилия ли е, например, връзката с момиче малко под 16 години? Не? Но в Америка за такова нещо се полага присъда, както горчиво може да потвърди Роман Полански например, който по тая причина не може да пристъпи в страната вече повече от 30 години. В Германия пък съответната възрастова граница е поставена при 13-годишна възраст, в България – при 14. Кой ги решава тия неща? И въз основа на каква логика? В цял свят т. нар. „възраст на съгласие“ се определя безкрайно произволно (виж например http://en.wikipedia.org/wiki/Age_of_consent) Изобщо въпросът за това коя възраст е достатъчна, за да може да се даде на един млад човек правото да решава самостоятелно своите сексуални предпочитания е един безкрайно сложен и деликатен въпрос – и думичката „педофилия“ никак не помага за неговото по-добро или по-лесно решаване.

После, как трябва да се постъпва с младите хора, които изпитват усещането, че вече са достатъчно зрели, за да имат свой собствен сексуален живот, но не са достигнали официалната „възраст на съгласие“ в собствената си страна? А с техните любовници, които по-правило са по-възрастни? Престъпници ли са всички тия хора, автоматично? Сложен, много деликатен въпрос, на който аз например изобщо нямам готови отговори.

Но да продължим по-нататък. Злоупотребите с деца – които вече са нещо безспорно престъпно! – се извършват, според статистиките, по правило от хора, които принадлежат към най-тесния семеен и роднински кръг на жертвите. Най-често това са техните собствени бащи, следвани от малко по-отдалечени чичовци и т. н. Естествено, повечето жертви на злоупотреби са момиченца, а не момченца, което отново е силен аргумент срещу каквито и да било тези за връзка между педофилия и хомосексуализъм. Злоупотребата с деца, с други думи, е предимно резултат от нефункциониращи семейни отношения – или поне така изглежда, когато човек зачете статистиките. Педофилията – включително и в толкова нашумялата напоследък представа за секс-насилници, които примамват деца чрез Интернет – изглежда е нещо доста по-различно.

Това са само някои мисли, които искам да споделя в тази връзка, просто за да покажа, че автоматизмите в мисленето и съжденията рядко водят до някакви кой знае колко качествени резултати. Иска или не, човек винаги трябва да се понапъне малко, ако не желае да се носи по някое от теченията на обществено приетите предразсъдъци. Или това му е безразлично, но в този случай пък той или тя не може да има претенции за това да задава тона. За такова нещо се изисква доста повече енергия и интелектуална смелост за независимо, свободно от предразсъдъци, мислене.

- 12-04-2009|Серкан  – уточнение

Златко, и двете неща, както си ги обяснил в съвсем различна посока си отишъл. :)

За първото, твърдиш:

„А за какво става дума всъщност? За анален секс, нали така?“

Според мен, не става дума за анален секс. Става дума за цялата ти същност като хетеро и хомо. Това дето го опростяваш така не го приемам. Не го приемам, защото аналния секс с жена не ме отблъсква. Докато всякакъв акт на интимност с мъж, да. Така ми идва отвътре. Не знам каква е причината, но това е факт. Мисля, че много се опостява и бърка, когато се каже, че мъжете искат да се направят „мъжкари“, когато не споделят всеки един детайл. Правят се наистина на „мъжкари“, онези екземпляри на мъжкото царство, които влизат в конфликт, спор, по всяка тема свързана с хомосексуализма. Аз определено не се имам за такъв „мъжкар“, дори ми се е случвало да споря вече на няколко пъти точно с индивиди като този, който описваш. Както разбираш, не може да споря, веднъж цял ден, сам със себе си, ако споделям подобно поведение и мислене.

Струва ми се, че тук самия либерализъм трябва да е малко по-гъвкав.

Защо?

Това, как хомосексуалистите осъщестяват тяхния полов акт и отношението на обществото към тях за това, че те имат право не само да си го осъществяват както си искат, но и не бива да бъдат дискриминирани заради това И ЗАРАДИ ЦЯЛОТО ИМ ПОВЕДЕНИЕ В ОБЩЕСТВОТО.

Аз мисля, че хомосексуалистите са изключително работливи хора, преки впечатления и преки и косвени, и донасят неимоверна полза на самото общество плащайки големи количества данъци. Защо ще бъдат дискриминирани по полов признак?

АКО се поставя тезата така, а не се натрапва до ЕКСТРЕМНА крайност хетерообществото да приеме в цялост хомообществото мисля, че като начало е повече от достатъчно като решение. Да бъдем практици. Пример за това е Испания. Според мен тук хомообществото живее много по-щастливо последните години. Който иска може да се заинтересува защо. Ако вече всички не са чули, де. :)

И за педофилията пак в друга посока си отишъл.

Ти представяш ли си как би прозвучало в ушите на един хомосексуален да го сравни някой с педофил?!

Аз това искам да ти кажа, защото от години тук са приети тези теми и за първи път виждам/чувам някой да кривне да прави такова сравнение. Това е абсурдно да бъде допуснато, защото хората направо им настръхва косата като чуят, че става дума за педофилия.

При педофилията насилниците не прощават на съвсем малки деца. Ти къде си отишъл като възраст? Това са наистина болни хора, които освен това не могат да се въздържат. Деца на 6-11 години са им в полезрението, което направо те кара да го ненавиждаш. А има ли граница 13, 14, 16 и колкото е там, това си е закон и закона не бива да бъде престъпван. Аз обаче от всичко, което чувам, обществото направо е настръхнало от случаи на педофилия и са безкомпромисни в това отношение.

Затова, много моля да не позволяваме в нито един коментар да се прави някаква дори минимална релация между хомосексуалност и педофилия. Ефекта от това е пагубен за хомосексуалното общество и тяхната кауза. А хора, които използват тези доводи директно предизвикват точно ефекта на екстремното противопоставяне.

- 12-04-2009|Серкан  – за опростяването и автоматизмите

Мисля, че специално по темата за хомосексуализма и тяхната интеграция в обществото и общественото мислене испания е перфектен пример, който много държави занапред ще последват.

Дали ще опростим и автоматизираме нещата е въпрос на ниво, което е достигнало обществото да философства.

Опростяването и автоматизацията са две от основните правила на техниката. Аз като техник невиждам нищо лошо да се водя по тях.

Много хора по-лесно разбират неща, които са казани ясно.

Малко са дето ги рабират едва след като им ги напишат в „елитарен художествен стил“, а за философстването, въртейки се около опашката да не говоря въобще. :)

- 12-04-2009|Серкан  – последно

Златко, според мен човека, който направи коментар номер 31 го написа с възмущение. Възмущение от това, как може да се сравнява педофилия с хомосексуализъм. Ти според мен не го изтълкува така, защото твоите обяснения за това, какво е педофилията, ние ги знаем.

Става дума за умишленото зацапване на хомосексуалната кауза с ужасяващото понятие „педофилия“, като престъпление в обществото. Никой няма да ходи да ти прави асоциации с Лолита и тем подобни.

Директно се гледа да се противопоставят хората с измислени доводи.

Отделно, искам да ти кажа, че на мен тези доводи са ми до болка познати. Хваща нещо си някой, мята го в една друга тема и после ние с теб спорим по нещо, по което въобще не трябва дори да се поддадем да го приемем.

- 12-04-2009|Серкан  – най-последно :)

Не можах да разбера, това, че на човек не му харесва да гледа порно между хомосексуалисти, лошо ли е?

Ако е лошо, ще гледам и това да го превъзпитавам. :)

Златко, не усещаш ли, че се изпада в крайности?

Не може заради едно такова мое твърдение, което е факт, да се отиде и да се коментира съвсем друго, „псевдомъжкарството“, а да не се каже и една думичка, за това, че аз съм ЗА ЗА ЗА пълната интеграция на хомообществото със всичките му права и задължения.

Не ми хареса, че така неправилно се изтълкува тази моя позиция.

Затова пиша за да наблегна на моята пълна подкрепа.

Останалото са си вкусове, които много е вероятно да са променливо понятие.

- 12-04-2009|Златко

Здравей Серкане,

за недоразумения става дума според мен, всъщност аз не виждам абсолютно никакви различия в мненията на двама ни, единствено погрешно разбрани думи.

Разбира се, че хомосексуализмът не е просто анален секс. В горния постинг аз се опитвах просто да обясня причините за това, че като мъже ние някак автоматично изпитваме отвращение пред практиките на хомосексуализма. А те са, че така сме учени от малки. Единственото, към което призовавам, е да се отървем от отвращението, а не да започнем да се насилваме сега да гледаме хомосексуално порно, за да докажем, че сме либерални. Това просто е обратната крайност. Онова, за което говоря, е спокойно, нормално отношение, нищо повече. Това е част от живота – и толкова.

После, за педофилията. Ако прочетеш постинга ми по-внимателно, сигурно веднага ще откриеш, че в него няма и следа от приравняване между педофилия и хомосексуализъм. Не знам защо си го изтълкувал по този начин. Ето го тук написано черно на бяло (цитирам): „Тя трябва да бъде разграничавана от хомосексуализма – с това са съгласни всички еманципирани хора ...“

Онова, за което пледирам, е не приравняване на педофилия и хомосексуализъм, а разграничаване на педофилията от насилието върху деца. Още при споменаването на тази дума хората вече си мислят за ужасяващи неща, което според мен е насаден предразсъдък, точно както доскоро беше (и на много места все още е) положението с хомосексуализма. Педофилията може, но не трябва да бъде непременно свързвана с насилие. Такова нерефлектирано отношение хвърля в един и същи кюп прекалено много неща, тук има нужда от правене на разграничения и „изчистване“ на типове поведение, които не са насилнически. Педофил ли е мъж, който спи с тринадесетгодишно момиче? Говоря за нормална връзка, при която малката е решила, че вече е достатъчно възрастна, за да решава сама нещата в живота си. Признавам, че не намирам един такъв тип връзка за особено желана (сега пък да не хукнеш да ме обвиняваш, че насърчавам секса с малолетни?), но пък и не виждам в нея нещо особено престъпно. Неприятна ми е мисълта, че някой би желал да прелъсти тринадесетгодишната ми дъщеря, но пък и съм далеч от мисълта да я държа под ключ (впрочем, с моето дете нещата са много по-сложни, така че примерът е неподходящ).

А за насилието – там, разбира се, компромиси няма, но то не е идентично с всеки акт на любов между партньори, един от които е много млад. Това е всичко, което искам да кажа, нищо повече.

- 12-04-2009|Серкан

Златко, рабрах те много добре, не съм се заблудил и не съм разтълкувал думите ти като приравняване на педофилия с хомосексуализъм. В никакъв случай.

Става дума точно за това последното, за което пишеш.

Педофилия може да означава много неща, но това, което тя означава е тема на друг разговор.

Оставяйки без своевременна реакция ДА СЕ ИЗМЕСТВА един въпрос с друг.

На това искам да наблегна и има смисъл да наблегна.

Защото и до сега виж пиша не за хомосексуализма, за който моето мнение виждам, че си го разбрал и да, споделяме възгледи, но виж само как се обясняваме за педофилия, поддържайки фитила на други хора с недоброжелателни намерения.

Аз спирам до тук.

Надявам се да съм успял да изясня няколкото момента, на които исках да обърна внимание.

Поздрави!

- 13-04-2009|Гост  – анален секс

Дупето си е дупе и пол няма, без изключение. И докато аналният секс при жените предизвиклва по-скоро болезнени и неприятни усещания, при мъжете е точно обратното – стимулира се простатата, което води до много по-силен оргазъм, а в много случаи оргазъм при рецептивния партньор се достига дори и само със стимулация в тази област. Природата явно се е погрижила за тези неща и няма смисъл от псевдоморализъм и християнски ценности.

- 13-04-2009|Гост

„аналният секс при жените предизвиклва по-скоро болезнени и неприятни усещания“ – ако всичко дето пишеш е вярно, колкото цитираното, значи си поредния многознайко без подплата. Нахалството да налагаш на другите всичко „твое“ е също вид нетолерантност. Затова някои, които не могат да се ограничават, по-добре да си налягат парцалите или поне не си отварят устата без да обислят какво точно ще кажат.

- 13-04-2009|Гост

Не мога да знам дали е така, тъй като не съм жена, но така споделят голям процент от жените. Естествено, има и палавници, които обожават такъв вид взаимоотношения. Колкото до мъжете и тяхната А-точка – може да прочетете стотици неща в нета по този въпрос. Освен хомосексуалните, много хетеро мъже обожават да бъдат стимулирани анално от партньорките си, защото оргазмът в тези случаи е коренно различен от обикновения. Не мисля, че това е случайно – просто еволюцията се е погрижила мъжете да изпитват удоволствие и с други мъже, не само с жени. Което потвърждава истинността, че хората като цяло са бисексуални или с плаваща сексуалност и по тяхна воля и желание могат да се влюбват и в единия, и в другия пол, в което няма нищо противоестествено

- 13-04-2009|Гост

Добре бе, добре, разбрахме!

Разбра ли, че разбрахме?!

Осведоми ни много, без тебе нямаше да се светнем.

Ти тука четящите за необразовани кретени ли ги имаш?

Я се вземи малко в ръце!

- 17-04-2009|Гост  – Re: Re: Хомо
Златко писа:

Отговорът ми се струва сравнително очевиден: защото тук става дума не за „някакви си теории“, а за начина, по който ще изберем да се отнасям към група – при това не съвсем малка група – човешки същества.

да. ключовата дума е „изберем“. ако е до избор обаче, нека е основан на научни данни. научни данни за пингвини и павиани НЕ са научни данни за хората, ОСВЕН ако предварително не е направен и изборът да се вярва втеориятаза еволюцията, която ни обвързва и поведенчески с животните. Не съм сигурен, че съм достатъчно ясен. да избереш да наричаш нормално хомосексуалното поведение у човека, сигурно не е по-оправдано от това да избереш да НЕ го наричаш нормално, ако предпоставките за твоя избор са епистемиологически неиздържани. ако изборът се основава на презумпцията, че сме еволюирали маймуни, този избор е непросветен, колкото и научна обвивка да му се дава, понеже тази презумпция е само една недоказана теория – факт. нейната разпространеност и в учебната система, не я прави по-малко недоказана.

ок, без да доказвам избора си или по-скоро доказвайки го неубедително като Вас, аз казвам, че избирам да смятам хомосексуалното поведение за ненормално при хората, защото те са образ и подобие на Бога, а не на маймуната.

впрочем при животните често има и канибализъм!?

- 17-04-2009|Гост

някои коментатори по-горе говорят за оргазми, простати, плаваща сексуалност и т.н.

интересното е, че когато се говори за хомосексуалност винаги се говори и за такива неща, а когато се говори за хетеросексуалност може просто да се говори за любов между двама души и толкова.

ще кажете, любовта съществува и при хомосексуалните! ок. но е доказано, че промискуитетът при хомосексуалните е в пъти, по-голям отколкото при хетеросексуалните. факт. нека хомосексуалните отрекат този факт.

ок. значи все пак говорим преди всичко за секс, а не за любов (статистически доказано!). оттам насетне малко ме касаят простати и т.н. все пак човекът не може и не бива да бъде принизяван до основните си физиологични функции, като някакво ... животно например.

- 18-04-2009|Гост

„все пак човекът не може и не бива да бъде принизяван до основните си физиологични функции, като някакво ... животно например“

Добре, ти след като така мислиш, защо принизяваш съществуването на хомосексуалистите точно до това? Те не са ли хора? Бог ли ти го каза? Що за вярващ може да отрече правото на друго човешко същество по толкова плосък и елементарен начин?!!

Ще дойде ден, когато сам ще проумееш, че не си постъпвал коректно и неправилно си делял хората. Дори само това делене – на вярващи в божието създание и на вярващи в маймунския произход пак показва, че в теб вярва в Бог няма. Още не си осъзнал себе си и за какво си се появил на света, затова и наистина твоя коментар звучи неубедително. Мислене в начална фаза е това да се смяташ за по висш от себеподобен, а когато някой като теб започне и да богохулства, пъхайки името на Ног в коментара си за да си придава тежест вече съвсем олекваш.

Сменяй репертоара и учи още сложни думички, може следващия път да се представиш поне задоволително.

- 18-04-2009|Гост

Човекът не е казъл, че педе... не са хора, а че са объркани и нещастни хора

- 20-04-2009|пак аз  – отговор до 48 от 46/47

да, всичко това е смешно размахване на пръст. аз показах нагледно с няколко изречения, как презумпцията на Емили Дрискол е погрешна (в моя отговор номер 46). бих могъл да допълня, че самото съществуване на статия, която говори за животни и ТЯХНОТО поведение и имплицитно загатвайки, че ето на „щом при животните е нормално, ЗНАЧИ И ПРИ ХОРАТА Е!“ (както съм чувал и от други мои приятели биолози), е доказателство за базисни предположения, приети за истина – а именно, теорията на еволюцията. това е погрешно епистемиологична основа – някой вярва, че Х е вярно без това да е доказано и на основата на Х изгражда Y. това е смешно! после аз съм бил сбъркан, понеже съм бил вярвал в Бога... аз просто доказах, че тази статия е изградена на недоказано твърдение за произхода на човека от животното и следователно не заслужава никакво научно внимание.

накрая подметнах, че при животните има и канибализъм, дали Емили Дрискол би написала статия и за това? и каква би била скритата интенция на такава статия? никаква. ок, но щом е за хомосексуализма веднага имплицитно се извеждат аналогии с човешкото поведение, за да бъде то посочено като природно-нормално-обусловено. ето това е смешното. и затова се и смея. а Вие не се смейте, щом не схващате.

а в отг 47 писах за отговорите под статията и как те доказват тезата ми – че правейки аналогии между животните и хората, се принизяват ХОРАТА и че онези хора, които на драго сърце обясняват поведението си с това на животните не се и различават в писанията си особено от описанието на животни – чифтосване, жлези, ануси, оргазми...

а всички забравят, че сексуланият акт в човешки контекст е често описван в цивилизованите езици като „правя любов“. ами ок животните не правят любов, те се чифтосват. любовта е нещо човешко. и именно това човешкото ми се губи в промискуитета на хомосексуалните.

- 22-04-2009|Марсиан

Явно в либерален форум имат много врагове: тези дето смятат хомосексуалното поведение за сбъркана работа, тези дето го оприличават с педофилията защото и от двете работи не се раждат деца, даже щяли да трият такива нения, много либерална работа. Видях че и Дарвин и Шпенглер и журналиста Блак са все врагове на либералите от прегледа. Дали пък са толкоз либерални

- 22-04-2009|Землянин

Либерално не е синоним на слободия или поле за клевети.

Нека не се оплакваме за щяло и нещяло.

Особено ако сме от друга планета. ;)

- 29-04-2009|Гост

Да имам логиката на по-по-горния дървен философ... това дето е на раменете ти, те ограничава да осъзнаеш, че и при хомосексуалните любовта е също толкова силна като при останалите. Терминът чифтосване би следвало да се използва само при хетеро акт, защото евентуално би последвало оплождане. При хомоактовете си е чиста любов без тревоги за оплождане. А сред хетеро мачовците ще намериш десетки пъти по-промискуитетни типове, които не само са обрулили стотици върби, ами като чуят за обвързване и връзка се изприщват. Викаш и тва е любов, а. Смешен си. Ходи палИ свещи и си вярвай.

- 16-05-2009|андрей слабаков в интервю в Ак  – за хомосексуалистите и браковете им

За брака между хомосексуалисти

Аз имам много гейове приятели, но не мисля, че бракът между тях трябва да се узакони. При една женитба основното е хората да се съберат в семейство и да се възпроизведат. Мисля, че двама хомосексуалисти трудно ще родят.

Намесва се съпругата на Андрей – Ернестина Шинова, която се присъедини към нас: Моята най-добра приятелка е хомосексуалист – казва се Маурицио. Андрей няма нищо против нея, двамата се разбират и са приятели.

Андрей продължава: Той си е нормален човек. Мен сексуалната ориентация не ме интересува, но когато някой започне да ми я навира в лицето, много ме дразни. Ако двама хомосексуалисти осиновят едно дете, то на кого ще вика мама и на кого татко? Има нещо неестествено. В какво ще го възпиташ? В тежка педерастия.

Освен това, за мое голямо съжаление почти 90% от педофилите в света са педерасти. Аз на любовта не мога да преча – може някой да обича някоя коза, това си е негов проблем, не мой. Но бракът е нещо друго – както викаха едно време – основна единица на обществото. От педерасти ли искаш да се състоят основните единици?

Цялото интервю може да четете в майския брой на сп. Rouge.

- 07-06-2011|М.М.  – Груб превод в карето за автора!

„Авторка на свободна професия“ в карето – звучи грубо и недодялано. Предполагам, че това е просто лош превод. Предлагам „Автор/ка на свободна практика“.

- 07-06-2011|Златко

Въпросът за езиковите употреби и свързаните с тях подсъзнателни властови отношения е дискутиран на друго място в това списание. Остава си факт обаче, че по необясними за мен причини, повечето жени в България упорито отказват да възприемат женските родове при обозначенията на престижни професии (думи като „министърка“ или „професорка“ звучат грозно на всички, докато в Германия е абсолютно немислимо и силно обидно да бъде наречена жена с дума от мъжки род, като например „професор“). Езикът, освен всичко друго, е и средство за упражняване на власт – и липсата на съществителни от женски род в него говори много за властовите отношения в едно общество. Така че не очаквайте от мен да наричам жените с мъжки имена. Знам, че не ви харесва, но все някой трябва да ви поотвори малко очите за собственото ви доброволно подчинение, не мислите ли?

- 07-06-2011|М.М.  – Корекцията ми е стилистична, не граматическа

НЕ СТАВА ДУМА ЗА автоР, авторКА, корекцията ми е за израза „АВТОРКА НА СВОБОДНА ПРОФЕСИЯ“. Извинете, Златко, но ако помислите малко, наистина и сам ще си зададете въпроса „Каква точно ПРОФЕСИЯ е измислила тази АВТОРКА, че е АВТОРКА НА СВОБОДНА ПРОФЕСИЯ“? хахаха Правя ви стилистична корекция, а не корекция за „АВТОР“ или „АВТОРКА.“ На български език изразът „Авторка на свободна професия“ звучи смешно. Толкова. :) Не се заяждам, най-малкото по отношение на пол (автор, авторка – все ми е 20, допитайте се до Правописния речник как е прието да се пише или звъннете на „Езикови справки“ в БАН, винаги има някой на телефона). Просто всеки преводач има нужда от редактор понякога, колкото и да сте добър. Извинете, че ви коригирам, изглежда просто не осъзнавате колко смешно звучи изразът „Авторка на свободна професия“ хахаха Не се хващайте на играта с пола в езика, аз не се хващам за нея, просто мисля какво означава изразът... :) Смешно е, никой не се изразява така!

- 08-06-2011|Златко

Чудесно. В такъв случай бих ви помолил да ми дадете вашия собствен, коректен превод на английското freelancing author, след което веднага ще го променя в карето.

Поздрави и лек ден!

- 08-06-2011|М.М.  – предложение

Здравко, предлагам Ви „Авторка на свободна практика“ вместо „Авторка на свободна професия“. Според мен това е по-ясен и логичен превод. Колкото до женския род – доколкото знам в немскоезичните държави да се използва женски род („авторка“, „говорителка“ „пилотка“, дори – дума, която в нашия език няма) е почти норма. Но в англоезичните страни не е точно така. „Автор“ за жена също е приемливо. Мисля, че и на български и двете форми са приети. Отново поздравления за чудесната статия! Поздрави и лек ден! :))

- 21-02-2013|Аз  – Не знам от къде да започна,

..май по-добре да си премълча повечето. То и аз много се обърках напоследък. Моето лично мнение е, че целейки разплод, всички живи същества търсят другата си противоположна по пол половина, но тялото И ПСИХИКАТА ни имат нужда и от други неща освен да се разплождат. Защото при дълга неактивност органите ни закърняват, затова може да се прибегне към хомосексуализъм, или по други причини. Това, което знам със сигурност е, че всеки го има заложено в себе си и това, което ви спира да го приемете, е че слагате етикети на всичко и като чуете „хомосексуален“ за вас е вече нещо противно на това, което сте приели за норма. Нормално е това, което усещаме, това което правим. Не можеш никой да ме убеди, че аномалия е някакъв грамаден процент от обществото И от животните като цяло по света. Аномалия си е аномалия, нещо необичайно. А хомосексуалността почва да става масова. Макар, че за мен няма нито хомо нито хетеросексуалност, всичко е двуполюсно, стига да не се правим на интересни. Аз бях от ония уплашени от различното твърдо хетеро човеци, и живота ми се разви така, че доста преживях, и едно от тези доста неща беше, че усетих другия полюс. Трябва да ви кажа, че за мен това си е духовно преживяване. Чувството е съвсем различно, не мога дори да опиша. И ви говоря само за привличането, разни актове дори не съм имала. Не е толкова страшно, напротив, даже е много приятно като преоткриеш нова част от себе си, която винаги е била там някъде. Трябва всеки да се убеди сам за себе си, и да спре тази омраза помежду ни, не би трябвало да се мразим, все пак сме едно цяло..

Има много за говорене по темата, не знам дори дали споменах най-важното, сигурно ще се сетя за още нещо, но се надявам от това скромно и объркано съобщение да ме разберете поне донякъде. Поздрави и се усмихвайте по-често :)

- 21-02-2013|Аз  – Ох, забравих да поясня

..другата нужда при мен поне, предполагам и при другите (различната от разплод нужда) беше да обичам и да бъда обичана. За да обичаш не са нужни определени органи, това искам да кажа, просто се чувстваш така и го изразяваш, нищо повече :)

- 26-04-2013|Читател

С интерес се запознах с голяма част от заформилата се тук дискусия, а самата статия, да си призная, изобщо не прочетох.

Изцяло подкрепям Златко и искам да го поздравя за смелостта и интелекта, които има и е съхранил в държава, където двете качества се подценяват, не се уважават, или в най-лошия случай: изцяло се отрича тяхното наличие и съществуване.

Нищо, че има такова нещо – факти и обоснованост, логика и прочие, при воденето на спор като този или на съвсем друга тематика.

Бъди поздравен, Златко!

Божественост и анално лепило

Автор(и): Диаманда Галас

(Реакция на мъченията и убийствата на хомосексуални в Ирак:

http://www.towleroad.com/2009/04/report-iraqi-militia-killing-gay-men-with-painful-form-of-anal-torture.html)

Religion

ligare: свързвам, завързвам

religiare: свързвам бързо, завързвам отзад

монотеизъм: вярата в един бог, понастоящем в смисъла на вярата в бога на СОБСТВЕНОТО ти племе, противопоставена на бога на ДРУГО.

Сегашното разпространение на „монотеизъм“ отпраща към манипулативното ръкостискане на правителството с неговите клирици. Това е форма на длъжностно-престъпно езичество, в което единствения СПРАВЕДЛИВ бог е богът на ПЛЕМЕТО, а всички други богове са боговете на ИНОВЕРЕЦА.

Монотеизмът се използва от атеистични владетели (фактически всички владетели са атеисти, понеже всички вярват, че самите те са богове, или пък не вярват въобще в бог), за да се сдобият с власт над един народ, който НАИСТИНА вярва в определен бог. Добър пример може да бъде открит в Турция, която рекламира себе си на ЕС като светска държава, но която е твърдо мюсюлманска и наказва всички невярващи като „врагове на турцизма“. Всеки арменец, всеки грък, всеки асириец, всеки турчин, който публикува материал, счетени за „обида на турцизма“ може да ви го каже от затворническата си килия. Къде са техните поклоннически храмове на източното православие? Спомням си за една кутия с картинен пъзел на Duane Reade [Голяма верига аптеки в Ню Йорк; б. пр.], наречена „Светата джамия Хагия София“ [Първоначално главната катедрала в Константинопол, след падането му под турско владичество превърната в джамия; б. пр.], доста пленителна проява на пропаганда. Несъмнено цялата би била изгълтана от повечето американци, ако нямаше предупредителен етикет, който не предупреждаваше “Моля, не яжте парчетата пъзел“.

В някои религии наказанието на един иноверец, невярващ, например на жена или хомосексуален, които, по дефиниция, са „родени неверници“, се отплаща в рая с двадесет девственици. Доста знатна отплата за наказването на кръшкачи от Вярата.

Доброто гражданство или дори мъченичество обаче, в по-старите учени книги, далеч по-стари от тези на юдаизма, християнството или Исляма, например, се третира като просто действие на справедливост, а в крайни случаи – героизъм. И това действие се възнаграждава само от знанието на протагониста, че душата не е била разделена от тялото му от изкушенията на лицемерието, малодушието или алчността.

Във великите езически религии, които предшестват монотеизма, даже и когато е съществувал първоначално, героят е вършил това, което билозаповядвано от духа му, за да си отиде в почтена смърт. Той не вярвал в задгробен живот. Не очаквал никаква отплата за своите действия, различна от покой на ума. Така че тези, които се сочат за мъченици от религиите, които подлъгват събратята си да вършат дела с лъжливи обещания за райско блаженство, не са нищо повече от невежи проводници на притворнимонотеисти, които често са тирани или диктатори.

На прозаично ниво може да се цитират манипулациите на Джим Джоунс; в по-внушителен мащаб – Джордж Буш и неговите разпити-мъчения на заинтригуващи иноверци; Шимон Перес, един от големите отрицатели на геноцидите на която и да е етническа група, различна от неговата собствена; Ариел Шарон, масовият убиец на палестинци и ливански мюсюлмани, наред с други; или Осама Бин Ладен, един от големите пърформънс артисти на епохата, който, в заслонения апартамент на хотел Hyatt Regency, в пълно пустинно снаряжение – с пясъчни дисаги – които, несъмнено, са били вмъкнати през сутерена на хотела на висока цена, разигра вдъхновяващи действия на несметен героизъм. Несметен и невиждан, освен от видеокамерите.

(Филмовото училище на Нюйоркския Университет вдъхнови мнозина артисти, макар че великият ни град не беше щедър към горката сестра на Осама Бин Ладен, чиято рокендрол кариера на практика беше полирана от брат й, както и лицето й от някакъв ненавиждащ саудитци мерзавец от света на пластичната хирургия.)

Всичко това ни отвежда до аналното лепило, американския „hum“, създадено в Иран, казват. „Hum“ беше използвано точно този месец от иракската милиция, за да залепя анусите на „педалските иноверци“, запечатвани преди да ги накарат да пият лаксативи: резултатът е задавяне или експлодиране на стомашно-чревния тракт. Ликуването, с което видеата от мобилни телефони се разменяха впоследствие, наистина трябва да е направило впечатление на Аллах.

Предполагам, че е наблюдавал.

В крайна сметка, Той трябва да е наблюдавал, ако това се случва на неверниците. Негова ли е вината или тя е в тези, които, прочели само една книга, са я прочели погрешно; или пък е на книгата, която е била написана погрешно? Възможно ли е да си представим намеренията на човек, който е прочел една книга? И единствено една книга? Може ли той да се счита за човек при такива долни обстоятелства?

Възможно ли е да се представят намеренията на човек, който е прочел само Стария и/или Новия завет? И чия религия, като крайния ортодоксален юдаизъм, изличава всички жени от всички фотографии и ги свежда до второразредни граждани заради „книгата“?

Всъщност не е възможно. Това са Varvaroi-те, за които древните гърци са се предупреждавали един друг с голямо презрение и не без малко страх. Тези хора могат да оправдаят всяко действие, което извършват, точно както го правят децата.

Защо сексуалното унижение, използвано за мъчение и разпит на всички неверници, е практика, която си остава популярна и до днес, както е била популярна в продължение на векове? Не просто убиването, а изнасилването на врага изглежда обезателно. Дали тази практика е засяването на семето в задника или вагината на иновереца? Изнасилването на бога на врага ли е тя? Това звучи близко.

Дайте ми човек, който е прочел 400 книги и ГО попитайте дали ще запечата с лепило ануса на „иновереца“? Този човек се изсмива над думите и казва: „Имаш предвид момчето в края на бара, което пие „Гинес“? Нищо му няма – само дето залага на калпави футболни отбори.“

Човек, който е прочел само една книга, е проводникът на жесток бог – той самият. Той дори не е животно, защото животните убиват, за да ядат, не за да измъчват. Човек, който оглавява правителство, трябва да се е образовал в някакъв етап от живота си, за да е достигнал до тази позиция. Дори и да е идиот, той трябва да е прочел повече книги от множеството от подчинените си. Та значи фактът, че нито ЕДИН президент или монарх или председател на КОЯТО И ДА Е СТРАНА не се е изказвал срещу измъчването и екзекутирането на хомосексуалните, измъчване, което беше така похотливо отразено в Ирак, ме убеждава в едно нещо: Монотеизмът може да бъде изобличен напълно разсъблечен като длъжностно-престъпно езичество.

ЕДИН БОГ за вярващия,

И за невярващия,

АДЪТ НА ЗЕМЯТА Е ТВЪРДЕ МИЛ.

Благодарности на P.D, R.M, Z.G. и I.D.

Превод: Станимир Панайотов

Диаманда Галас (1955) е световноизвестна изпълнителка – певица, инструменталистка, и активистка за правата на ХИВ-позитивните и хората с умствени проблеми.

Коментари (33)

- 07-11-2009|николай  – религията е опиум за масите

Преди 10 години, когато още бях в България, мозъкът ми беше толкова промит от други промити мозъци, че не съм си дори представял как някой ден ще търся утеха у Маркс.

Днес ми е все по-трудно да разговарям с религиозни хора, защото в момента, в който погледна челата им, върху тях блесва цитатът от Левит, който ме осъжда на смърт, чрез пребиване с камъни.

Не мога да разбера, колкото и да се старая, как може един Софиянец да влезе в каквато и да е църква, когато всяка от тях е построена върху Библията, която ме осъжда на смърт.

Организираната религия се крепи на своите поклонници – хората, които посещават църквите. СКВЕРНИТЕ, ЧУДОВИЩНИ ЦЪРКВИЩА на Левит. Със всяко свое посещение там всеки човек утвърждава необходимостта от организираната религия, показва както на персонала, така и на властта, че тази църква му е необходима. Всяко посещение на църква подкрепя индиректно гоненията и униженията, погазващи човешкото достойнство на хомосексуалните. Да не говорим за жените! Изумявам се всеки път, когато видя една жена да влезе в храма на този „бог“, който е причината за неизмеримите страдания на жените от Египет и Месопотамия насам.

Не знам какво повече да кажа... Осъзнавам, че съм нетолерантен към религиозните хора, и нося вината си открито. Но отказвам да им повярвам, когато се преструват, че „нямат нищо против мен“.

- 07-11-2009|минувач  – камъните падат...

като гледам колко камъни са хвърлени тук, само се убеждавам, че тази практика е далеч по-стара от религиите и независима от тяхното следване или отричане :)

- 07-11-2009|николай  – към минувача

уважаеми минувачо, спорът за кокошката и яйцето точно тук няма място, защото аз съм роден през 1978г. Направете си сам сметката – вашите монотеистични религии са ме осъдили на смърт и на постоянни унижения в публичното пространство доста преди да съм се родил – поне 2 хилядолетия. Така че сарказмът ви е малко нещо неуместен, да не кажа надменен.

Вие сте хвърлили вашите си монотеистични камъни хилядолетия преди аз да си отворя устата да се защитавам. Защото от моя бог Дерида аз знам, че различните винаги са тези, които трябва да се оправдават – праведните не подлежат на съмнение, защото са заявили, че са праведни.

- 08-11-2009|Б.Павлов

Да наричаш фанатизма монотеизъм може да е резултат и на прочитането на много книги, но най-вероятно, неподходящите.

Монополизирането на истината е политически феномен – това за последно го доказа най-новата ни история. Секулитарната държава е цивилизационно стъпало; там демокрацията не е политологическа догма, а технология на управлението, която подлежи на промяна. Страхът от различието е страх от реалността и, доколкото представата за света е индивидуален психически феномен, това е страх от самопознанието. Количеството и „качеството“ на поносимата в обществото жестокост отразяват количеството и качеството на усетената от индивидите политическа несправедливост, а тя би могла да се състои, освен всичко друго, и в отреченото или не реализирано право на самопознание. Тъкмо самопознанието е ключът към хуманизма, а той, като безалтернативна идеология на съвременноста е, по дефиниция, „монотеизъм“...

- 08-11-2009|николай  – теизъм

не отричам, че вярвам в една истина – своята. И също вярвам, че тя е по-хуманна от истината, която организираните религии фабрикуват. Струва ми се, че се изискват сходни съзнания както за фундаментализъм, така и за монотеизъм. Но като знаем докъде е довел и Хинду политеизмът(примерно) – явно никаква форма на религия не може да бъде хуманна.

- 08-11-2009|николай  – приаптеизъм

всеки човек е имал религиозни преживявания, но те са толкова уникални и многообразни, че организираната религия грандиозно се проваля да ги събере, усвои и пресъздаде в някакъв кохерентен представителен наратив.

- 08-11-2009|николай

моята религия е изкуството, особено музиката. Изкуството вдъхновява хората за емпатия – обратно на религиите, които разделят хората. Разделяй и владей!- това е Обратната страна на религиозната монета.

- 08-11-2009|Златко

Важно е, струва ми се, човек да успява да извлича от съдбата и живота си не само негативна, отричаща енергия. Действително, Ники, твоята различност е от вид, който е изключително изпитание за духа и тялото, но в една може би по-малка, по-слабо изразена степен, мнозина, да не кажа повечето от нас, също страдат от някакъв вид различност, която ги прави трудно приспособими. Дори гениите страдали от това, както става ясно от статията за гениалността в този брой. Но животът все пак трябва да се живее – и при това, ако е възможно, по един „жизнеутвърждаващ“ начин, каквото и да означава това. Казвам всичко това само за да подчертая, че въпреки собствения си атеизъм, аз не мога да се присъединя към гледната точка, отхвърляща религията изобщо. В известен смисъл типът дуализъм, за който става дума тук (дуализмът между една по същество безкрайно възвисяваща и облагородяваща идея, каквато е идеята за вярата – и нейното политизиране, тоест принизяване, опорочаване и низвергване чрез впримчването й за целите на една или друга форма на организирано поклонение) ... та, този дуализъм е присъщ на всяка човешка дейност, без изключения, доколкото съм способен да преценя. Няма идея толкова велика или вяра толкова възвишена, че да не може да бъде опорочена – с неизбежност – щом само се превърне в някакво средство за осъществяване на гражданско спокойствие, тоест контрол над масите. И едно от най-ефективните, ако и най-отвратителните, най-грозните, средства за осъществяване на бързо сцепление между индивидите, е отлъчването, остракизирането на различните. Предполагам, че това е еволюционно наследство – искаме или не, във всеки от нас живее една окосмена, грозна маймуна, която намира някакво спокойствие и увереност само ако може да си представи друга, още по-окосмена, още по-грозна от самата себе си, маймуна. Разбира се, някои са в състояние да я изтикат назад, да направят от живота си нещо повече от думкане върху табу-тъпани, предназначени да прогонват злите сили. Но повечето – каквото и да означава това – не са. Така е било, така и ще бъде – вероятно завинаги.

Но именно тази трудност, тази неимоверно трудна и тежка задача – да бъдеш принуден да прекараш живота си в кожата на различния, на онзи, когото повечето хора с удоволствие биха наритали, ако само биха могли да си го позволят – е и един вид специално поръчение, или поне така си го представям аз. Да превърнеш енергията на отчаянието, огорчението, дори обяснимата озлобеност, в нещо все пак хубаво, все пак опитващо се да приема другите, колкото и болка да ти причиняват те – това, драги Ники, е според мен една от по-висшите цели и призвания на едно такова съществуване. И ония, които са успели да го направят – Христос, Ганди, предполагам и нашият Левски (който, за разлика от Ботев, никога не се е прекланял пред силната любов и омраза, доколкото знам – и по този начин, отново за разлика от Ботев, е всичко друго, но не и типичен българин) ... та, когато някой човек успее да направи това по един достоен за преклонение начин – именно тогава, и може би единствено тогава, той успява да реализира Божественото в себе си, да докаже, че вътре в човека живее не само маймуната, но и БОГЪТ. Защото Богът живее, Ники, живее вътре в нас – а може би и извън нас, знам ли – и наша задача, ако и понякога непосилна, е да го открием и възвеличим до мястото, което му се полага.

Sic!

- 08-11-2009|николай  – съгласен

напълно съм съгласен, аз самият се опитах да заслужа изкуплението си с една собствена книга. Но следването на едно по-висше призвание не може да заглуши адското ридание на милионите залепени с лепило усти, което изпълва съзнателния ми живот.

- 08-11-2009|николай

пък и да ти кажа, не очаквам от един хетеросексуален мъж да знае какво се прави, през какво точно се преминава всеки ден от детството ти, когато си гей.

Трябва да преживееш в дълбочина униженията, през които е преминал един гей човек като мен, за да разбереш откъде идва тази крайна негативност. Аз просто съм много рядък случай, защото си правя усилието да ги говоря тези неща – докато 99% от гей българите се крият от родителите си и на работното място, а след работа се забиват в някой подземен бар и надуват чалгата, за да им заглуши мислите.

Както казват, ситият на гладния не вярва.

Между другото колко български гей мъже на твоята възраст познаваш лично и интимно? Техните истории, ако успеят да ги артикулират добре, ще променят мекостта ти.

- 08-11-2009|Златко

Имаш право, моята позиция, опит и познания са малко далеч от конкретността на един такъв живот. Познавам няколко души тук – една-две женски двойки дори бяха близки приятели на семейството, докато имах такова. Но пък притежавам дълъг и не особено приятен опит в сферата на неприспособимостта – аутизмът на детето ми не е паднал от небето, така си мисля понякога. Впрочем, едно такова наддаване на злощастията едва ли ще ни доведе до някаква приемлива точка. Всеки носи вътре в себе си нещо несподелимо. Не отричам, че се чувствам сериозно облекчен при мисълта, че ми е останала спестена съдбата на един хомосексуален мъж – стига ми и толкова, струва ми се. Но, както виждаш, се опитвам да разбирам, да бъда съпричастен и да помагам с каквото мога. Все някой трябва да го прави, включително и с мен. Закъде сме иначе всички, а?

- 08-11-2009|Б.Павлов

Възгледите за канона, като за етичен кодекс, както и за църквата – като за репресивен апарат са анахронизъм, който влияе двупосочно: опрени (или съпротивляващи се отчаяно) на монументалния авторитет на институцията, спорещите забравят човешкия смисъл на индивидуалния акт на вярата.

Мисля, че психологическото изследване на морала и религията е добра основа за изграждането на пътища – както между индивидите, така и вътре в тях. Според мен, важни неща по тази тема е казал К.Г.Юнг в своите „Късни размишлениия“. Смятам, че си струва да се подълбае и в тази посока.

- 08-11-2009|от същата страна  – re:
николай писа:

моята религия е изкуството, особено музиката. Изкуството вдъхновява хората за емпатия – обратно на религиите, които разделят хората. Разделяй и владей!- това е Обратната страна на религиозната монета.

Трябва да влезеш някой ден в църква и да послушаш Хендел, Бах или Моцарт. Доколкото съм чувал хармонията за първи път се развива в църковната музика, това не е без значение за човек който обича музиката... Също така, сигурен съм, че ако познаваш инстински християни, ще разбереш, че те са способни да те обичат с всичките ти плюсове и минуси. Не говори така за християните, те също са различни, преследвани, мразени, самотни и неразбирани. Те също емигрират и страдат... Ако ти си „обратен“ физически, християните са „обратни“ духовно... Много рядко може да видиш статия в България за християни, които са убивани и измъчвани в Близкия изток. Те не са интересна тема, такива в България няма. Тези хора са репресирани точно толкова колкото и геиовете.

Когато момчетата от Атака нападат „християнски секти“ малцина се възмущават, никой не му пука за „сектантите“. Това не са просто „сектанти“, а християни, които се събират да пеят химни, да си помагат, да споделят вярата.

Гейове може и да не са загинали след 1944 в България, но пастори са били осъждани на смърт и хвърляни в затвора.

Прави ми впечатление, че свободата на вярата и съвестта са нищо в България. Колко са публикациите срещу свободата на вярата. „Вярата е зло, вярата е израз на неграмотност.“ И колко за вярата – като усилие за духовно израстване.

В Университета, учител по най-нова история, марксист, на първата си лекция, се изправя, и казва – аз не вярвам в Бог, ако има такъв нека някой ми го докаже... и се започва един курс не по най-нова история а по марксистка и анти-религиозна пропаганда. Непоносимостта на този човек към християните е толкова силна, че дори не остава място за дебат... И аз като теб, стоя в ъгъла, и не смея да призная, че съм от лошите, от обратните...

Като представител на малцинство не прави грешката да се превръщаш в поредния цензор. Аз съм християнин и на челото ми не пише омраза. Един от най-добрите и умни хора, които познавам е гей... посещаващ редовно църква...

- 08-11-2009|Б.Павлов

Ето ви едино чудесно потвърждение, как различни хора, могат да са по някакъв начин от една и съща страна“: На адрес oyc.yale.edu, в курса „Въведение в Новия Завет...“ ще се срешнете с професор Дейл Б. Мартин, гей, блестящ изследовател и тълкувател на свидетелствата за времето в което се е създавал християнския мит.

- 08-11-2009|Златко

Харесвам приятелския, лишен от напрежение тон, в който водим тази дискусия, така че се надявам следната ми забележка да не го подкопае по някакъв начин. И все пак ми се струва наивно, в началото на 21-ви век, да забравяме уроците на малко по-далечната история – като например фактът, че с благословията на християнската църква в двете Америки за около двеста години са унищожени повече хора, отколкото е успял да унищожи Хитлер. Без модерни технологии, най-вече с помощта на болести, тояги и брадви. И много, много „християнска“ омраза. Така че, да говорим, че църквата има право да застане редом с вярата според мен означава просто да имаме прекалено къса памет. Вярата си е вяра, а църквата – църква. По същия начин, по който марксизмът си е марксизъм, а реалният комунизъм – реален комунизъм. Така поне мисля аз, не че това е някаква свята и неприкосновена истина.

- 08-11-2009|от същата страна

С благословията на Църквата, но не от Църквата и не заради Църквата. Това е важно да се отбележи. Църквата е била просто израз на Западната култура и чувство за превъзходство. Дисиденти е нямало, и ако е имало, те са били в лоното на Църквата и само там – да речем квакерите, но е много други.

Църквата е била носител и на варварство, и на цивилизация. Нека не се вторачваме прекалено в едно от двете и бъдем докрай честни. Аз като християнин признавам правото на някой да не вярва, вие като атеисти, признайте правото на хората да вярват и ако е необходимо да ходят на църква.

От личен опит съм разбрал, че злото не се лекува със зло, нито с лъжа, нито с полу-истини.

Изразът „християнска омраза“ ми е непознат, но християнското чувство за превъзходство е нещо реално. Това чувство обаче е човешко, не християнско.

Християнските общества отдавна са осъдили дискриминацията на сексуална основа, няма други по-либерални държави от христянските, ако има такива, посочете ми ги. А че има безумия, особено в Африка, насърчавани от християнски фундаменталисти, и че българската православна църква с готовност се нарежда до Атака, това е факт. Те обаче са осъдени, както от нормалните хора, така и от Господа.

- 09-11-2009|от същата страна  – още няколко думи за църквата

Днес се отбелязват 20 години от падането на Берлинската стена. Златко може би знае, но мнозина не знаят, че падането на стената бе предшествано от решението на Лайпцигските църкви да отворят врати за дисидентите, нямам време да обяснявам, затова цитирам Spiegel Magazine:

„...By the summer of 1989, East German dissidents had been meeting at Leipzig’s 800-year-old Nicolaikirche for almost a decade to pray and talk politics. At times there were fewer than a dozen people in the church, but all through the 1980s the meetings happened every Monday without fail. Eventually, they attracted people eager to discuss a wide range of causes, from the environment to the right to travel freely...

...By the fall of 1989, the prayer meetings had evolved into a nationwide movement centered in Leipzig. And on Oct. 9, Leipzig hosted the largest protest demonstration in East German history: Between 70,000 and 100,000 peaceful demonstrators braved warnings from the feared Stasi, or secret police, and thousands of armed riot cops to march around the city center. In the end, the police did nothing, setting the stage for a peaceful revolution that swept across East Germany...“

линк към статията:

http://www.spiegel.de/international/germany/0,1518,654137,00.html

- 09-11-2009|Златко

За мен тази конкретна информация също е нова (аз дойдох в Германия едва в края на 90-та година). Знам, че протестантската църква тук се радва на голяма почит поради реалната съпротива, която е оказвала на режима през цялото му съществуване. Подробностите са ми неизвестни.

Непонятно ми е обаче как един мислещ човек може да вижда себе си като част от Източноправославната църква, която навсякъде – било то в Русия, Сърбия или България – е чисто мракобесна сила, проводник на корупция, подлизурство пред властващите, независимо от какъв цвят, расизъм, национализъм и най-простичко невежество – а у нас май че е просто мазна, отвратителна върхушка, поне в горните си етажи. Съжалявам, че се виждам принуден да изказвам тук твърдения, които без съмнение са несправедливи към отделните искрено вярващи и чисти като хора свещеници или миряни. Но образът на сегашната официална българска църква, признавам, ме изпълва с такова отвращение, че просто ми се повръща.

Съжалявам, отново.

- 09-11-2009|от същата страна  – последен коментар

Ами много просто, Източноправославната църква е огледало на държавата и обществото, на желанията, предпочитанията, и стандартите на мнозинството за добро и зло. Източноправославната църква винаги е била част от държавата, подчинена част.

Тъжно ми е да го кажа, но в България Християнство няма, истинските християни са малко, невидимо малцинство, може би дори по-малко от хомосексуалистите.

Спомнете си колко приятели християни имате, не такива, които практикуват ритуално християнство, а такива, които всеки ден четат Библията и започват и завършват деня си с „Отче наш, прости ми греховете, както аз простих на своите длъжници...“ И да имате такива приятели, те няма да ви го кажат, защото ще бъдат сметнати за „обратни“, духовно обратни...

Aз взех малко нахално думата, спирам коментарите си дотук, защото темата на статията е друга, но си позволих да говоря, тъй като става въпрос за свещеното и профаното и не искам те да бъдат коментирани само от една гледна точка...

- 09-11-2009|Златко

Не спирайте, защо? Една от темите на статията е Божествеността – и, колкото и малко да разбирам от това, аз все пак имам усещането, че разговорът ни не е съвсем далеч от нея.

Що се отнася до Източноправославната църква, самият аз съм склонен да гледам на сегашното й състояние като породено от исторически реалности, чиито корени лежат далеч по-дълбоко от съвременността, та дори и от не чак толкова новата история. Вижте, когато стане дума за основната разлика между исляма и християнството, всички сериозни изследователи посочват, че липсата на Реформация е единственото, но достатъчно условие ислямът да бъде считан за религията, която има да наваксва, да се реформира и тепърва да достига някакво ниво на практически и политически реализуем хуманизъм, отвъд постулатите на Корана, които могат да бъдат тълкувани доста произволно, както и при всяко друго Свето писание. Но – и това е нещо, което повечето хора без съмнение не знаят – по принцип реформираният ислям съществува, поне като теоретична доктрина, от повече от сто години насам (вижте по този повод статията на Мализ Рутвен „Как да разбираме исляма?“ тук на сайта). Онова, което липсва, са опити за политическа реализация на реформистките доктрини, а не самите доктрини.

Така. Нека сега се обърнем към източноправославната църква и да потърсим корена на злото малко по-дълбоко. Та значи: за разлика от исляма, тя не познава нито реформация, нито конкуренция НЕ САМО в практически, но и в чисто теоретически план. Догмата си е останала такава, каквато е била преди 1500 години, непобутвана, непроменяна, неподлагана на проверка или конкуренция от страна на разума, нищичко. Говоря като абсолютен лаик, добре би било тук да се намеси религиозно компетентен човек, който да потвърди или опровергае това – само че откъде такъв човек, който да е в състояние да даде някаква безпристрастна преценка? Впрочем, да си се върна на приказката – на практика източноправославната църква живее като политическа партия с монопол върху властта и истината – само че не в продължение на няколко десетилетия, а на хилядолетия, от Византия насам. Мислите ли, че резултатът от един такъв монопол би могъл да бъде нещо по-различно от абсолютното прогниване и разложение, което тя демонстрира навсякъде, не само в България? Ами че то и Господ да беше, и той щеше да се разложи в една толкова лишена от борба и живот атмосфера (като се изключат еретическите движения, преследвани и изкоренявани с огън и меч). Какво тогава да очакваме от човешки същества? Не, причината за корупцията и покварата в източноправославната църква не може и не бива да се търси в близкото или дори в по-далечното минало. Тя е в самия корен, в самото устройство на тази организация, такова каквото то е от самото й начало. Тя просто няма място в модерността в сегашната си, нереформирана форма. Така си мисля, гледайки нещата отстрани.

- 09-11-2009|Гост

Съгласен съм с повечето наблюдения, само ще кажа няколко неща. Западната Реформация бе срещу корупцията в Римокатолическата църква. Борба за чиста вяра. На Изток ислямът преживя безброй реформации, политическият елемент в ислямската догма е много силен. Не можеш да рефомираш нещо, което ако бъде реформирано е обречено на смърт. Ислямът е всеобхватен – политика, бизнес, право, личен живот, хранене, женене, развеждане – всичко е регулирано. Затова е възможно да имаме ислямски народни републики, и никой не е чувал за християнски такива, защото Исус каза: кесаревото кесарю, Божието Богу – такава религия може да бъде реформирана, тя няма претенции за политическа власт в най-чистата си доктрина.

Нека имаме съзнание за разликите между исляма и християнството.

И няколко добри думи за Православната църква – след отоманското нашествие, благодарение на ислямската доктрина, и някой чисто практични възгледи на сулнаните, като осигуряване на лоялни поданици, на християните по българските земи е разрешено да практикуват свободно религията си -- това е така наречената система на милетите -- православната църква не е имала възможност да се реформира, тя е трябвало да оцелява и правейки това е съхранила българският език, култура, писменост и самосъзнание. Пайсии... беше духовник...

- 10-11-2009|Златко

Добри и свестни духовници е имало и ще има, това е отвъд всякакво съмнение. Но какво може да се очаква от една организация, която в Сърбия поддържа Милошевич, в Русия – Путин, а в България – Първанов?

- 10-11-2009|николай  – организирана религиозна престъпност

точно такива бяха и моите въпроси:

Възможно ли е на практика разделението между църковна и светска власт? Според мен не е възможно.

Оттам е и убеждението ми, че организираната религия не може да бъде хуманна към различните, към инакомислещите, към друговерците, защото тя също работи с числа, както представителната демокрация. Тя обслужва хората, които я крепят с дарения.

И друг въпрос – ако организираната религия проповядваше активно омраза към жените по всякакви медии, кой щеше да влиза в храмовете й?

Кой се покланя в сградата на институция, която открито погазва човешкото достойнство на хомосексуалните?

Кой „хуманист“ би отделил време и би положил усилието да посещава редовно събрания на партията Атака? Колко са разликите между българската организирана религия и неонацистките групировки? Защо влизането в българска църква е допустимо, а влизането в събрание на Атака не е?

Опасявам се, че всичко опира до пряка заинтересованост. Когато проблемите са на компютърния екран или на страниците на вестника, те са много по-поносими, отколкото когато са в собственото ни тяло. Чуждата физическа болка може да се анализира със сдържан тон, собствената се преживява и понякога единственото, което намирам за уместно, е да крещя. Така, както се разкрещях, когато майка ми ме събори на пода в детската, започна да ме рита и да крещи „извратено чудовище“.

10-11-2009|Златко

Ники, аз имам чувството, че протестантската църква, поне в тукашния й вариант, е доста напредничава и либерална институция. И двете ми деца бяха на църковна детска градина (не защото сме религиозни, а защото това беше най-добре уредената, най-модерната градина в нашия квартал), та преди години прекарвах не един или два неделни дни заедно с „енорията“ в църквата, за различни празници. Изключително приятна, свободна и цивилизована атмосфера. Пасторката – млада, свободна, секси дама с джинси под расото, добре образована, свободна в маниери и поведение, без никаква престореност, но абсолютно благочестива, разбира се. Разговарял съм с нея по най-различни теми и нито веднъж не получих усещането за нещо, с което не съм съгласен. Никакви тесни възгледи, никакви глупости, образованост, цивилизованост, всичко на мястото си. Самата църква – светло, приятно място, нещо като модерен културен дом, с прекрасна зала за концерти, огромни прозорци, навсякъде светлина, светлина ... Какъв ужасяващ контраст, когато човек влезе в някоя от нашите мрачни и потискащи църкви, тъмни като зандани, неприятни, чужди на света, сякаш още при влизане ти поставят ултиматум: „или си с нас – или против нас!“

Понякога наистина съжалявах, че съм пропуснал подходящата възраст за попиване на религиозността (опитвал съм се да „повярвам“ в моменти на кризи, но тия неща не стават с напъване, те или се случват, или не). Във всеки случай тукашният протестантизъм ми се вижда напълно приемлив като модерна, свободна и цивилизована форма на вероизповедание. Не разбирам много от тия неща, но впечатленията от дòсега ми с него бяха много приятни.

- 10-11-2009|хикс

Без да съм някакъв познавач на историята на религиите, да отбележа, че православната църква си е имала своите реформатори – богомили и разни други, и борбата между тях просто е прекъснала преди да достигне кулминацията си, заради създаването на ислямска империя в православните земи, иначе, може би, нещата биха се развили по сходен начин. А ако ми посочите в православната история фанатик като Калвин, или католика Йохан Шпренглер, примерно...

Не че я харесвам православната църква. А с маниерите си, поне външно, свещенослужителите много приличат на гейове. Особено черното духовенство, за което се твърди, че причината е просто в това, че не само приличат. Същото, впрочем, се отнася и за католиците. Май не си струва толкова омраза, те са още по-изтормозени от цивилните гейове.

- 10-11-2009|Златко  – re:
хикс писа:

Без да съм някакъв познавач на историята на религиите, да отбележа, че православната църква си е имала своите реформатори – богомили и разни други, и борбата между тях просто е прекъснала преди да достигне кулминацията си, заради създаването на ислямска империя в православните земи, иначе, може би, нещата биха се развили по сходен начин.

Самият аз доста се съмнявам в това – първо, защото съм се занимавал мъничко с история на Византия и второ, защото логиката на „турците са виновни“ не държи вода. Ако те са виновните, то защо нещата не са се променили при руснаците, които виждат в себе си истинските наследници на Византия? Нещата всъщност тръгват от Византия, където липсва политическата конкуренция между папа и владетели, довела в края на краищата до създаването в Западна Европа на истински, независими от религиозния глава, политически центрове (първо Хенри VIII, после, след 30-годишната война, по принцип цяла северна Европа). Именно тази липса на конкуренция, върховното владичество и монопол на Василевса както по светски, така и по религиозни въпроси (обратно на Запада, където папата първоначално е бил много по-силен от повечето отделни владетели), води до пълното подчинение на църквата под държавата (най-вече в Русия, османците и тяхната империя нямат нищо общо с това), което в края на краищата я превръща в онова, което е днес: „духовен водач“ без какъвто и да е авторитет, разложена, мафиотска организация, накратко: дупка от геврек.

- 10-11-2009|хикс

Знам ли, май си прав. В смисъл, че звучи логично, по-смислено от мойта теза, ама аз не съм достатъчно компетентен, да те обявя за безусловно прав.

Във всеки случай е сигурно и безспорно, че поне Българската Православна Църква в момента е дупка от геврек.

- 13-11-2009|Б.Павлов  – Геврекът като спасителен пояс

Оказва се, че можем да превърнем и най-похвалната добродетел в недостатък, ако се водим сляпо от божествения и не поглеждаме в човешкия календар.

Мисълта ми е, че в летоброенето на нацията и на Църквата ни, понякога се наблюдава плодотворен синхронизъм – например във Възраждането. Затова пък, при комунизма, догматичната подкрепа на „всяка власт“, като дадена от Бога, срина авторитета на Православието.

Разбира се, политическите събития от миналия век са миг в църковната история. Но този миг вмества живота ни. Затова е безмислено да воюваме с „Тялото“. И си заслужава да се помирим с „Духа“.

Препоръчвам това да се прави без посредници.

В края на краищата „Бог е Любов“ – а в любовта третият е излишен.

- 15-11-2009|Владо  – религия и релативизъм

През 20ти век войнстващият атеизъм доведе до някои от най-големите зверства, които човешката история познава – лагери,политически гонения, геноцид. Да се обвинява религията за всички зверства извършвани някога от хората към „другите“ хора, е един друг начин да се намери „козел отпущения“ – да се каже, че не хората са виновни за зверствата, а религията – да се сатанизира религията. Безспорно черквата като институция, както и индивидуалния човешки фанатизъм ( а не просто вяра в Бог) носят вината за огромни престъпления. Но да се превръща постмодерния морален релативизъм в нова религия е според мен друга форма на същото. Ако отречем съществуването на обективна истина, съществуването на обективно добро и зло, тогава на практика оневиняваме всички престъпления – те могат да се обяснят с някаква частна истина и представа за добро, някакъв „микронаратив“. В практически план – демокрацията би се превърнала в анархия, а анархията би довела да война на всеки срещу всеки, и в крайна сметка до нова диктатура, ако не съшествува правов ред, т.е. идея за обективно добро и зло. Тази просвещенска, хуманистична идея за правов ред, за рационално структурирано общество на практика се оспорва от постмодерния релативизъм. Просвещенците наивно вярваха, че светът е една рационална структура, която има Създател, наивно вярваха, че е възможно и обществото да бъде рационална, хармонична, хуманна структура. Предпочитам този „макронаратив“ и този „опиум за народа“ пред моралния релативизъм и войната на всеки срещу всеки, на религии, култури и най-вече частни интереси.

- 15-11-2009|николай  – обратно към чистилището

позволете ми, Владо, да предположа, че сте хетеросексуален мъж и че никой не ви забранява да сключвате брак и да отглеждате деца. Може би също така не са ви залепвали ануса с лепило тези, които като вас предпочитат опиума за народа. Разбирам пристрастията ви. Все пак друго е да сте на топло в дребната хетеросексуална буржоазия.

Така кръгът се затваря – хомосексуалните не могат да извоюват човешкото си достойнство (и физическата си невредимост), защото мнозинството, чийто представител сте и вие,предпочита абсолютните истини на религиите. Какво да се прави – математиката е езикът на тази вселена.

- 16-11-2009|николай

а може би трябва да преодолея мързела си и да зачекна темата за моралния релативизъм, против който Владо се обяви.

Според вехтите завети (Тората, Стария завет, Корана) изневярата в брака също е наказуема със смърт чрез пребиване с камъни. Но през изминалото лято Литийното шествие на православната църква и на опитомените от нея млади „богослови“ беше организирано срещу гей парада, а не срещу изневярата. Тази група хора, които също настояваха, че има обективна истина за хомосексуалността (да бъде осъждана редовно и по възможно най-публичен начин, за да бъдат предпазени децата ни от такава небогоугодна извратеност) пропуснаха да протестират в центъра на София срещу много по-често срещания грях на брачната изневяра. Ето ви морален релативизъм, проповядван от организираната религия. Или както отражението на съвременната праведна българщина, озаглавено „Бойко Борисов“, се изказа в едно интервю: „Всеки мъж кръшка! Гордея се, че не съм гей!“

Та така – в този разговор за организираната религия още не сме припомнили, че тя е истински шампион в моралния релативизъм – направила е изумително лукративна кариера от него.

Или, да го кажа с други думи – ако моят събеседник Владо наистина е против моралния релативизъм, тогава той пръв трябва да застане против религията.

- 16-11-2009|николай

Но да се върнем все пак към критиката на Диаманда Галас. Подозирам, че абсолютните истини винаги са прикрити парадокси. Стотиците гей мъже, убити в Ирак в последните няколко години, бяха все пак убити и от бащи, от мъже, които дават живот на деца, грижат се за тях, обичат(надявам се) жените си, стига да не са незабулени „курви“, изобщо – встрани от сюблимното насилие – са най-обикновени и уважавани граждани в своята общност. Те се гордеят със синовете си (макар че не могат да знаят дали някой ден и те ще се окажат гей), носят ги на ръце, хранят ги, играят си с тях, глезят ги, учат ги да стрелят с оръжие.... Ето и моят опит за“абсолютна истина“ – хомофобията никога няма да изчезне от тази планета, защото тя е основно средство и подсъзнателен инстинкт в обособяването и в защитаването на мъжката идентичност. Всяко момче трябва да бъде хомофоб, за да докаже, че наистина не е гей, особено когато наоколо се пръкват все повече „педеруги“ и напомнят шумно за съществуването си. Разкриването на хомосексуалността предизвиква страх и защитна реакция у всяко подрастващо момче, защото е непредвидимо – всеки мъж около теб е потенциален „педерас“, защото не се знае дали някой ден няма да се обърне с еротичен жест, поставяйки на изпитание твоята собствена мъжественост.

А малцинството ще бъде малцинство завинаги – неговата присъда е да оправдава и обяснява съществуването си пред всеки не-различен, за да избегне неодобрението или насилието му. В тази дискусия много ми се искаше да чуя тези мъже със залепени ануси какво мислят за нашите „мнения“. Да ми кажат какво позитивно нещо са извлекли все пак от съдбата си на различни, защото не може да са само мрачни и излъчващи негативизъм. Но те са мъртви. Вместо тях плямпаме ние, защото още не сме експлоадирали отвътре, и говорим за „абсолютни истини“ и за „вяра“. Няма „вяра“ – има математика.

Аз също се чувствам мъртъв и нямам никакво желание да се върна в родината си, за да гледам как „вярващите“ си вкарват големия кръст в дупетата на прескъпите ми приятели.

- 10-04-2012|Златко Ангелов

Адаш, хвала за пре-публикуването на този мощен антирелигиозен текст! И още: текст в полза на четенето, на просвещението. Единствено просвещението развива кнритичния ум. А единствено критичния ум е в състояние да избави човека, който го притежава, от всяка сляпа вяра. Критичният ум облагородява душата, защото й дава основания да се отнася към другите хора по света като към братя, а не като към врагове, и пречи на душата да мрази. Религията--единичната книга!--създава врагове.

Доста от коментарите на този сайт--последен пример за такива са под откъса от книгата на Свинтила--са от хора, които пряко или косвено съобщават, че са религиозни. Всеки път като чета коментари от такива хора, които показват ясна омраза към инакомислещите, се питам защо пишещите ги не могат (не че не искат, поне някои от тях) да употребят разкаянието, покаянието и изкуплението--трите човешки инструмента, индоктринирани от всяка религия за себеанализ и себеподобрение--за да пречистят себе си от заблудите, че те лично винаги са били и са невинни, чисти, праведни и сякаш неучастващи в живота и колективните исторически събития.

Едно от обясненията, които ми идват на ум, е, че религията всъщност е догма, призвана да спаси индивида от участие в делата на общността, като му се вмени безпомощност. Но пак опираме до (липсата на) критичния ум, който дава сила на индивида да действа в живота и да постига нещо--най-важното, да развива общността като й помага да се усъвършенства. Лишеният от критичен ум естествено прибягва до помощта на догмата, която му внушава, че независещи от него сили определят неговия живот.

За какво тогава Христос е умрял на кръста, давайки пример на вярващите в него, че дори Той се разкайва пред Бога за делата на грешните човеци? Не е ли неговото разкаяние причината Бог да му помогне да възкръсне? За какво е написана цялата тази притча, ако вярата на някои хора в нея ще бъде толкова фалшива, че покаянието и изкуплението да се отнесат към останалите, но не и към тях самите?

За разлика от германците, които се почувстваха длъжни да се покаят и потърсят изкупление за най-ужасния познат нам геноцид, Холокоста, българите са призвани да се покаят и търсят изкупление за нещо не така брутално и свързано с пряко отнемане на човешки живот--комунизма--но все пак достатъчно пагубно за социалната тъкан на българската общност. Ала те все още не искат да се почувстват длъжни да търсят прошка и да изкупят вината си за комунизма, който, ако не беше всенародно дело, нямаше да може да просъществува толкова време и във вида, в който го познаваме.

Съзнавам, че на човечеството му е адски трудно да постигне морална система, която да удовлетвори със справедливо наказание всяко престъпление. Но във всяка национална общност има конкретни събития и конкретни хора, които могат да бъдат осмислени и очистени, ако щете класирани в историята веднъж и завинаги, за да послужат като светъл пример за силата на покаянието и изкуплението. Няма защо да си религиозен, за да знаеш как да употребиш тези инструменти на човечността. Достатъчно е да престанеш да се страхуваш от своите собствени заблуди и прегрешения, да си ги признаеш и да помогнеш и на другите да сторят същото.

Да бъдеш хомо в Истанбул

Автор(и): Мехмет Мурат Сомер

(Интервю с турския писател Мехмет Мурат Сомер)

Вие създадохте нов жанр в турската литература. Какво точно е един Хоп-чики-яя-крими?

Хоп-чики-яя е дума, която идва от жаргона на петдесетте и шестдесетте години и означава нещо като „дръпнат, превзет“. Тогава в университетите в Турция беше модерно да се създават чиърлийдър-групи, по американски модел. Тези момичета подскачаха и насърчаваха отборите си, крещейки ритмично „хоп-чики-яя“. И когато по онова време някой изглеждаше хомосексуален, хората казваха „тоя е малко ‚хоп-чики-яя‘“.

Убийствата на пророка, вашата най-нова книга от серията, току-що беше преведена на немски език. Вашият герой се появява нощно време като трансвестит и работи като мениджър на нощен клуб, през деня той е компютърен специалист и майстор по айкидо. Има ли някаква връзка този двоен живот със собствената ви биография? Вие сте работили като инженер и фирмен консултант, преди да станете писател.

Като много турци от моето поколение, аз трябваш да се самоопределя много рано и да реша в коя посока клонят желанията ми. Не сексуално, а по отношение на моите интереси в училището. Още в гимназията ние трябваше да избираме между едно математическо и едно езиково направление. След завършването на гимназията следваше приемния изпит в университета. И тъй като аз бях избрал математическо направление, вече изобщо не можех да избирам свободно и станах инженер. Но тъй като имам много други интереси и обичам криминалните романи, накрая станах писател.

Вие настоявахте да се срещнем в 10 часа сутринта, което е сравнително рано за истанбулските порядки. Това не подхожда на средата, която описвате.

Обичам да ставам рано, защото така мога да разпределям времето си по-добре. Освен това принадлежа и към средата, която описвам. Но това е чиста фикция. Темите пол и транс-пол във всеки случай са централни теми в съвременна Турция.

Но това изглежда важи само за една интелектуална част от обществото. Масовите медии премълчават нарастващото насилие срещу хомо- и транссексуалните хора. Убийството на трансвестита и активист Ебру преди две седмици действително накара неговите приятели да излязат на улицата, във вестниците обаче можеше да се прочете единствено, че Ебру е станал жертва на любовно престъпление.

За съжаление именно това е начина, по който при нас се осветяват истински горещите теми. Никой не иска да си изгори пръстите с тях. Когато размисля, виждам, че в Турция се говори за еманципация на жените от началото на миналия век насам. Но едва в началото на новото хилядолетие беше зачеркнат пасажа, според който мъжът е глава на семейството. Мъжете решават по подразбиране дали жените им могат да работят или не. Дори когато жените са завършили университетско образование. Изнасилването и насилието в семейството бяха определени като наказуеми деяния едва през 2004 година. Преди това всички партии излизаха с аргумента, че традиционното семейство ще се разпадне, ако жените биха могли да се съпротивяват срещу домашното насилие. Днес на хомосексуалността все още се гледа като на нещо ненормално и като край на съществуването на естественото размножение. Но това е така не само в Турция, това е световен проблем.

В Убийствата на пророка вие описвате една ужасяваща реалност, която се дискутира в тази среда от много години, така наречените убийства от омраза.

Да, тези престъпления се увеличават, колкото по-видимо става хомосексуалното движение. Това говори и срещу тезата, че тези убийства винаги са убийства от любов. През изминалите години все повече хомосексуалисти от най-различни обществени кръгове станаха жертви на мистериозни убийства, които се оказват съвсем не толкова мистериозни, когато бъдат разгледани по-отблизо. Някои мъже действително бяха убити от ревниви или алчни любовници. Други бяха примамени в нощни часове от хомофоби и убити най-хладнокръвно. Това не са спонтанни актове на насилие, извършителите най-често са част от цяла група. Жертвата бива примамена на някое потайно място, а след това екзекутирана колективно.

По-рано в Истанбул имаше цели улици, в които живееха само трансвестити, работещи най-често в проституцията. Днес полицията преследва хора от сцената, при това точно в новия модерен квартал Бейоглу, в който традиционно живееха много трансвестити – както се твърди, за да се почисти центъра на града.

През деветдесетте години този квартал беше част от бързо развиващия се нощен живот в Бейоглу. Всеки знаеше улица Юлкер, тя се намира в квартала Чихангир от градската част Бейоглу. Там беше пиацата на трансвеститите, хората там се предлагаха срещу защита и подредба на отношенията. Убийствата от омраза, полицейският терор и проституирането по магистралите, което е изключително опасно за всички, които участват в него, започнаха да се увеличават, след като един полицейски шеф с лоша слава от Бейоглу нареди да се прочисти улица Юлкер в края на деветдесетте години. Той имаше прякора „Сюлейман с маркуча“, защото след прочистванията нареждаше трансвеститите да бъдат бити в мазето на полицията с твърд гумен маркуч. Този терор беше толкова краен, че напредничавите интелектуалци започнаха да го разглеждат като част от проблема с човешките права в Турция. Имаше демонстрации на солидарност с транссексуалните и трансвеститите, по темата се направиха много публикации. Междувременно тази сцена е част от все по-еманципиращото се движение на хомосексуалните. Но не винаги беше така. Мнозина хомосексуални дискриминираха тази сцена, защото гледаха на нея като на гнездо на проституцията и презираха участниците в нея.

Във вашия роман героят е поддържан, образован, атлетичен, обичащ айкидо трансвестит, който през деня носи мъжки дрехи.

Просто фигура от роман, нищо повече.

Защо Аз-разказвачът и протагонистът нямат имена?

Това е просто игра. Тя не трябва да бъде прекалено определена. Във всяка книга се развива и представя една малко по-различна страна на този протагонист.

От една страна хомосексуалността е социално табу, а от друга страна например артистите Зеки Мюрен и Бюлент Ерсой са суперзвезди в Турция. Те имаха голям успех с инсценирането на своята различна сексуалност в едно време, по което хомосексуалното движение изобщо не съществуваше.

Това е феномен на източните общества. Разгледайте например традицията на китайската опера, в която мъжете излизат на сцена като женски оперни диви. Те са обичани и обожавани. В нашето османско минало е имало така наречената Диван-литература при османския двор в Истанбул, в която са били възпявани красиви момчета – колко прекрасни са те с дългите си коси, червени устни и фина кожа. Разбира се, това са били момчета за удоволствие. Така както и Сократ, в античната гръцка литература, е намирал секса с момчетата за съвсем нормална част от тяхното възпитание. В Турция, където разделението на половете по традиция се взема много на сериозно, дори и в селата е имало така наречените „Кьочек“ – това са певци и клоуни в женски дрехи.

Бюлент Ерсой е действително транссексуална. В младостта си тя се е представяла като мъж и е снимала филми. След смяната на пола си обаче тя се възприема единствено като жена и не желае да й бъде припомняно миналото. Тя говори много по въпросите на дискриминацията на транс-половата сцена.

Зеки Мюрен пък по-скоро е част от тази сценична традиция, един очевидно хомосексуален мъж, който се обличаше в женско облекло и носеше съответен грим. Въпреки това той никога не е бил публично заговарян по въпроси на неговата хомосексуалност. Разбира се, така също той беше и един напълно изключителен артист, неговият глас е свещен за познавачите на турското Санат-мюзиги (класическо турско пеене, Бел. пр.) Никой не позволява той да бъде обиден така лесно.

Но въпреки това всички тези големи артисти са по принцип самотни и това се дължи не на тяхната известност, а на сексуалната им идентичност. Бюлент Ерсой повдигна множество скандали, но Зеки Мюрен живееше по-скоро уединено и самотно. Той умря на сцената, защото умишлено не беше вземал лекарствата си в продължение на два дни: ефектното сбогуване на една самотна звезда. Също и Хюйсуз Вирджин, един прочут кабаретист, живее напълно инкогнито, макар че неговото трансвеститско шоу се посещава от масова публика. Това е традиция.

Как ще се развие сцената в Бейоглу? Там има безброй много барове и клубове, които не си дават усилие да прикриват ориентацията на публиката си.

И да, и не. Баровата сцена в Бейоглу беше възстановена в края на деветдесетте години. През двадесетте и тридесетте години е имало една традиция, която обаче е изчезнала поради Втората световна война, прогонването на малцинствата и миграцията на анадолците към Истанбул. От седемдесетте до деветдесетте години съществуваше една доминирана от мъже кръчмарска култура. И тази мъжка култура беше предимно хомофобна. Разбира се, имаше и места за срещи на хомосексуалисти, но скрити, не както днес. Също и за жените тогава имаше много по-малко възможности за излизане навън, отколкото днес. През осемдесетте години феминисткото женско движение се усили и промени много неща. Преди всичко поради факта, че тук, за разлика от Европа, то намери голям прием и сред интелектуалните мъже. В течение на деветдесетте години хомосексуалните се осмелиха предпазливо да излязат навън, поне като политическо движение. В личната сфера тази тема все още е едно голямо табу. Това противоречие също подклажда една атмосфера на насилие. Хомосексуалните са по-видими, те имат собствена инфраструктура, повечето от тях обаче предпочитат да останат инкогнито. Те се страхуват от реакцията на семействата и обкръжението си. Множество убийства на омразата срещу мъже в действителност са прикрити убийства на честта. Често това е известно и на полицията, която обаче нарочно затлачва разследванията. В актовете все още няма нито едно официално убийство на честта срещу някой хомосексуален. Попитайте обаче съюза на хомосексуалните, „Ламбда“, те знаят за множество причини и примери за такива случаи.

В Убийствата на пророка се появява отчасти и ислямистката сцена, която също не е представена с особена симпатия. Имаше ли проблеми при първата публикация?

Моето издателство отначало се колебаеше дали да публикува книгата. Но за щастие тази сцена не чете моите книги.

Във вашите книги има множество секс-сцени, а също и драстични описания на сексуалност. Предизвика ли това реакции в Турция?

По-скоро бях упрекнат, че моите секс-сцени са прекалено чисти, градски и ориентирани към средната класа. Широко разпространен е предразсъдъкът, че в мюсюлманските общества на секса се гледа като на нещо непристойно. Това е глупост. През седемдесетте години в Турция имаше една цъфтяща порно-индустрия с турски актьори и актриси. И макар че нямам намерение да им подражавам, все пак бих казал, че можете с нетърпение да очаквате по-нататъшното развитие на това обкръжение в следващия роман.

Интервю: Сабине Кюпер-Буш

Мехмет Мурат Сомер е турски автор на криминални романи, написани в създадения от самия него жанр „хоп-чики-яя“. В момента поредицата се състои от шест книги.

И отново за думите, дупките и някои неща, които остават след тях…

Автор(и): Златко Енев

Преди малко, буквално преди минути, получих поща от Николай Атанасов (благодаря, Ники, накара ме не само да се замисля, а и да направя нещичко, колкото и дребно да е то). Става дума за един материал на www.dnes.bg, който ще си позволяя да цитирам тук.

Зверски масови убийства на гейове в Ирак

Human Rights Watch публикува потресаващ доклад

Масови убийства на хомосексуални мъже се извършват в Ирак, съобщи ВВС, цитирайки доклад на организацията Human Rights Watch.

Акциите са съвсем координирани и се извършват с помощта на една от военните групировки в страната.

Смята се, че от 2004 година досега са избити стотици хомосексуални иракчани.

В така наречените убийства на честта влизат и случаи, в които семейства убиват свои деца или други роднини с хомосексуални наклонности, с цел да избегнат публичния срам.

Според доклада на организацията, членове на военната групировка Мехди са основните извършители на убийствата, но участие имат и служители на официалната полиция, въпреки че хомосексуализмът не е забранен в Ирак.

Свидетели твърдят, че военните от групировката нахлували в къщите на хората, измъквали ги на улицата, разпитвали ги за имена на техни приятели, и накрая ги убивали.

Наскоро в град Садр Сити – консервативна, шиитска част от Багдад, се появиха плакати, призоваващи гражданите да бъдат бдителни, защото сред тях има гейове.

На плакатите са изписани не само имената на тези мъже, но и адресите им.

Само от януари досега в Ирак са били убити 90 мъже с хомосексуална ориентация, и още толкова се водят за безследно изчезнали.

Докладът на Human Rights Watch твърди още, че жестоко обезобразените тела на убитите просто биват захвърляни из сметищата в градовете.

Понякога по труповете на мъжете има изрисувани думи като „перверзник“ или „кученце“, което е нарицателно за гейовете в Ирак.

Ужасяващият документ, изготвен от организацията, съдържа свидетелски показания за нечовешкото отношение към хомосексуалните мъже в страната.

„Лекари ни разказваха истории за мъже, чиито ануси са били залепяни с лепило, и след това насила са им давани разхлабителни, което води до изключително болезнена смърт“, разказа пред ВВС Раша Мумнех от Human Rights Watch.

Членовете на групировката Мехди пък открито осъждат „феминизацията“ на иракските мъже и призовават армията да предприеме действия срещу тях.

Сам по себе си текстът, макар и важен, не би ме накарал да се замисля чак толкова много – Ирак е място на смъртта от доста време насам и, ще не ще, човек неволно започва да свиква с тази мисъл, ако не би искал да полудее по някое време. Много по-важното в случая са коментарите под него – около 500 до момента – които засягат повече от директно темата, по която говорим доста усилено вече в продължение на около месец. Става дума за свободата на словото, особено когато тя влиза в директно противоречие с правата на човека, в този случай правото на свободна сексуална ориентация. „Перлите“ на нашите сънародници (свикването с които очевидно е друг пример за медийно затъпяване, също като свикването с мисълта за неизбежността на смъртта в Ирак) се леят напълно несмущавано. Свободата на словото в dnes.bg очевидно стои над всичко, пък и кой ли би тръгнал да се бори срещу такава река от невежествена омраза? И все пак ужасът на Ники се предаде донякъде и на мен, защото след всички повече или по-малко теоретични излияния относно всякакви свободи и пр., тук изведнъж се сблъсках с озъбената муцуна на дивотията. И това ме накара да видя нещата по малко по-различен начин. Впрочем, за да не бъда голословен, ще приведа няколко примери, взети от коментарното пространство под статията:

„Е, има няма 20 000 меки китки по-малко... Не е голяма загуба! А що се отнася до този вид отношения в арабския свят – те са си традиция! Там са манаф до манафа!“

„Едно хубаво нещо да свършат тия мюсюлмани…“

„ЕЕЕ най-накрая една добра новина да прочета! Спасили са света от напастта болни хомосапиенси“

„Ей педерасти мръсни – стига с вашата пропаганда, секса с лайнян задник не трябва да се толерира – предпочитам това което става в Ирак отколкото да приема вашия „секс“ за нормален.“

И прочие, и прочие … Десетки страници, безпристрастни като огледало, отразяващо някаква дивашка сцена. Впрочем, нещата не са чак толкова безнадеждни – гласовете, осъждащи дивотията, изглеждат също многобройни (интересно би било човек да получи някакъв по-достоверен поглед върху тези неща – питам се дали вече има някакви социологически изследвания, опитващи се да сортират поне от малко българското коментаторско творчество). Важното според мен е, че тук си имаме работа с директен случай, в който става ясно, че думите правят конкретни дупки, и че те насърчават хората към точно определени действия. Защото закоравелите хомофоби, разбира се, не винаги са били такива – никой не се ражда с генетично заложена омраза срещу хомосексуалността, това е чисто културен феномен, който човек попива от средата, в която живее. Същото се отнася и до всяка друга омраза (с изключение, може би, на онази между кучетата и котките). Помислете само, колко ли евреи биха били спасени в България, ако вместо словата на подкрепа и съпричастност, изкарали десетки хиляди хора на улиците в знак на протест срещу подготвяните депортации, по онова време биха се леели слова на омразата, така както те се леят днес по адрес на хомосексуалните мъже? И не е ли в такъв смисъл наше задължение да надигнем глас срещу тази омраза, да покажем ясно и директно, че нямаме намерение да толерираме подобни умонагласи, просто защото те ни влачат обратно, назад, към миналото? Може би забраната на подобни слова наистина не би допринесла с нищо за просвещението на замъглените умове – но при всички случаи мълчанието пред техните бесни изблици не само не помага, но и пречи, то ги насърчава и им придава усещане за безнаказаност.

Така че, моля ви, подкрепете молбата ми и поставете един малък знак под този текст! Изберете позиция, покажете, че не всички хора в тази страна са готови да приемат такива неща като неизбежни! Може и да не е много, но все е нещо повече от мълчание.

Поздрави,

Златко Енев

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (47)

- 19-08-2009|Кристин Димитрова  – Така е, Златко!

Търсенето на враг в лицето на човек, когото не познаваш лично, е печален симптом за днешното ни гражданско падение.

- 19-08-2009|Майя Маркова  – подкрепям те

Прав си. Дори свободата на словото трябва да има граници.

Аз имах подобни мисли преди време, когато четях в Мрежата за нещастието с 14-годишния Халил, блъснат смъртоносно от съученика си Хюсеин в училищния двор. Попаднах на десетки коментари от този род:

„Един турчин утрепал друг! Светъл ден за България!“

(http://news.ibox.bg/news/id_654438598, коментар No. 119).

Хубавото е, че сега, като пуснах търсачката да открия такъв коментар за илюстрация, го намерих доста трудно. Явно администраторите на повечето сайтове са започнали да слагат спирачки на някои „свободни“ мнения.

- 19-08-2009|Владимир Трендафилов  – Подкрепям

Абсолютно. Твърда цензура срещу неравенството, агресията и насилието!

Едновременно с това, да не се допуска и другата крайност: групички в литературата, изкуството, театъра, дипломацията и пр., които афишират, че се обединяват на естетическа или идейна основа, а изведнъж се оказва, че взаимната им подборка е на сексуална основа.

Затова предлагам да се обединим срещу сексуалното кадруване в политиката, обществото и културата. Независимо от това дали „сексуално“ значи „хетеро“ или „хомо“.

- 19-08-2009|Ц..

В България феноменът на празното, в много случаи просташко говорене, е много по-сериозен отколкото съществуването на реална омраза.

Свободата да кажеш първата глупост, която се търкулва по езика ти, след като си прочел заглавието, се лекува с масова, съзидателна работа или, както е в случая със статията, с форуми, които изискват абонамент и няколко допълнителни клика код срещу спам. Прекалено много хора са без сериозна работа и без сериозно възпитание. Тези хора имат време, но нямат търпение да мислят и да попълват абонаменти форми.

Проблемът е там, че това изпразнено от съдържание бъблене изглежда доминиращо у нас – както в частната, така и в публичната сфера. Неговата доминация отравя езика, задушава важните теми, унищожава възможността за ползотворен дебат и обезценява словото... а Словото е Светлина, която дойде на света и той не я разбра...

Прав е Златко като казва, че хомофобията е културен феномен; той може да бъде излекуван лесно в БГ, защото няма религиозен корен. Същото е и с нашенската омраза към евреите, в действителност тя не е реална.

Просташкото говорене е като плевел, нужна е непрекъсната работа да държиш градината подредена и красива. Ако хората разбират колко скъпа, колко ценна е всяка дума, всеки знак със смисъл, който успяват да произведат, ще са по-мълчаливи и със сигурност по-щатливи.:)

- 19-08-2009|Ellie

Да, за съжаление в България почти не се чуват гласове против враждебната реч, а малкото, които се чуват, като Хелзинкския комитет, лесно са заглушавани с обвинения в „продажничество“ и подобни или просто с типичното ни безразличие. Това е защото в България повечето хора имат чувството, че да си в мейнстрийма е най-нормалното нещо на земята и всичко останало са изключения, които трябва да се съобразяват с него, да си мълчат с благодарност, че великодушно им се разрешава да съществуват ако не се обаждат много-много. Това, че са различни и маргинализирани се смята за техен си проблем.

- 19-08-2009|Ellie

Още нещо, което написах в горния коментар, но без да искам изтрих параграфа.

Този цитиран случай показват неефективността на „неодобрителните погледи“ като вид обществен контрол за омразата и дискриминацията. Тоест, очакването, че просто такива погледи от околните ще покажат на „невъзпитаните“ хейтъри, че омразата им към различните хора и съответно дискриминацията са недопустими. Те едва ли биха се впечатлили само от погледи. Такава нетърпимост, съгласна съм със Златко, се възпитава в семейството и средата и много вероятно е човек да продължи да живее в такава среда и да не среща неодобрителни погледи, както и да продължава да дискриминира когато има възможност. Ако няма обществена кампания, активисти, образователни програми, политическа ангажираност и медии, които да изказват на глас неодобрението, едва ли такава омраза би отстъпила, с всички произлизащи от нея реални последствия. Не, не е казано да се праща в затвора всеки автор на враждебна реч, но когато тази реч се нормализира в медийното и обществено пространство и от политиците това едва ли може да се подкрепя като свобода на словото.

За съжаление не мисля, че е достатъчно дадена омраза да няма религиозен корен, за да може да бъде лесно излекувана. Всъщност религията в повечето случаи е пост-фактум инструмент за по-нататъшното палене на такава омраза. В Германия нацизмът е станал възможна практика не поради религията. Има много омрази, които възникват без да са били предшествани от някаква промяна в религиозното индоктриниране и практики. Помислете за етническите омрази в бивша Югославия, които макар и да с съпътствани от религиозни различия, религията никак не е е допринесла за тях. Нито те са имали корен в последната.

- 19-08-2009|силвия  – подкрепа

от обикновена българска простотия какво ли не може да се роди – духовни уродства най-вечел

- 20-08-2009|николай  – извинете

хиляди извинения, ако съм предизвикал досада, старая се да не занимавам други хора със страховете си, но понякога ми е много трудно.

Г-н Трендафилов, разбрах намека ви, благодаря за оценката на дребните ми усилия.

- 20-08-2009|В. Трендафилов  – Николай

Няма проблем, Николай, това, което съм допълнил под принципната ми подкрепа за каузата ти, е плод пък на моите лични страхове. Защото го виждам на доста места наоколо. Групи, които се обявяват за едни, а в същността си са други. Бихме могли да ги наречем метафорично и „мафии“. Категорично съм против както хомофобията (съотв. антисемитизма, презрението към жените), така и срещу всички останали форми на групова или индивидуална дискриминация.

Това за „досадата“ не го разбирам. Или, ако правилно го разбирам, няма нищо общо с мен.

- 20-08-2009|В. Трендафилов  – допълнение

Нещо да допълня по адрес на тези, които не са харесали по-горния ми постинг. Бих искал да ви запитам, смятате ли, че всички форми на групово или индивидуално неравенство са нежелателни? Или че някои са по-добри от други? Или дори, че някои форми на неравенство са препоръчителни?

Защото поантата ми е именно тази: всички форми на социално неравенство са нежелателни, а не само хомофобията. Или ви харесва боят над жените? Или ви харесва тайното кадруване по места, на база на необявени критерии? Само хомофобията ли е социалният Проблем? Може би другите просто не ви засягат?

Мисля, че не гледате по-далеч от носа си.

- 20-08-2009|Melchior  – za mafiite

В България се преплитат масони, тамплиери, ротисьори, кадесари, партийци и не на последно място неафиширани групи от приближени до властта гейове. Често пъти дори една и съща личност съчетава в себе си всички тези възможности на затвореното общество.

Един рицар, изправен срещу вятърната мелница, е Дон Кихот. Много рицари, правещи си услуги един на друг, са мафия.

- 20-08-2009|Златко  – re: za mafiite
Melchior писа:

...и не на последно място неафиширани групи от приближени до властта гейове ...

Странна инсинуация, асоциираща близостта до властта с личната сексуална ориентация. Ако това пък не е най-очевадна форма на перфидна хомофобия, аз ще си изям чехлите за закуска! Какво означава това – че властта има специални предпочитания към хомосексуалните мъже? Че хомосексуалните приближени на властта са повече от не-хомосексуалните такива? Или просто, че някой тук се опитва да каже „абе к’во ми се барате толкова важни, знам ги аз що за стока са това хюмнетата!“ Гади ми се от такива перфидни типове и техните коментари – гади ми се даже повече, отколкото когато чета откровено хомофобни простащини. Префинена перфидност: „криворазбраната цивилизация“, за кой ли път в нашенските истории!

- 20-08-2009|Майя  – re:
Ellie писа:

Този цитиран случай показва неефективността на „неодобрителните погледи“ като вид обществен контрол за омразата и дискриминацията. Тоест, очакването, че просто такива погледи от околните ще покажат на „невъзпитаните“ хейтъри, че омразата им към различните хора и съответно дискриминацията са недопустими. Те едва ли биха се впечатлили само от погледи. Такава нетърпимост, съгласна съм със Златко, се възпитава в семейството и средата и много вероятно е човек да продължи да живее в такава среда и да не среща неодобрителни погледи...

Т.е. неодобрителните погледи не че са неефективни и не биха впечатлили хомофоба, а просто липсват там, където са най-нужни. Поначало ги смятам за много ефективни – за добро и за лошо. Аз лично не познавам много хора, които биха се осмелили публично да изразят непопулярно мнение.

При форумите в Мрежата се намесва и друг фактор – анонимността на коментаторите. Вероятно мнозина си спомнят статията „Влечуги зад компютъра“ от Б. Зюмбюлев. Макар тя да не беше най-уравновесеният и смислен текст под слънцето, в нея имаше и нещо вярно. А именно че Мрежата позволява да лееш злоба публично, анонимно и без риск от неприятни последици, възможност, която досега не е съществувала в човешката история и чиито последици засега са непредсказуеми. Предполагам, че ако във форумите заедно с коментара и ника на коментатора се даваше и неговият IP-адрес, щяхме да наблюдаваме много по-културни дискусии.

- 20-08-2009|В. Трендафилов  – Златко

Златко, отвори си очите! Такива случаи има – независимо дали ти харесва това или не! Напълно съм съгласен с казаното от Melchior.

Да наречеш това „хомофобия“ е все едно да наречеш Нюрнбергския процес „германофобия“. Ами че нали процесът се е основавал на неща от действителността!

- 20-08-2009|Златко

Аз отричам не това, че такива случаи има (предполагам, хомосексуалните мъже на власт са също толкова разпространени, колкото, да кажем, мъжете със зелени очи или мъжете с обувки номер 45). Онова, срещу което се противопоставям, е представянето на този факт като правило, тенденция или какъвто и да било вид обобщение, особено когато то поставя малцинството на хомосексуалните в една толкова неприятна компания, каквато е изредената от Мелхиор. Звучи някак тенденциозно, не намираш ли?

- 20-08-2009|николай  – ужас

Г-н Трендафилов, от известно време ви наблюдавам и съмненията ми се оправдаха :( Как си позволявате да говорите за гей мафия след 20 века варварско християнство, да не говорим за Исляма и за останалите религиозни мафии?

Къде сте тръгнали да сочите „гей мафията“, когато в България хетеросексистката „мафия“ във всички сфери на комуникация и живот минава за политически неутрална даденост?

Какъв е капацитетът ви за разбиране в дълбочина на проблема? Имате ли вие емпатия към няколко десетки симпатизиращи си гей българи, на фона на варварски хомофобното българско общество? 7 милионна хетеросексистка мафия погазва човешките права на гей малцинството във Вулгария, а вие сте седнали да ми говорите за гей мафия! нямам думи.

- 20-08-2009|николай

виждали ли сте вие социологическите проучвания в последните няколко години какви данни показват за официалната „мафия“, наречена българско общество? Може би наистина не е мафия, защото все пак хомофобията й е институционализирана на всички нива. Хетеросексистката „мафия“ всъщност не си прави и труда да се крие – тя е видима, директна и безцеремонна.

- 20-08-2009|Златко

Уф, натопих се в неприятни води с тази дискусия – просто защото имам приятели и от двете очертаващи се страни, знам, че всички са свестни и смислени хора – а не виждам начин да се намесвам в спора без да нараня един или друг човек, на когото държа, независимо от разбиранията му по тази толкова болезнена тема. Единственото, което мога да направя, е да помоля за малко повече сдържаност, ако това е възможно. Нещата с неизбежност ще избият на откровена караница в най-скоро време, което пък от своя страна ще ме принуди да затворя сергията, за всеобщо раздразнение, предполагам. Така че, моля ви отново, опитайте се да махнете с ръка на едно или друго противоречие, животът е пъстър, както всички знаем.

- 20-08-2009|В. Трендафилов  – Златко

Има тенденция, Златко. Не е единствената, разбира се, но има И такава. В политиката, в националната телевизия, в печатната преса. Ако искаш, можем да си говорим и с конкретни неща.

Разбира се, че други неща са по-разпространени. Но нали тук разглеждаме проблемите на, тъй да се каже, едно застрашено „малцинство“. Тоест, именно малцинствените проблеми на този или онзи индивид са важни по темата. Защото само малцинственият индивид се чувства застрашен.

Точно в тази връзка беше по-горният ми апел и съм неприятно изненадан, че предизвика такова несъгласие. Идеята му беше именно да се види равенството между всички опасности от неравенство. Това, че не се хареса, ме кара да мисля, че тук във форума има хора, които са поддръжници не на идеята за РАВЕНСТВО, сексуално и пр., а изповядват нещо като хомо-супремасизъм.

И бих искал те също да се отзоват по тази тема тук, откровено и аргументирано, вместо да се спотайват като тапи.

- 20-08-2009|Златко  – re: Златко
В. Трендафилов писа:

Има тенденция, Златко. Не е единствената, разбира се, но има И такава. В политиката, в националната телевизия, в печатната преса. Ако искаш, можем да си говорим и с конкретни неща.

Това, че не се хареса, ме кара да мисля, че тук във форума има хора, които са поддръжници не на идеята за РАВЕНСТВО, сексуално и пр., а изповядват нещо като хомо-супремасизъм.

И бих искал те също да се отзоват по тази тема тук, откровено и аргументирано, вместо да се спотайват като тапи.

ОК, сега поне успявам да разбера какво искаш да кажеш. Не го споделям, но го разбирам. Ще гледам да си мълча оттук нататък, защото не виждам смисъл от някакво „изясняване на позиции“, което ще доведе единствено до разрушаването на една връзка, която ценя повече от различията в разбиранията по този въпрос. Водил съм достатъчно подобни битки, за да намирам все още някакъв смисъл в тях.

Призовавам отново всички към повече сдържаност. „Откровеността“ и „честността“ също не са някакви абсолюти, особено когато са мотивирани от силно раздразнение. Всеки човек, преживявал разпада на едно семейство, знае колко верни са тези думи ...

- 20-08-2009|николай  – НЕравенство

равенство никога няма да има по чисто статистически причини. Само хомофобните хетеросексуални мъже винаги ще надвишават по брой гей малцинството. Това за което можем да се борим е само намаляване на вредите, доколкото е възможно. Но и това не се случва в България заради откритата и безцеремонна и институционализирана на всички нива хетеро „мафия“.

- 20-08-2009|В. Трендафилов  – Николай

Николай, тезата ти няма смисъл. „Открита“ мафия не съществува. Смисълът на мафията е в скритостта.

Това, за което говориш, е „обществено мнение“. То е едно доста тъпо, примитивно, патриархално, консервативно и пр. обществено мнение. То трябва да се образова постепенно. И както гледам, това става, макар и по-бавно, отколкото би трябвало. Но в сравнение със ситуацията преди 10-15 години, напредък има.

И същевременно, за да печелиш още поддръжници за каузата си, ти лично трябва да им отправяш „граждански“ послания. Тоест, трябва да търсиш допирни точки между твоята кауза и каузите на други граждани. Иначе посланията ти няма да бъдат отправени към широкото гражданско общество, а само към твоя клуб по интереси.

- 20-08-2009|николай  – НЕравенство

Тези от нас, които СЛУЧАЙНО се доберат до позиции на значителна власт, ще го направят само при условие, че крият хомосексуалността си, и „парадират“ с една унизителна лъжлива хетеросексуалност – примерът с трагедията на Сергей Станишев. Това ще са някаква си дребна и самозаблудена „гей мафия“, която никога няма да се добере до достатъчно власт, за да наложи равни права за гей малцинството. Всъщност няма да имат шанс, защото ще загубят постовете си, ако покажат активна заинтересованост относно гей правата. Една жалка дребна „гей мафия“, която може само да се забавлява при затворени врати, а на открито, в публичното пространство да се покланя пред интересите на огромното хетеросексистко мнозинство във властта.

- 20-08-2009|В. Трендафилов  – Николай

А сигурни ли сме кое е улеснило пътя на Станишев към „върха“? Не казвам, че знам. Просто не изключвам още една възможност.

Сега конкретно. Точно тази „самонеобявеност“, от която казваш, че страдаш, и която те възмущава, ме кара мен, различният, да се чувствам на моменти застрашен. „Застрашен“ именно от това, че там някъде във властта, в кулоарите на публичното пространство и на други места се редят карти на принцип, който изключва честния спор, честната конкуренция, откритата обмяна на идеи.

Ето пример, че едно и също нещо създава общ проблем между различни.

- 20-08-2009|Kristin Dimitrova  – za Niki

Ники, моля те, прочети това докрай. Не изключвам да има и гей-мафия. Според Кеймбридж онлайн мафия е „a close group of people who are involved in similar activities and who help and protect each other, sometimes to the disadvantage of others“. Лесно ми е да си представя, че Дим Дуков, Азер Меликов и т.н. са нещо такова. Всяко тайно единство може да доведе до такива резултати. Вероятно тайните общества се създават, за да имат шанс в битката си с големите, явни и в много отношения несправедливи общества. Но никой не иска някакво ТАЙНО или ЯВНО общество да му определя живота, само защото смята някого за свой човек или не.

Мисля, че това искате да кажете и двамата с Владо.

- 20-08-2009|Златко  – Една (може би ненужна) забележка

Според мен всички ние сме деца на едно идеологизирано време и като такива не би трябвало да забравяме, че склонността ни да се уповаваме на идеологии при търсенето на отговори (а нерядко и на въпроси) в животите си е потенциално хипертрофирана, може би прекомерно силна. Не че смятам живота без каквато и да е идеология за възможен, просто си мисля, че човек трябва винаги да държи идеологията си пред очи и да я подлага на постоянни изпитания, ако не иска да свърши така, както свършиха повечето от родителите ни – обезверени, разрушени хора, цял живот вярвали в непоклатимостта на една утопия. (Винаги, когато си мисля за ранната смърт на Станислав Стратиев например, ми се струва, че ракът е директно следствие от загубата на смисъл в живота). Та, в този смисъл, нека отново и отново допущаме до мозъците си факти, идеи и фантазии, които ни най-малко не се вписват в житейските ни философии. И, ако това ви прозвучи като един куп празни приказки, то моля не ме обвинявайте в непоследователност при публикуването на следващия текст от „Прегледа“, който ще се опита да представи цялата тема за политическата коректност от нейната тъмна, заплашителна страна. Впрочем, до тогава ... сърдечни поздрави до всички участници в разговора. До всички!

- 20-08-2009|Гост

Особени хора сте това, литераторите:

Цитат:

Сам по себе си текстът, макар и важен, не би ме накарал да се замисля чак толкова много – Ирак е място на смъртта от доста време насам и, ще не ще, човек неволно започва да свиква с тази мисъл, ако не би искал да полудее по някое време. Много по-важното в случая са коментарите под него – около 500 до момента – които засягат повече от директно темата, по която говорим доста усилено вече в продължение на около месец.

Значи това, че са избити има-няма 20 000 меки китки – голяма работа, случва се, то в Ирак е така, ама някои го коментират – о ужас! И с какви думи само! А като гледам каква чуваемост цари тук, е съвсем ясно, че това е форум на писатели, не на читатели. Особено Златко ме впечатли как от думите „гей“ и „власт“ в един пост извади повече информация и от Гугъл. Само Трендафилов изглежда е впечатлен от пребледняването на първия му пост, та е малко по-адекватен. Впрочем, извинявам се, на него това донякъде май си му е в характера. А аз така и не разбрах, защо трябва да се притеснявам от това, че някой друг бил простак. Защото май никой не е стигнал по-далече.

- 20-08-2009|Златко

Мисля, че имаш право, госте – в случая съм се изцепил най-непремислено, обявявайки реалните смърти за по-маловажни от коментарите по техен повод. И, ако има нещо, което все пак да поддържа тази преобърната оптика, то е единствено фактът, че далечните и чужди нещастия, особено видени по телевизията, все пак си остават някак по-далечни и по-чужди от нашите, близките. Не че е правилно, но май е някак неизбежно, също като това, че възприемам земята като плоска, ако и да знам, че не е.

А от простака според мен трябва да се притесняваш, защото не си самотен атом в някаква абстрактна вселена, а по-скоро част от система на скачени съдове, която за по-удобно сме избрали да наричаме „общество“. И ако живееш с убеждението, че от множеството просташки съдове в твоя собствен не се прелива нищичко, то, предполагам, някой ден ще се пробудиш неприятно изненадан. Ако не ти се е случвало вече, де ...

- 20-08-2009|Гост

Златко, за простотията – от нея в моя съд не се прелива нищо, освен ако сам не съм решил да го вкарам, ама някоя по-буйна простотия може да атакува съда отвън, и да го счупи или повреди, прав си. Аз по-скоро исках да ви кажа, че думите сами по себе си не са толкова важни, колкото ви изглежда на вас, професионалистите. А най-вече искам да ти кажа на теб лично, че тоя сайт яко е бъгясал, ако имам непредпазливостта да прекарам мишката през коментарите в горния ъгъл, компютъра ми почва да прави той си знае какво, ама аз не.

- 23-08-2009|Станка Петрова

Личност и сексуалност (гледна точка)

Сексуалността на човека е дискретна част от неговата личност и дори скрито да ръководи личността, не е най-съществената част от нея. Едва ли са много хората, които желаят и очакват обществото да ги възприема като индивиди, представени от сексуалността си. Ние се учим цял живот, усъвършенстваме се и се доказваме в своята област именно като личности, а не като сексуални обекти. Желанието да придобием стойност в очите на другите е мотив да се стремим да изграждаме човешки и професионални качества у себе си и у децата, които възпитаваме.

Възприемайки своята сексуалност като нещо лично и дискретно, аз не парадирам с нея, за да не я фаворизирам и да се превърна в част от нея, вместо тя да е част от мене – промяна, която би потиснала духовното ми съдържание. Не я натрапвам и на другите. Това, че съм жена, личи достатъчно добре и без надпис върху дрехите ми или табелка, която да го указва, затова нямам формиран комплекс да доказвам пола си. От друга страна приемам различността на другите и не роптая против това, което ми е чуждо, стига това чуждо да не става агресивно спрямо мене. Става въпрос за поредния, но едва ли и последен гей-парад, който изпълни софийските улици, а по-късно през деня навлезе и във всеки дом, където се гледат новини. Пъстро, карнавално, парадиращо и безлично се развяваше една хомосексуалност, която претендира за различност. До такава степен афишира себе си, че едва ли не поставя под въпрос моята хетеросексуална ориентация. Значи ли това, че щом аз съм хетеросексуална, не съм различна? За изградения вече характер това едва ли е въпрос от съществено значение, но за детето? За впечатлителното малко същество, чиято майка, докато го държи на ръце, се изказва пред камерата, че приема различните? За младите момичета и момчета, на които казвам в училище, че всеки човек е различен и неповторим и че трябва да отстоява различното си мнение? Нима една част от тях няма да се изкушат да предпочетатат сексуалната „различност“ вместо личностната? Просто тя се постига по-лесно, защото е свързана с нагона. А предизвикателството например на професионализма, културата или науката е доста по-трудно осъществимо – за него трябва труд, понякога себеотрицание и загърбване на сексуалността.

Различно е това, което е част от личността, за което тя страда, вълнува се, бори се и бива приета въпреки или заради това различно, а не изведеното от нея и превърнато в зрелище. В този смисъл аз подкрепям хомосексуалния човек, който не е отишъл на парада, защото е дискретен и притежава и други качества, с които предпочита да бъде възприеман от обществото.

- 23-08-2009|Златко

Бих приел горната гледна точка без да мигна с око, ако ставаше дума закаквато и да е различност (примерно, различността на хората, родени с шест пръста или нещо такова). Тук обаче става дума не просто за някаква си различност, а за една такава, която е била потискана, преследвана или в най-добрия случай премълчавана в продължение на хилядолетия. Тук става дума за различност, която е директен повод за дискриминация, за отказване на права, които всеки от нас инак притежава по подразбиране (правото на политическо, културно и икономическо представяне например, именно от гледната точка на тази различност). В такъв смисъл „парадирането“ с тази различност, което много хора очевидно все още възприемат като неправомерно (именно по този начин разбирам коментара на госпожа Петрова) според мен е не парадиране, а борба за постигане на равноправие. В края на краищата, по същия начин бихме могли да разглеждаме и борбата на чернокожите американци от средата на миналия век, не е ли така? Защо са тръгнали изведнъж да парадират с различния цвят на кожата си, защо търсят някаква специална гордост в него, защо ни се навират в очите, изобщо? На тези въпроси може да се даде отговор единствено ако човек се опита дори само за миг да се постави в една подобна кожа, да почувства дори само за момент какво означава да живееш в кожата на хомосексуален или чернокож човек.

Да говоря ли още или това е достатъчно? Все пак всички читатели на това издание, поне доколкото се обаждат понякога, наричат себе си „интелигентни“. Добре, ще приема това без резерви и ще спра дотук. Интелигентността, казват, била способна на емпатия.

- 23-08-2009|Емил Коен

Понеже от вълнени е и умора допуснах грешка, нека повторя: изцяло, напълно, абсолютно, безусловно подкрепям, това което си написал, Златко и го одобрявам и като текст, и кауза.

- 24-08-2009|Петър Величков  – Ехото на комунизма

У нас е модно управляващата мафия, сплотила най-големите дървеняци и простаци, обаче с лепнат етикет „професионалисти“, да бъде правилно ориентирана в секса. Това е отглас от комунистическото управление. Отглас на същото е и отношението към гейовете и лесбийките – те е редно да бъдат бити, убивани, тормозени и т.н. Междувпрочем промяната в закона за преследване на тези българи бе направена, доколкото знам, пишейки един текст за секса на българите за алманаха +България. ХХ век“, по внушение на видни партийци, начело с Цола Драгойчева, след като собствените им деца са се изявили като хомосексуални. В последните двайсет години хомофобията се засилва, защото много мъже са импотентни или латентни хомосексулисти и понеже не ссмеят да се реализират, стават агресивни. Виж случаят Боян Расате. Някои от тях се женят и създават деца... ТАКА ЧЕ БУМЕРАНГЪТ СЕ ЗАВРЪЩА.

- 24-08-2009|Ellie

Това, което показват резултатите, Майя, е че на неодобрителните погледи не може да се разчита да предотвратяват враждебно отношение, което вреди на маргинализираните колкото и реално физическо насилие. Законът съществува за това, да гарантира някакъв минимум стандарт за всички, който да не зависи от домашно възпитание, характер, грамотност и морал. А много често, когато пък неодобрителните погледи ги има, те не правят и впечатление на насилника/хомофоба , когато са от хора, чието мнение няма тежест пред него. А и дори да има тежест, има хора които се чувстват бунтари срещу общественото мнение и никакви неодобрителни погледи не биха ги спрели.

- 24-08-2009|Майя  – законите имат две остриета

Не твърдя, че това, което казваш, няма основания, но такъв закон би имал и други ефекти. Той би създал зона, забранена за критика, с всички последици от това. Щом в центъра на някакво противоречие има хомосексуалист, на едната страна ще може да се запушва устата с обвинение в хомофобия. Нали видях как по време на кампанията на Обама негови привърженици веднага обявяваха не-черните му опоненти за расисти. (Не че нямаше приготвени обиди и за черните му опоненти.)

Като заговорих за американски президенти – познавам хора, за които, щом си враг на Буш, значи си готин. Колко сме се карали за Моктада ал-Садр – аз казвам, че е главорез, те го изкарват народен трибун. Ще ми се сега да им река: „Нали ви казах!“. Но този подход не е конструктивен.

Извинявайте за празнословното отклонение.

- 25-08-2009|сухи

не ми харесва новоизкованата „група“? от „хомофоби“, какво означава точно това? или антисемити? пак стигаме до човешката природа. а във хомофоб или антисемит се превръща всеки , който заяви различно мнение. като се премахне експресията на изказването, остава някаква глупост на дъното. садистите са си садисти. идеята, че невнимателни изказвания на интелектуалци узаконяват зверствата също е доста пресилена. ок. заклеймяваме нещо, но то продължава да се случва? от днес почвам да протестирам против домашното насилие над болни хамстери... основавам група, в която дискутираме злощастния социален факт, преoприемаме протести и тн. зверството в „историята“ си е нещо изначално и обичайно. всички религии са го предизвиквали и са в основата му. а в ирак бе отключено едно насилие – но чия е вината?

- 25-08-2009|Златко  – За хамстерите и хората
сухи писа:

не ми харесва новоизкованата „група“? от „хомофоби“, какво означава точно това? или антисемити? пак стигаме до човешката природа. а във хомофоб или антисемит се превръща всеки , който заяви различно мнение...

Звучи доста удобно, наистина: „Защо пък да не мога да изкажа едно различно мнение?“ Проблемът е същият както и в онзи стар социалистически виц, в който се казваше, че между социализма и капитализма почти няма разлика или, ако има, тя е най-много колкото разликата между обикновен стол и електрически. Когато „различното мнение“ призовава към насилие или дискриминация към други човешки същества, свободата на изказването му вече не е чак толкова разбираща се от само себе си. В този смисъл пак се сещам за един стар, този път английски, виц, в който хулиган се защищава пред съда: „ами аз имам право да движа юмруците си както искам!“ „Нищо подобно, господине“, коригира го съдията. „Правото да движите свободно юмруците си е ограничено от местоположението на носа на съседа ви“. Същото се отнася и до свободата на различно мнение, струва ми се.

Между другото, между хора и хамстери също има известна, не само биологична, разлика. Не че имам нещо против, ако вие самият бихте искали да се считате за хамстер, но някак ми е странна мисълта, че някой би могъл да счита всички хора за хамстери, с произтичащите от това последствия. Впрочем, това вече е правено от немалко хора на тоя свят – Хитлер, Сталин, Пол Пот, имената им са легион ... Слава Богу, че форматът на вашето изказване е доста по-дребен от техните, инак България би имала още един, при това огромен, проблем.

- 25-08-2009|Майя  – re:
сухи писа:

не ми харесва новоизкованата „група“? от „хомофоби“, какво означава точно това? или антисемити? във хомофоб или антисемит се превръща всеки , който заяви различно мнение. от днес почвам да протестирам против домашното насилие над болни хамстери... основавам група, в която дискутираме злощастния социален факт, преoприемаме протести и т.н.

Защитата на животните от жестокост (без тя да е обвързана със защита на застрашени видове) не само се застъпва от много активисти, а и вече е включена в законодателствата на редица държави. Така че каузата не е нова. Основен неин недостатък (отбелязан и от Златко) е безразличието на повечето й поддръжници към интересите, правата и страданията на човешките същества, сравнени с тези на животните.

Думите „хомофоб“ и „хомофобия“ неизбежно са нови, защото самото схващане за права на хомосексуалистите е ново в нашата култура. Докато хомофобията се е смятала за норма, за нещо, което се разбира от само себе си, дума за нея не е била нужна. Никой не описва хората като „кракоходещи“ или „въздуходишащи“.

Разбира се, с думата може да се злоупотребява. Напр. всеобщо е мнението, че Сергей Станишев е хомосексуалист (макар че, доколкото знам, доказателства няма). Възможно е някой да критикува Станишев, защото не е доволен от управлението му, а друг да го обвини в хомофобия. Или пък някой да си навлече обвинения в антисемитизъм само защото не харесва филмите и изказванията на Анжел Вагенщайн. Аз виждам такава опасност в нормите на политическата коректност.

Но ако човек наистина е хомофоб или антисемит, според мен трябва да си го признава и да приема тези думи спрямо себе си като описания, а не като обиди.

- 29-08-2009|Milko Belev  – замислих се...

В контекста на дискусията, се замислих за един ракурс – бисексуалните. Вие какво мислите ?

- 30-08-2009|Вера Бонева  – леко отклонение от основната ос на дебата

Дебатът е свръхинтересен, но има и още един хоризонт, в който би могъл да се разгърне. Този тип анонимно безцензурно говорене в толкова широка зона на публичното пространство е възможно САМО В ИНТЕРНЕТ. В качеството си на относително нова медия, която не подлежи на контрол по традиционни методи на „цензуриране“, Интернет се превръща (чрез коментарите към електнонните текстове) в нещо като онази дупка, в която бръснарчето изкрещало дълго потисканата в душата си тайна: „Цар Траян има магарешки уши!“ Или по-скоро Мрежата е свирката, която овчарчето направило от дървото, избуяло върху кошмара на царският бръснар... Когато чета подобни хомофобски коментари мисля повече за хората, които са ги написали, а не за тези, които са обект на някакви гнусни нападки. Чудя се как съвместяват омерзеннието и злобата, веещо от споделените им скрити помисли, с евентуална градивна дейност в ежедневието – работа, любов, грижа за деца, контакти с приятели и/или роднини. Не мога да ги съжаля, но май само това е чувството, което заслужават.

Аз лично съм избрала два подхода, които ме спасяват от помията, лееща се понякога в Интернетските коментарни форуми: 1) Не приемам сериозно позиция по съществен обществен проблем, представена Анонимно и/или Неграмотно. 2) Винаги се подписвам с истинското си име под написаните от мен (понякога и набързо) изречения, с които се включвам в подобни дискусии.

Вера Бонева

- 31-08-2009|papa  – papa

Венавиждам насилията срещу малцинствените групи.Ненавиждам силата на болшинството.Понякога смятам, че правосъдието е нужно, понякога, че можем да се опревим и без него.

- 06-09-2009|Милена Беновска  – Не на омразата и неуважението към човешката личнос

И този форум показва недостига на културата да се обсъжда, при все че участниците не са случайни хора...Все пак искам да кажа: сега и днес става дума за омразата към сексуално различните. Това е само част от липса на уважение към личността, с което се сблъскваме всекидневно в нашата страна. Днес омразата се стоварва срещу хомосексуалните, утре – към циганите, другиден – към жените. Но нека днес говорим само за едно – за конкретния повод – за да може да си говорим изобщо. Защото в противен случай, когато дискусията се размива, почти веднага разговорът става разговор за всичко и за нищо.

Не на омразата и на неуважението! Можем да станем членове не на Европейския Съюз, а и на някой съюз на извънземните цивилизации. Докато не започнем да уважаваме не само човека до себе си, но и абстрактния друг, човека изобщо, никога няма да постигнем цивилизовани отношения в нашата страна. Не е необходимо да се обичаме – само малко размисъл е необходим, за да си припомним, че нашите права свършват там, където започва правото на Другия.

- 06-09-2009|papa

Понякога е достатъчно да оставим сексуално различните да са сексуално различни. Стига пледоарии, изваждане пред строя и сочене с пръст.

- 06-09-2009|Златко  – re:

papa писа:

Понякога е достатъчно да оставим сексуално различните да са сексуално различни. Стига пледоарии, изваждане пред строя и сочене с пръст.

Но не и когато ги заплашват или бият, нали?

- 06-09-2009|papa

Лично аз приемам нормално всяко човешко същество, което за мен означава – дружелюбно. Има достатъчно агресивни, както хетеро, така и хомосексуални.Отвратителни типове, дал Бог.И последното, за което се сещам, е тяхната сексулност.

- 28-09-2009|Благ мехлем  – Бонева & Енев vs никове & гости

Ъхъ. Групата на Анонимните интернетохолици срещу групата на Персонализираните интернетексхибиционисти.

Медийната видимост на хомосексуалността като парадокс

Автор(и): Николай Атанасов

Когато бях малък, едно от първите ми увлечения беше комерсиалното изкуство на Мадона. Тя беше постоянна звезда от развлекателните колони на вестниците, защото преекспонираше клишето „прелъстителка“ чрез различните си продукти – музикални албуми, фотографии, видеоклипове, филми, участия в телевизионни предавания – и с това печелеше вниманието на българските редактори. В тийнейджърските си години не можех да се похваля с какъвто и да е багаж от знания в областта на хуманитаристиката и затова не можех да си обясня с какво ме впечатляваше тази „прелъстителка“. Трябва да е било нещо от личността й, защото визията й не ме привличаше физически, напротив – даваше ми усещането за хладна и недостъпна красота. Много скоро тя ми показа първата еротична целувка между двама мъже, която съм виждал през живота си – в документалния филм „В легло с Мадона“ от 1991г. Това беше монументално събитие за мен. След толкова много хетеросексуална показност, най-сетне видях и Другата целувка, за която можех и аз да мечтая. Този медиен продукт отвори ново пространство в самосъзнанието ми. От него и от много други подобни разбрах, че не съм сам в хетеросексисткото чистилище на публичността.

Двайсетина години по-късно, вече мога да предположа защо „Мадона“ ме привличаше с такова постоянство. Не беше толкова заради нарцисисткото себеутвърждаване на една репресирана личност, колкото заради желанието да направиш нещо по-различно с живота си. Да не си просто винтче в непобедимата машина на патриархата, а да му се изплезиш с някой безумен акт. Аз не желаех Мадона, а исках да съм силен като Мадона. Тя се беше превърнала в емблематичната фатална блондинка, която можеше да задържи и най-блуждаещото внимание, и с това нейно оръжие успяваше да прокара своите послания за уважение към човешките права на различните и съвсем реално да влияе върху светогледа на подрастващите. Мога съвсем отговорно да кажа, че дължа най-ранното си уважително отношение към „курвите“, към „проститутките“ и изобщо към сексуално различните на влиянието на Мадона, a не на гимназиалното си образование.

Подобен е опитът и на повечето подрастващи в България, които се образоват по темата за хомосексуалността единствено от медиите. До края на XX век у нас беше изключителна рядкост някой хомосексуален човек да ти се е разкрил, камо ли да ти е разказвал какво точно се случва от другата страна на Хомофобната завеса. Единственото знание за тези „болни“ хора беше достъпно в медиите, които брутално манипулираха представите на българската общественост и продължават да го правят вече 20 години след падането на тоталитарната власт и 6 години, след като бяха отменени законите, забраняващи публичния й показ. И до днес най-честата хомофобна реакция си остава презрението към „парадирането“. Сякаш самата тази реакция не е поза от репертоара на хетеросексуалното парадиране.

Демократизирането на системата за получаване на информация след появата на интернет създаде още повече парадокси. Десетина години след падането на тоталитарния режим, по време на който темата за хомосексуалността на практика е липсвала в медийното пространство, рязко се отвори висока конкуренция за вниманието на българите. В условията на такава конкуренция някои медийни табута се трансформираха в непресъхващ извор за експлоататорска журналистика, за шокиращи сензации, за средства, с които отчаяно се краде пренаситеното гражданско внимание. Всъщност от 1989г. насам насилственото разкритие на нечия хомосексуалност се превърна в емблема на функцията на журналистическия занаят – каква по-сензационна тайна може да има една публична фигура? В системата на псевдохристиянските ценности на българското общество убийците и изнасилвачите не бяха унижавани в медиите толкова, колкото мъжете, които практикуват анален секс. Тържеството на българския патриархат се случи на страниците на ежедневниците и мащабите на това зрелище все още не са напълно осъзнати от широката общественост.

В този ред на промени бих обособил три периода в представянето на хомосексуалността в медиите от най-новата история на България – държавно-спонсорираното й премълчаване до 1989г., плахото, но все пак и по-нападателното вмъкване на темата през 90-те години на XX век, и накрая – безогледната й експлоатация след настъпването на XXI век. Настоящият текст ще направи скромен опит да посочи някои по-конкретни тенденции, ограничавайки фокуса си върху печатните медии, тъй като само те имат статута на основен източник на новини и през трите разглеждани периода.

Четиридесет и петгодишният тоталитарен режим е празна страница в историята на българския печат поради пълната му зависимост от властта, както и поради действащите закони, криминализиращи публичното присъствие на хомосексуалните хора. В един свой проникновен анализ културоложката Гергана Попова разглежда това време през интерпретативните схеми на Мишел Фуко от изследването му „История на сексуалността“ и разяснява защо присъствието на темата за хомосексуалността в публичното пространство е било невъзможно. Погледът й използва изкривената перспектива на зависимостта власт-език-сексуалност и на режима на принудителното и упорито заличаване на всички дискурси върху секса.

След 9-ти септември 1944г. в България все още действа Наказателният кодекс, обнародван през 1896 г., според чийто чл. 216 “за мъжеложство (педерастия) между лица по-възрастни от 16 години, както и за скотоложство наказанието е тъмничен затвор до 6 месеца“.Наказанията, засягащи само сексуалния акт между мъже, са сравнително поносими, но през 1951 г. законът се сменя: “За полово сношение или полово удовлетворение между лица от еднакъв пол наказанието е лишаване от свобода до три години“ (1). И не само тези актове са база за евентуални репресивни действия спрямо хомосексуалните. На 11 януари 1945 г. е издаден „УКАЗ № 8“, подписан от министъра на вътрешните работи Антон Югов, който нарежда създаването на трудововъзпитателни общежития. В тях, наред с криминалните рецидивисти, са изпратени проститутки, сводници, сутеньори, комарджии, просяци и хомосексуални, обединени в категорията на „безделниците“. По късно, през 1959 г., повечето лагери (Белене, Персин, Бобов дол) се закриват, но голяма част от затворените там са изпратени в новото ТВО в Ловеч, действащо до 1962 г. (Скравена за жените), с „Протокол „А“ № 101 на заседанието на Политбюро на ЦК на БКП от 05.IV.1962 г“ (2).

Шейсетте години изменят незначително идеологическата перспектива при третирането на хомосексуалността. Трудово-възпитателните общежития са закрити, а през 1968 г. хомосексуалните контакти между пълнолетни партньори са легализирани.

От второто изследване по темата, с което разполагаме засега, и което е направено от историка Михаил Груев („Комунизъм и хомосексуализъм в България (1944-1989г.)“), става ясно, че легализирането на секса между еднополови партньори се е случило по препоръка на медицински специалисти, между които и известния български сексолог Тодор Бостанджиев. Заслужава си обаче да се спомене и една спекулация по случая, която не е доказана с документи, но е споделяна от някои съвременници на събитието, между които и музиканта Ицо Петрофф. Подозира се, че знаковата политическа фигура Цола Драгойчева е оказала най-същественото влияние върху промяната, след като е пледирала пред самия Тодор Живков. Вероятният й мотив е бил личен – в началото на 60-те е открила, че синът й Чавдар Драгойчев също е имал хомосексуални контакти, и е представлявал интерес за загрижените по проблема власти(3).

До края на режима на Тодор Живков идеолозите от юридическото и от медицинското съсловие (както и авторите от Партиздат) отказват по какъвто и да е начин да тематизират хомосексуалността, нейните прояви, специфика, предпоставки, контингент. Успоредно с това, въпреки наличието на законодателство, криминализиращо действията на хомосексуалните до 1968 г. и частично след това, те рядко биват осъждани, защото съдебната процедура и изпълнението на присъдата за конкретна постъпка сами по себе си представляват легитимиращи актове и форми на признато съществуване. Организираният от Държавна сигурност през 1964 г. съдебен процес срещу двайсетина интелектуалци, заподозряни в хомосексуална ориентация, е едно от редките изключения, но и той е предназначен само за вътрешно ползване, защото се провежда при затворени врати, и остава напълно скрит от българската общественост. Сред обвиняемите на този процес са Атанас Свиленов, Васил Андреев, Борислав Георгиев, Георги Славов и други, като повечето от тях получават присъди (4).

Така, от 1968г. нататък забранени остават само проституцията и сексът с непълнолетни. Омекотяването на режима несъмнено е в полза на хомосексуалните, най-малкото по отношение на чисто физическата им невредимост, но от друга страна не внася никаква промяна в статуса им на индивиди, които оцеляват само ако заплатят високата цена на анонимността. Наред с частичното премахване на законовите ограничения, новият Наказателен кодекс добавя една критично важна алинея 3, според чийто чл. 157: “този, който върши хомосексуални действия открито или по скандален начин или по начин да подтикне другиго по пътя на извратяването се наказва с лишаване от свобода до две години или с поправителен труд, както и с обществено порицание“ (5).

По този начин, декриминализирайки хомосексуалността, законът същевременно я заличава наново като я натиква обратно в принудителна прикритост. Така появата й в медиите се отлага до края на 1989г., когато пада тоталитарната власт.

В последното десетилетие на XX век ситуацията рязко се променя. Въпреки че показната хомосексуалност остава подсъдима до 2003г., медийното табу бързо започва да се руши. В началото на 90-те българската преса все още подхожда плахо като допуска споменаването на гей личности само в жълти издания като „Диалог“, „Стандарт Уикенд“, „Нощен Труд“, по-рядко на развлекателните страници на вестник „24 часа“. При това публикуваните статии се отнасят предимно за чуждестранни личности – Елтън Джон и неговото влечение към кокаина (Стандарт Уикенд, 31.01.1993), Фреди Мъркюри и смъртта му от „гей чумата“ СПИН, тенисистката Мартина Навратилова и заплахите на нейна бивша партньорка за сензационни разкрития (24 часа, 12.06.1991), легендата от американските уестърни Джон Уейн и неговата бисексуалност (Стандарт Уикенд, 2.02.1992), прикритостта на немския писател Томас Ман (Стандарт Уикенд, 2.02.1992), хобито на Дж. Едгар Хувър да се облича в женски дрехи, заради което е бил изнудван от американската мафия (статията е озаглавена „Директор на ФБР бил срещан на педерастки оргии и се обличал в рокля с дантели“, Нощен труд, 5-6.02.1993).

В същия режим на представянето на хомосексуалността като скандал са публикувани и новини за по-конкретни чуждестранни събития, които все пак се случват надалеч и не уронват достойнството на българщината – „Трима пияни войници пребиват обратен в САЩ“ (24 часа, 2.02.93), „Мексиканците изгониха лесбийките и хомосексуалистите“ (24 часа, 21.06.91), „Всеки четвърти германец е обратен“ (24 часа, 20.06.1991), „Специален ку-клукс-клан изтребва хомосексуалисти“, подписана от Гей Кланов (Диалог, 14.02.92).

Така хомосексуалността, ако изобщо се обсъжда, бива маргинализирана като нещо чуждо, порок на западните култури, който е несвойствен или поне рядко срещан в нашата „чиста“ нация. Присъствието на различните в публичното пространство трябва да бъде именно различно – екзотично, скандално, ненормално – за да останат те изолирани на безопасно разстояние от пиедестала на патриархалната „нормалност“. От друга, по-опростена гледна точка този подход показва българската журналистическа среда като детска градина, в която малолетни и неосъзнали себе си хулигани се нахвърлят върху по-притеснителните деца, защото последните просто не умеят да се отбраняват, а и живеят със съмнението, че може би наистина заслужават наложеното насилие.

В тази връзка, като най-знаковото събитие в посттоталитарния печат бих посочил лова на (гей) вещици, който се провежда систематично в годините на прехода. Хомосексуалността се превръща в може би най-унищожителният компромат на българската политическа и медийна сцена, защото е представяна като свидетелство за липсващ личен интегритет и за професионална слабост. Редица български политици стават жертви на гонения чрез поръчкови статии от страна на опозиционните си колеги. Тези поръчкови статии са най-често анонимни – подписани с инициалите на съответния вестник или с някакъв пошло изобретен псевдоним.

Особено брутални са атаките срещу някогашния министър-председател Филип Димитров. В статия на първа страница на Нощен труд от 10-11.02.1993г. са наложени следните унизителни стереотипи: „За да пасва на пасивния премиер, бил подбран и активния съветник Косьо Мишев.“ В друга статия, озаглавена „К. Ми изневерил на Ф. Ди“ (Нощен труд, 8-9.01.1993), е използван още по-непрофесионален език: „Все по-навътре в газетните дела навлизал екссъветникът на експремиера К. Мишев“.

В тези материали зад проблема с хомофобията прозира по-фундаменталният проблем с мизогинизма и с полицейското охраняване на родовите роли в ареста на българския патриархат. Никъде в тях обаче не се споменава аналния секс като практика, която достатъчно много български мъже изискват от сексуалните си партньорки. Двойните стандарти в нашенските представи за сексуалността са непоклатими.

С подобен тип „журналистика“ е атакуван и някогашният говорител на СДС Михаил Неделчев. Заглавията са достатъчно красноречиви: „Първият духач на републиката издуха фитила на бомбата“ (Стандарт Уикенд, 6-7.06.1992, подписано от „Духчо Таралежков“), „Мишо Неделчев дава сексуални съвети на доктора“ (Диалог, 11.02.1993), „Михо Неделчев презрял „Мистър Ерос“ (Нощен Труд, 26-27.01.1993). Тези статии очевидно утвърждават мизогинистичното клише, че някои сексуални практики са унизителни за „силния“ пол, макар и да са приемливи за „слабия“. Съпругите на авторите би следвало да са много по-засегнати от самия Михаил Неделчев, но едва ли някой е бил изгонен от семейната си спалня в култура като българската, в която жените са второкласни граждани.

Ловът на вещици през 90-те има още няколко жертви, между които изтъкнатият български учен с международна репутация Богдан Богданов, бившият председател на парламента Йордан Соколов, журналистът Емил Кошлуков и др.

В този дългогодишен медиен сериал истината за жертвите няма съществено значение – поразяващият феномен за изследване е манталитетът на българските журналисти, които представят хомосексуалността като най-злепоставящата възможна характеристика на даден политик, и допускат с охота враждебен, унизителен език на страниците на най-четените български вестници. Не е важно кой от засегнатите действително е хомосексуален мъж – това, което емблематизира медийната среда, е че използването на сексуалното различие като пейоратив („педеруги“, „обратни“, „пасивни“, „меки китки“ и пр.) се превръща в общоприета практика, и задава рамка за публичните дискурси относно гей малцинството във всички медии. Влиянието на този език върху представите на неинформираното по темата българско мнозинство не може да бъде подценено.

В тази връзка си заслужава да се върнем точно сто години назад – към 80-те и 90-те години на XIX век, за да видим, че медийната среда и тогава не е била много по-различна. Вече разполагаме с едно първо по рода си изследване на екип, воден от историка Стефан Дечев, публикувано в сп. „Анамнеза“ (бр. 10, 2009), според което различната сексуалност е била използвана като компромат дори в онези ранни години от Следосвобожденската ни история – срещу дошлите от чужбина монарси княз Александър I Батенберг и Фердинанд.

Броени дни преди отстраняването на княз Батенберг от престола на 9 август 1886г. българският писател Стоян Михайловски публикува статия във вестник „Светлина“ (26 юли, 1886), в която отправя редица обвинения в безотговорност срещу княза, а между тях вмъква и намек за неговите хомоеротични флиртувания с няколко офицери от тогавашния Първи полк. Тези обвинения са част от по-общата медийна кампания против монарха, проведена след като Русия дава да се разбере, че не одобрява присъствието му в българския политически живот. В статията на Михайловски между другото се разказва как в предходната сряда офицери от Първи кавалерийски полк и князът са се къпали в река Искър. Обръща се специално внимание на случилите се „игри и боричкания на Батенберга с офицерите във водата.“ Според описанието става дума за „държане за ушите и за теглене и държане на главата, съчетано с кикотене и подскачане“. Статията очевидно е прочетена правилно от българската общественост, защото неколкократно в последвалите години други автори се позовават на нея, за да припомнят за сексуалните странности на княз Александър.

Сходни са публичните представи и за следващия български монарх – княз Фердинанд. Слуховете за евентуалната му бисексуалност може би не са достигнали печата, но са подробно документирани в книгата „Спомени“ намемоариста и княжески учител по български език Добри Ганчев, издадена от Българската академия на науките. Само няколко цитата са достатъчни, за да се добие обща представа: “развала и извратеност в мъжките му наклонности“;“дълбоко заразен от древногръцкия порок“;“Имаше нещо болезнено, нещо ненормално, в природата на княз Фердинанда. И вкусовете му неестествени, и моралът му такъв. Неумерен, непостоянен, нито в чувства, нито в симпатии, нито във вкусовете си“; „Тез вкусове, тез маниери на княз Фердинанда даваха материал за подигравки, за насмешки, за многочислени, разбира се, преувеличени и изопачени скандални разкази“ („Анамнеза“, бр. 10, 2009, с. 239-241).

След такава историческа справка е логично да се заключи, че нито медиите, нито политиците в България са се променили значително през последния век, поне що се отнася до отношението им към хомосексуалността. И тогава, и сега тя остава осмивана и отречена като порок на чуждите култури и като неприемлива за „здравата“ българщина. Нещо повече – маргинализирането й се утвърждава като способ за отграничаването и за изграждането на българското национално самосъзнание.

Но да се върнем отново към края на XX-ти век. Друга тенденция в подхода на българския печат към темата за хомосексуалността през 90-те е подбирането на „обикновени“ личности от страната, които да представят някаква обобщаваща снимка на гей малцинството. В няколко масивни публикации от началото на 90-те в-к „Диалог“ излага на показ двама транссексуални българи и техните житейски пътища преди и след операциите им за смяна на пола. Подсъзнателната (най-вероятно) цел е да се подчертае, че тези българи/българки не са „истински“ мъже, и че „обратните“ сексуални наклонности като цяло принадлежат към спектъра на женствеността, без да застрашават по никакъв начин монумента на българската мъжественост.

Вестник „24 часа“ пък поддържа постоянен дискриминационен тон, акцентирайки върху „обратната“ сексуална ориентация на редица престъпници („Обратен мъж обвинен в убийство“ – 24 часа, 24.02.1993; „Мургав хомо плаши с нож новата си изгора“ (Стандарт Уикенд, 29.02.1992); „Извращенията се вършат по тъмна доба“ (Диалог, 20.03.1992); „Хомосексуалист е доубит с ножица в гърба“ (Диалог, 10.04.1992); „Пълнолетен „обратен“ приюти софийския разпределител“ (Нощен Труд, 18-19.05. 1992); „Швестери счупиха телефона на двама полови атлети“ (Нощен труд, 5-6.06.1992). Последното посочено заглавие като че ли най-добре оголва корена на проблема – той е по-скоро родов, в граматическия смисъл на думата. В безцеремонната реалност на българския патриархат най-голямото престъпление е нарушаването на границите на родовите роли. За да оцелеят в публичното пространство, мъжете трябва яростно да бранят своята роля на представители на „силния“ пол. Само на тях им приляга да бъдат „полови атлети“, но не и на жените, които пък трябва да си останат затворени на територията на „слабия пол“, ако искат да бъдат уважавани и желани. В така очертаната дихотомия „обратните“, т.е. сексуално различните, трябва да бъдат изтикани към противоположния полюс – на слабостта, за да не компрометират хегемонията на „истинските“ мъже. В конкретното заглавие това изтикване става посредством обидната дума „швестери“ (от немската дума за „сестри“).

Какво тогава остава като изход за гей читателите на българската преса? Те са колонизирани от доминиращата култура и неусетно усвояват ценностите й като свои собствени, нищо че тези „ценности“ ги унижават публично и ги превръщат в третокласни граждани на българската държава. Хората от сексуалните малцинства, които интернализират или просто не успяват да отхвърлят догмите на властващата хетеросексистка култура, най-често не осъзнават как бездействието и оставането им под прикритие утвърждава същите тези догми. Така гей българите пасивно вършат черната работа на собствените си насилници, поддържайки цикъла на хегемонията на „по-нормалния“ вид, който създава потомство. Сякаш хомосексуалните хора не могат да създадат свои деца.

За да бъде завършен парадоксът, законите в България не позволяват юридическо признаване на хомосексуалните връзки и осиновяването на деца от партньори в такива връзки. По този начин на гей гражданите се отказва шанса да бъдат „нормални“, защото им се забранява отглеждането на деца. Т.е. те са упреквани, че не са нормални, и едновременно с това им се забранява „да станат“ нормални.

Оттук нататък, след като репресираните са приели чуждата вяра, че заслужават хетеросексистко робство, хегемонията се поддържа от само себе си. Мнозинството няма нужда да полага повече усилия в тази система, освен обичайното поддържане на хетеросексистката си идеология и на институционалните структури за прокарването й. В такова публично чистилище хомофобният език на медиите е най-ефективното оръжие за постоянен контрол и за безцеремонно погазване на човешкото достойнство на гей българите.

Тези последни изводи важат в най-голяма степен за последния засега период, който бих обособил в историята на представянето на хомосексуалността в българските медии – периода на нейните промискуитетни употреби през първото десетилетие на XXI век. За него бих обобщил, че медийната видимост на хората с „различна“ сексуалност окончателно се утвърждава като множествен парадокс – нарастващата толерантност се случва на фона на буквално увреждащо стереотипизиране, отслабването на личната изолация става за сметка на личната политическата активност, задоволяването с асимилацията предотвратява истинската справедливост, а превръщането на радикалното в пазарна стока подкопава потенциала му да доведе до реални промени.

Представянето на една хомосексуална личност в печата си остава нож с две остриета – докато участието й в публичния диалог е историческа крачка напред за дезорганизираното гей малцинство, самото й появяване се заплаща моментално с цената на стигматизирането й като различна. За щастие вече знаем, че именно този модел на себеразкриване, наречен от англоезичните гей активисти „coming out“ (излизане на открито) е доказаният път към интеграцията. Просто не е възможно да се води медийна дискусия за проблемите на гей българите, без самите те да ги идентифицират и да се самоидентифицират като техни субекти, като потърпевши. В този смисъл медийните образи на хомосексуалността днес са критично значими за подрастващите, защото те черпят информация за своето „различие“ от тях (поне в по-ранна и в по-уязвима възраст), а не от собственото си хетеросексуално (и най-често хомофобно) семейство. Почти всяко дете научава от семейния си опит и от медиите, че правилното решение е да презира хомосексуалността, а това обикновено се случва дълго преди момента, в който евентуално ще му се наложи да я признае за себе си. С това гей малцинствата се отличават от расовите и от етническите, а приличат на политическите малцинства – родителската подкрепа липсва, а самоидентификацията се случва сравнително по-късно и може да бъде прикрита при застрашаващи обстоятелства (което пък на свой ред води до обратния ефект непрекъснато да се отлага сериозният публичен дебат).

Появи се първото българско поколение гей тийнейджъри, което е в състояние да извлече значителни ползи от увеличената си видимост – поколение, в което младите могат да обсъждат проблемите си по-свободно пред приятели, както и могат да си търсят сексуални партньори и романтични връзки успоредно с хетеросексуалните си връстници. Обратната страна на тази свобода е увеличената опасност за сигурността им пред враждебните предразсъдъци на родителите им, пред агресивните им съученици, пред нападенията на скинове, бенесари и други подобни на улицата, или пред ловуващите сексуални насилници. Затова е крайно време да си дадем сметка какво научават за себе си гей децата в България. Преди 1989г. – буквално нищо, докато не чуят от родителите и от приятелите си думата „педераст“, придружена от някакво битово-фолклорно обяснение за болни, извратени мъже, които може да те нападнат в градската тоалетна. След 1989г. менюто им се разширява с малко позитивни и с още повече негативни алтернативи на тоталитарното „образование“. Децата виждат „скандални разкрития“ в пресата, при които обществеността възкликва колко е изненадана, че някакъв на пръв поглед „нормален“ мъж може да е гей! Виждат и стратегически подбрани от хомофобни продуценти карикатурни примери по телевизията, от които стигат до напълно логичното заключение, че не са „гей“, „мека китка“ или „педераст“. Както и второстепенни герои в чуждоезични филми, които според сценария нямат сексуален живот. Двойните стандарти в образованието, наложени върхуразличните деца, са неоспорими. Можем само да се надяваме, че някои от тях все пак са успели да видят филмите „Планината Броукбек“ или „Милк“, където също се убиват „обратни“, но поне и те са от добрите. Или да се надяваме, че в интернет ще попаднат по-бързо на статията за хомосексуалността в Уикипедия, отколкото на вестникарските форуми, в които някакви непознати чичковци парадират с мераците си да пребиват хора като тях.

НИЕ научаваме гей децата да мразят себе си от ранна възраст и по този начин автоматично ги натикваме в състояние на прикритост, което изкривява всичко аспекти от растежа им като личности. Изследвания, подкрепящи емпирически това твърдение, са налице в много западни държави, но не и в България, защото Националният Статистически Институт все още не е направил проучвания за каквото и да е нещо „гей“. При едно запитване на младия активист Радослав Стоянов от София през 2008г. се оказа, че в НСИ са се въздържали през годините, защото са уважавали правото на българските граждани да пазят в тайна подобна информация. Така кръгът се затваря – враждебната медийна среда принуждава хомосексуалните българи да се прикриват, поради което не можем дори да мечтаем за някаква достоверна статистическа информация, от която да се извадят правдиви заключения, както и най-сетне да се освидетелства нуждата от ефективна защита на гей правата. Бих перифразирал гениалния диктатор Сталин – щом няма видими гей българи, тогава няма и видими гей проблеми. В края на 2009г. новоизбраното правителство на Бойко Борисов дори взе решение да съкрати състава на Комисията за защита от дискриминация до едва петима членове.

Оттук идва и истински скандалният въпрос: Колко още деца трябва да пожертваме, докато свикнем с дискомфорта да се отнасяме позитивно към хомосексуалните хора в медиите, и докато благоволим да положим усилието да се въздържаме от враждебен език? И се изкушавам да дам един пример за положителното влияние на медиите в страна като САЩ, в която статистическите институти не се страхуват от думата „гей“. През 1996г. едно момче на име Джейми Набожни е успяло да осъди своята гимназия в щата Уисконсин за това, че не е предотвратила редовно извършваното над него насилие. С помощта на медиите случаят се е превърнал във влиятелно събитие в историята на американското гей движение. Престъпленията срещу Набожни са били много, затова ще се огранича с две от тях. След като е разбрал за хомосексуалността на Джейми, един негов съученик в седми клас го е хвърлил на пода в класната стая и е симулирал изнасилването му пред подвикващата тълпа от останалите ученици. В друг случай, друг съученик го е забил с юмрук в един писоар, след което трети е уринирал върху него.

За успокоение на българската обществена съвест се оказва, че дори и в Америка понякога трябва първо да се изпикаят върху теб, преди да решат да обърнат внимание на молбата ти за „специални“ права. Директорът на въпросната гимназия е отпратил родителите на Джейми с обяснението, че малките момченца са си такива по природа.

Изобщо може да се заключи, че медийната видимост като автоматичен процес на себеразкритие донася за всяка личност едновременно отложени ползи и моментални вреди (каквито са загубите на семейства, близки, наследства, работни места, социални статуси, физическа сигурност, контрол върху елементарни аспекти от ежедневния живот). Не трябва да се забравя също, че личното състояние на изолираност и невидимост може да се окаже непреодолимо дори при наличието на отчетливи и положителни публични фигури. Появата на актьора Мариус Куркински като открит гей мъж в началото на 90те беше първото по-влиятелно събитие в българската преса, което насърчи много хомосексуални българи да живеят по-свободен живот, но в същото време и втвърди стените на прикритостта за други, които не се идентифицираха с неутилитарната мъжественост на звездата. Този сценарий се повтори в още по-голям мащаб при появата на поп-фолк изпълнителя Азис. И тук се изкушавам да добавя едно свое наблюдение – развоят на кариерата на Азис в края на 2009г. е поредното доказателство за силата на българската хомофобия, която успя да го опитоми, и да го облече в „нормални“ мъжки дрехи за втория сезон на телевизионното му шоу, докато в Америка РуПол все още е релевантна знаменитост, проправяща мостове между различните и взаимно уважаващи се субкултури.

Накрая бих искал да напомня, че състоянието на комерсиалните медии днес показва, че хората, които ги управляват, са изцяло зависими от спонсорите си. Затова решенията им се придържат към безопасното и предвидимото, което може да се понрави на най-многобройна публика, без да отблъсне потенциални потребители на стоките на спонсорите. Това неизбежно включва и по-младите, които, между другото, трябва да бъдат „опазени“ от влиянието на „извратените“ хомосексуални.

Начинът, по който последните са представяни в печатната преса, отразява двойните стандарти в ценностите и в интересите на нейните главни редактори. И това почти винаги са хетеросексуални семейни мъже на средна възраст, които просто нямат свободно време (или воля) да разследват проблема задълбочено, за да променят отношението си към по-добро, да се освободят от предразсъдъците си, и да прекратят унизителния журналистически подход към такава сложна и болезнена тема. В България изглежда сериозно се подценява влиянието на всички медии в оформянето на обществените представи за човешката сексуалност. Редица американски изследвания показват, че хората, които редовно следят пресата, са по-склонни да проектират нейните версии за реалността върху собствените си представи. В такава ситуация печелившите ръководни лица имат интерес да запазят статуквото – хомофобията на мнозинството им носи пари. Ако това статукво бъде разклатено и гей индивидите не са представени катонеприемливи (вечно скандалният Азис, просещите за „специални“ права гей активисти), тогава читателите на изданието като потенциални клиенти на спонсорите му ще бъдат отблъснати. Кръгът отново се затваря и медиите безцеремонно прегазват достойнството на малцинствата по пътя си към необходимите печалби. Езикът трябва да бъде негативен и унизителен, за да утвърди хомофобните представи на по-добре заплащащото мнозинство. Клишето, че истината има парична цена, важи с многократна сила за гей българите.

Парадоксът на това статукво идва и от факта, че политиката на премълчаването минава за центристки избор на уважавани медии (като вестник „Сега“ и „Канал1“ на БНТ например), за златна среда между екстремизма на фашизоидната групировка на Боян Расате и „излишните“ оплаквания на гей активистите. По този начин публичното внимание е излъгано и приспано с големия наратив за златната среда, докато гей българите продължават да се страхуват от публично разкритие или от най-обикновения жест да хванеш за ръка партньора си на улицата. Българската „нормалност“ се оказва далеч от идеала за равенство пред закона между хетеросексуални и хомосексуални граждани, докато медиите продължават да тиражират изказвания на невежи господа (в моите очи направо престъпни) против „парадирането“ и „показната“ „ненормалност“.

Как тогава да се търси справедливост за сексуалните малцинства, когато мнозинството се опитва всячески да ги набута обратно в прикритията им с враждебната си публична реч? С описанията на своите гротескни светове, пресата влияе върху точно тези хетеросексуални хора, които не могат да разчитат на свои собствени познания, и имат време само за клишетата, които им се пробутват. Така почтени данъкоплатци и уважавани личности са превърнати в „педеруги“, „сексуално зависими“ и „извратени“. И единственият им избор остава да си заровят главите в пясъка и да се преструват, че не са „такива“, докато анонимните им задници понасят камшика на политическата некоректност.

Средностатистическата невидимост на гей българите ги прави особено уязвими пред властта на медийните стереотипи. Способността на повечето от тях да прикрият своето различие е колкото спасяващо оръжие за самоотбрана, толкова и изолираща стена, която предотвратява пълноценната им публична интеграция. Като изключим малкото доброволно разкрили се личности като Мариус Куркински, Камен Воденичаров и Дим Дуков, видими остават само онези, чиято различност просто не може да мине незабелязана. Оттук нататък правилата на медийната игра нанасят двоен удар: първо – представят ни чрез най-карикатурните ни примери (неспособните да се скрият), за да потвърдят масовата представа за „ненормалност“; и второ – продължават да премълчават съществуването на тези от нас, които могат да се окажат „по-нормални“ и от повечето хетеросексуални българи. Истинска рядкост е да обърнат внимание на един хомосексуален човек, без да центрират ракурса си върху някакво негово различие, някакъв куриоз, с който да го запратят на границата на обществено допустимото. В новините за престъпниците на закона никога не е нужно да се споменава сексуалната им ориентация, освен ако е „обратна“. Така стереотипите се утвърждават като най-силното оръжие, с което се охранява територията на моралния ред от претенциите на различните. А представянето им като „нормални“ е неприемливо, защото застрашава да разруши мита за хетеросексуалността като условие за нормалност.

В крайна сметка парадоксът на медийното присъствие за различните е сходен с по-универсалния парадокс на човешката видимост въобще. Затова и българската публика би трябвало да е запозната вече с начините, по които може да отсее тези автоматични контрасти и клишета, които могат да бъдат градивни, от останалите, които вредят както на хомосексуалните българи, така и на здравословното функциониране на цялото ни гражданско общество. Проблемът обаче опира и до мързела, и до личната безотговорност на най-прогресивните личности – интелектуалците, които имат шанс да окажат положително влияние, но вместо това продължават да употребяват безопасните за кариерата си популистки пейоративи като „педеруги“, „обратни“, „ненормални“, дори „болни“ (с което пък издават и отношението си към друга дискриминирана група – хората с физически увреждания). Все още има медийни герои, които се тупат в гърдите колко са „толерантни“, но държат да си запазят правото да употребяват унизителни думи публично. В едно интервю за Нова Телевизия от април 2009г. българският журналист Сашо Диков специално отдели време да обясни колко са интелигентни „педерасите“ и как той ги е впечатлявал с външния си вид на по-млади години. Безотговорността в употребата на езика е дискретният чар на мъжката привилегированост. Що се отнася до българските жени – далеч не всички се идентифицират с другостта на хомосексуалните. Ще си позволя да илюстрирам мисълта си с един красноречив цитат от книгата „Мнения и съмнения“ (изд. „Литературен вестник“) на българския литературовед Никола Георгиев, който цитат се отнася до теоретичния феминизъм, но, според мен, важи много повече за общата картина на българското публично пространство:

„Симетрията на двойката мъж-жена и център-периферия се нарушава или поне се усложнява от безспорно доказаното наличие на така наречения от някои трети пол, лесбийките и педерастите. Те, и особено лесбийките, отвориха доста много теоретически затруднения и практически ядове на феминизма. Ако е да се определи мястото им в конфигурацията център-периферия, ясно е къде е то: там, в периферията, при унижените и изолираните. Хубаво, но след като в конфигурацията мъж-жена жената също е поставена в периферията, трябва ли тя да дели обща черга с лесбийките и педерастите? Трудна работа. Посочени бяха няколко изхода от това щекотливо съжителство, но не ми е известно някой от тях да се е наложил като представителен. Към третия пол феминизмът се отнася с интерес и съчувствие, но не чак толкова силно, както към народите от третия свят.“ (6)

На пресконференция в София преди гей парада от 28 юни 2009г. (репортажи бяха излъчени по повечето телевизионни канали) адвокатката от Български Хелзинкски комитет Маргарита Илиева парира един въпрос на журналистка, която я запита защо се оплакват организаторите, след като медиите са обърнали внимание на парада им. Маргарита Илиева й отговори, че спорадичното внимание далеч не е достатъчно, и че тепърва предстои българските медии да покажат професионализъм и да прекратят враждебния си език към гей гражданите на Република България.

Еволюцията на образите на хомосексуалността в медиите е важен урок за всички българи, защото илюстрира емоционално осакатения манталитет на обществото ни като цяло. Каква ирония – заради този манталитет Западна Европа пък гледа на нас като на различни или, казано по нашенски, „обратни“.

Бележки

1. Наказателен закон. Наука и изкуство, София, 1951.

2. „Българският Гулаг“. В сп. Демокрация, София, 1991, с. 237.

3. Петрофф, Ицо. Тайните на гей елита. Интермедиа ООД, 2009.

4. Виж Сензация, 25.11-01.12.2003; Петко Ковачев, „Съдят 26 души в гей дело през 1964 г.“, 24 часа, 16.02.2004; Тодор Бостаннджиев, „Всички обвиняеми бяха вкарани в затвора“, пак там.

5. Наказателен кодекс. София: Наука и изкуство, 1969.

6. Георгиев, Никола. Мнения и съмнения. София, Издателство „Литературен вестник“, 1999.

Библиография

Българска Гей Организация „Джемини“. Прес Мониторинг 2003.www.bgogemini.org

Дечев, Стефан. „Нежности много непонятни...“ – Национална идентичност и (хомо)сексуалност в България през 80-те и 90-те години на XIX век“. Сп. „Анамнеза“, брой 10, 2009.

Добрева, Елка. Толерантност, нетолерантност и нулева толерантност в съвременния български печат. Фабер, 2009.

Груев, Михаил. „КОМУНИЗЪМ И ХОМОСЕКСУАЛИЗЪМ В БЪЛГАРИЯ

(1944 – 1989 г.)“. Сп. „Анамнеза“,http://anamnesis.info/anamneza/all_articles.htm

Наказателен закон. София, Наука и изкуство, 1951.

Наказателен кодекс. София: Наука и изкуство, 1969.

Попова, Гергана. „Забраненият език – от дискурсивното обезличаване до фактическата асимилация на хомосексуалните в България в периода 1945 – 1989 г.“. Сп. „Nota Bene“, бр. 2, 2009г. http://notabene-bg.org/read.php?id=13

Allen, Robert. The Classical Origins of Modern Homophobia. McFarland & Company, Inc., Publishers, 2006.

Barnhurst, Kevin G., Editor. Media Queered: Visibility and Its Discontents. Peter Lang Publishing, Inc., New York, 2007.

Gross, Larry. Up From Invisibility: Lesbians, Gay Men, and the Media in America. Columbia University Press, New York, 2001.

Kantor, Martin. Homophobia: Description, Development, and Dynamics of Gay Bashing. Praeger Publishers, Westport, 1998.

Norton, Rictor. The Myth of the Modern Homosexual: Queer History and the Search for Cultural Unity. Cassell, New York, 1998.

Said, Edward. Orientalism. Vintage Books, New York, 1979.

Николай Атанасов (род. 1978) е български поет и публицист, автор на стихосбирките „Ябълка“ (1999) и „Органични форми“ (Алтера, 2007). Съставител е на първото по рода си изследване на корените на българската гей-култура, публикувано в специален брой на „Литературен вестник“ (19, 2000), и разглеждащо представянето на хомосексуалността в различните изкуства от най-новата история на България.

Коментари (48)

- 30-11-2009|Златко

Шапки долу! Надявам се, че аз не съм единственият българин, който има ясното усещане, че в случая си имаме работа с текст от историческо значение. Предполагам, че обяснението за това може да се крие и в собственото ми невежество, което не ми позволява да познавам другите първопроходци в тази толкова болезнена и важна за израстването на всяко общество тема. И въпреки това мъничко се гордея с участието си в процеса, ако и само в ролята на симпатизиращ поддръжник.

Впрочем, що се отнася до мен, аз просто благодаря на случая, който ми дава възможност да помагам на Ники, доколкото мога.

- 30-11-2009|Artemida

Омръзна ми от мрънкането на хомосексуалистите в България. Те били РАЗЛИЧНИ. Според мен всеки човек е различен и заслужава внимание и уважение. Да не говорим, че в медицината все още хомосексуалността се разглежда като патологично отклонение от нормата. В този смисъл – да. Може би наистина се нуждаят от по-специално медицинско отношение. Но да мрънкат, че са социално онеправдани – не! Всички гейове са толерирани, успели и забогатели. Даже напротив – напоследък забелязвам, че в България е модерно да си хомо.

- 30-11-2009|Златко

Ти май се настрои на „контра“-вълна, а, мило? Лошо няма, но недей така да си излагаш кирливите ризи пред всички, даже и под псевдоним ще ти се смеят хората. Особено това с медицината, която била разглеждала хомосексуалността като „патология“. Да нямаш пред вид оная медицина, която трепе хората в България като мухи, мило? Недей, сакън, че всички все на някакви промени се надяваме, ако не друго, то поне по-малко убийства в болниците, нали разбираш? А инак такива като тебе, дето трепят с думи – под път и над път, мило, не знам защо говориш за някакво внимание и уважение към различността, когато самото ти си типично до болка, миличко, невежо пиленце.

Какво ли да ти кажа повече? „Господ с тебе?“ Сигурно полза няма да има. И все пак ти го казвам, миличко. Мий по-редовно очичките, дано започнат да се поотварят по някое време. И не ходи много в „Макдоналдс“, от това затлъстява не само тялото, пиле.

- 30-11-2009|Artemida

Не мога да разбера защо се връзваш толкова и се вземаш насериозно. Като те слушам – не си от хората дето се хранят все във френски ресторанти... Благодаря, че все така мило и невежо ме наричаш „пиленце“. Това за комплимент ли да го взема?!! А иначе винаги ще съм контра когато чуя някоя дивотия. Относно БГ-медицина – нямаш право да обиждаш – ние имаме прекрасни лекари, които са унизени от системата.

- 06-12-2009|anguelina ranguelova  – Поздравления!

Признавам си, че много от нещата в тази статия не ми бяха известни – благодаря за подбора на информацията и за начина, по който е представена. „Джемини“ правят много по темата през последните години, но някак си не могат да избягат от личното говорене и от някаква преживяна „обида“.

Не приемам тази статия като хленчене. Винаги ми е било смешно, когато някой гей се окайва, че не бил разбран. Аз лично никога не съм се сблъсквала с някакво отхвърляне на личността ми, само защото гаджето ми е момиче.А за моята хомосексуалност знаят всички около мен – семейството ми, съучениците, състудентите,преподавателите ми, всичките ми работодатели са знаели (работила съм дори и в детска занималня)- никога не съм била ощетявана. На темата в медиите съм гледала както на темата за наднорменото тегло – и то се обявява като болест(много по-основателно), но не се чувствам маргинална поради факта, че тежа 110 кила. Просто се опитвам да не парадирам със „странностите си“

Освен това не е истина, че всички гей в България са богати и известни – явно Артемида не познава гей-хора :)

Трябва да се отбележи задължително и говоренето на l’Europeo, Списание 1 и др. интелигентни издания, които допринасят много за умереното възприемане на хомосексуалността.Тазгодишният гей-парад също беше много весело отразен. Малко по малко се оправят нещата.

- 30-11-2009|Derik Love  – “Ние сме на вски километър- от тук...до края на св

Конкретна ясна картина без никакъв фалш – разбираем коментар към всеки един факт – Браво – кефиш ме пич ...за маймуните от миналия век с равностранен куб за мозък е заглавието

- 01-12-2009|boris

Много внимателен, аргументиран и балансиран текст. Особено в светлината на поезията на Атанасов.

- 02-12-2009|Ивайло  – скука.....

Става уморителен идеологическият калъп, според който периода между 1944 и 1989 е, ако не своебразна „черна дупка“, то със сигурност едно мрачно Средновековие на 20-ти век.

Първо, липсва очевадната (и елементарна) констатация, че за разлика от съвременната буржоазна, социалистическата публицистика просто не бе заинтересувана от преекспониране и бясна експлоатация на всичко свързано със сексуалността, била тя хомо- или хетеросексуална. Периодичният печат днес и този от преди 1989 се ръководят от съвсем различни ценности.

Второ, следното омаловажаване е просто гротескно, цитирам:

„Шейсетте години изменят незначително идеологическата перспектива при третирането на хомосексуалността. Трудово-възпитателните общежития са закрити, а през 1968 г. хомосексуалните контакти между пълнолетни партньори са легализирани. „

Хе хе.... закриване на ТВУ-тата и легализиране на хомосексуалността между пълнолетни били „незначителни“ изменения?!! Бих казъл, доста прогресивно законодателство. За сравнение, в демократична, но крайно илиберална Англия преследват законодателно хомосексуалисти чак до 1990-те, а Ирландия и Шотландия декриминализират хомосексуалността чак в 1982-ра и 1980-та респ. Все пак, добре е, да не губим перспектива къде сме, сравнени с останалите европейски страни. България поне никога не пада до там принудително да подлага хомосексуалисти на хормонална терапия.

И трето, партиархалността е свойствена като цяло на Балканите, а не просто някаква аберация в България. Отново, малко контекст би поставил нещата в по-вярна светлина.

- 02-12-2009|Златко  – До Ивайло

Поддържам напълно този тип антиконформистка умонагласа, но фактите, както изглежда, не я поддържат в случая. Студията на Николай не се занимава директно с времето на социализма (комунизма), но една друга, тази на Михаил Груев, го прави много по-изчерпателно и аз я препоръчвам на всички, които биха искали да се информират повече по тази тема. Ето връзката (самият аз ще препубликувам статията тук в следващия брой – струва ми се твърде важна).

http://www.anamnesis.info/broi1/scenes.php

- 02-12-2009|Гост

„Шейсетте години изменят незначително идеологическата перспектива при третирането на хомосексуалността в медиите. Трудово-възпитателните общежития са закрити, а през 1968 г. хомосексуалните контакти между пълнолетни партньори са легализирани. „

- 02-12-2009|николай  – до Ивайло и Artemida

Простете ми, че се намесвам в коментирането под мой текст, но ми се струва важно да отбележа 2 изказвания:

„Омръзна ми от мрънкането на хомосексуалистите в България“ – Artemida

„Първо, липсва очевадната (и елементарна) констатация, че за разлика от съвременната буржоазна, социалистическата публицистика просто не бе заинтересувана от преекспониране и бясна експлоатация на всичко свързано със сексуалността, била тя хомо- или хетеросексуална.“ – Ивайло

Написах непретенциозния си текст като отговор именно на този български манталитет, който отнема правото на всякакви маргинализирани потърпевши да се оплачат публично за проблемите си. Да, в България всеки е различен и има свои различни проблеми, но, позволете ми да отбележа, че хомосексуалните не се намесват в публичното пространство, за да изразят досадата си от дискусии за други видове проблеми. Все така се случва, че хетеросексуалните са тези, на които им е омръзнало от оплакванията на другите.

Що се отнася до изказването на Ивайло – „проблемът“ с преекспонацията на хомосексуалността в медиите заради „нови, буржоазни ценности“ се създава именно от публични коментатори като Ивайло в този форум. Бих искал да предложа и своята гледна точка: Преекспонацията на проблемите със сексуалността има и своята положителна страна – все пак някой трябва да подготви дъщерите с необходимата информация, преди да забременеят на ранна тийнейджърска възраст. Все пак някой трябва да информира гей синовете за опасностите от сексуални заболявания, които могат да се окажат фатални. Т.е. думата ми е, че омаловажаването на публичните дискурси за сексуалността е типично балканска стратегия за потулване на неудобни истини, които разстройват дребнобуржоазния ни комфорт. Родее се с масовото настояване в публичното пространство, че не трябва да се парадира със сексуалната ориентация, докато хетеронормативността минава незабелязана като целогодишен национален хетеро парад.

- 02-12-2009|баламур

:о)))

Ой! ...“Типично балканска стратегия за потулване на неудобни истини“...

Механизмът за автосаботиране на щастието, особено що се касае до фундаментални проблеми, е не регионален, а универсален! Си мисля аз де...

За останалото – ти си знаеш... Картаген трябва да бъде разрушен!

- 03-12-2009|николай

извинявам се, баламур е прав – проблемът е преди всичко психологически. Автосаботажът е универсално преживяване за всички потиснати и колонизирани по някакъв начин хора и групи. Но аз нямам компетенцията да зачеквам темата за зависимостта и техниките за справяне с нея, които са многобройни и не винаги описани в специализираната литература. Затова само ще препоръчам на всеки един човек да се запознае добре с тези психологически понятия, защото доброто им разбиране е в основата на всяко лично самоусъвършенстване. Ако може някой да помогне с превод – на английски техниките за редуциране на стрес, които се практикуват съзнателно или не от хората със зависимости(които са повечето от нас – неизбежно е в този капиталистически свят), се наричат с общото име „negative reinforcement“. Непознатото трябва да бъде премълчано или отхвърлено, за да се предотвратят нови стресиращи преживявания. Омаловажаването и потулването на нечии чужди проблеми предотвратява стреса от мисленето за нашите собствени. Изобщо за чужди проблеми не е позволено да се говори, защото това автоматично легитимира съществуването им, както и показването им на преден план, докато нашите собствени (които винаги изглеждат по-големи от чуждите)остават необговорени и пренебрегнати. Чувствата са много сложни – ревност, завист, нетърпимост – и когато набъбнат, съответният човек излиза публично, за да изрази „досадата“ си. Омаловажаването на чуждите проблеми е като крик за собственото ни смазано самочувствие и по един парадоксален начин понижава стреса ни и ни помага да се чувстваме по-добре.

В този смисъл понякога има едно такова нарцисистично съревнование чии проблеми са най-важните и заслужават най-много внимание. И ако решим самоуверено, че чуждите проблеми са „по-незначителни“ от нашите, то тогава те нямат право на публична легитимация и „оплакването“ от другата страна трябва да спре, да бъде компрометирано. Последното пък е техника, с която американските феминистки много добре се запознаха през 70-те и 80-те – когато основателните им протести не можеха да бъдат отхвърлени, консерваторите от другата страна атакуваха самите личности на феминистките, обвинявайки ги, че не представляват „истинските“ жени, защото са „лесбийки“, „твърде радикални“ и пр. И аз съм се сблъсквал с това – когато някои хора не могат да отхвърлят лесно посланията на текстовете ми, те се фокусират върху личността ми и ме обвиняват, че преувеличавам, че имам фиксации, че съм емигрант и това омаловажава перспективата ми, че съм болен, че търся сензация и лесни пътища към литературна слава, че експлоатирам „екзотични“ теми и пр.

Та по въпроса за (авто)саботажа, научил съм един урок от будизма – да се старая всеки ден да употребявам възможно най-малко негативни думи, особено по адрес на други хора. И никога не съм се включвал в интернет форуми, за да омаловажавам нечии чужди проблеми. Нещо повече – много рядко се изказвам по теми, различни от свързаните с хомосексуалността, защото не искам да обидя никого със своята неинформираност по тях. Аз практикувам политическа коректност – също както я проповядвам.

- 03-12-2009|николай

а ето и моята лична колекция от гениални заглавия и други публикувани пол-итически изрезки:

От педеругите ше бегам в Украйна – Мишо Шамара.

Соцгей, еврогей и нормалнорезбова.

Гейове превземат Москва в събота.

ЛГБ не са НЛО

Травестит се трови от ревност

Двама хомоюнаци се целуват.

Травестити раздават шамари вместо свирки.

Нашият народ не ги приема интерсексуалните.

Младите не харесвали роми и гейове.

Суперяки мадами.

Варна се надървя за столица на секстуризма.

Хванаха депутат в гей бардак.

Чудя се как могат да показват тази педеруга по телевизията. – Стоичков

А погледите на хомоориентираните блестят като прожектори.

Травестит обра в сеанс режисьор от господари на ефира.

Педитата държат да са вътре.

Защо циганинът е обратен негър.

В щатите днес е най на далавера да си негър гей от еврейски произход – не бачкаш, само ревеш за още права.

Амазонка протестира 2 февруари. Дамата ожали обратните мъжкари.

Наш травестит ще дърви френски гейове.

Депутати се обвиняват на сексуална основа.

Бисексуалният инженер Любо: Само мъж може да прави добра свирка.

Заголените прясно избръснати мускулести бедра на двупистовите същества.

Депутати ни уважават от всички страни.

Хванаха доста ляв избраник при полицейска акция.

Зевзеците пратиха протестиращи срещу лесбийките.

Геят е със забодена пръчка отзад.

Радио сбра митрополит и травестит.

Сега страната е в потрес – не стига че е тъп, ами е и гей.

Клизмата задължителна ли е преди секс?

Лесбийска мода тресе нежния пол у нас.

Гошо става Грета за 5 минути!

Люлинският Ромео тръгва по мъже.

Хомосборище подлуди Банишора.

Дано поне тя спре терора на хомодружинката!

Всенародно опълчение срещу гейовете в парламента!

То си е все пак и диагноза и перверзия.

Дано надделее разумът и истинската сексуалност на българина.

Лесбийството аз като че ли го приемам.

Концлагер за травеститите.

Още веднъж отзад.

Обратен завой.

„Шок“

Ляв завой.

От левия отбор.

На левия бряг.

Вляво от борда.

Левицата.

Филип Димитров говори така, воден от тежка хомосексуална зависимост.

Поръчковото хомосексуалистче.

Продажни гейове грабят клиенти.

Гейове заклаха мъж, защото им отказал.

Забранили поклонението в сатирата в памет на Парцалев заради славата му на гей.

Да ни я навират по този начин в лицето е прекалено.

Травестит мами баба с птичи грип.

Дебелият перхидролен гей.

Измамникът гей остава в ареста.

Твърди съществото от третия пол.

Карбовски е хомосексуалист.

Хомосексуалистическият интернационал става все по-могъщ.

Бранят трудовите права на хомосексуалистите със закон.

Гей парад обедини политици.

Кълчещата се колона от мъже и жени.

Българите – световни шампиони по секс.

Васил Левски може да е бил хомосексуалист.

Новият мъж е нарцис – циври често и си купува лосиони.

Лесбосцени.

В пристъп на разочарование той се свързва с гей дружинка.

Хомопопълзновения.

Генералът и гейовете срещу педофилите.

Хомолобито в парламента.

Не се е срещал с гейове, а е прелъстявал нормални мъже.

Ако не беше позорно да си гей, нямаше да ги изнудват със сексуалните им слабости.

Нямаме хомосексуалисти, а правим закон за тях.

Казармата става мечтата на хомосексуалистите.

- 03-12-2009|Ивайло  – две уточнения

До Златко

Благодаря за линк-а към материала на М. Груев. Лично аз съм скептичен към подобни псевдо-научни студии. Цитираната фактология е впечатляваща, но уви, тя е напъхана в една предварително зададена идеологическа рамка, факт, който „оцветява“ текста от първата до последната буква. Иронично е, когато новият идеологически жар пламти също толкова ярко, колкото и заклеймявания стар.

До Николай

„Преекспонацията на проблемите със сексуалността има и своята положителна страна – все пак някой трябва да подготви дъщерите с необходимата информация, преди да забременеят на ранна тийнейджърска възраст. Все пак някой трябва да информира гей синовете за опасностите от сексуални заболявания, които могат да се окажат фатални. „

Малко Reality Check или, казано по нашенски, да се върнем към реалността. Когато единственият двигател на масмедиите е печалбата, преекспонирането на секса и сексуалността има за цел не образоване на читателите/зрителите, а повишаване на продажбите. В този контекст всичко поднесено е деформирано, изопачено и поднесено за сеир. Тежко на онези, които трябва да се информират от масмедиите. Семейството, близките и училището са онези, чиято функция е да информират и спомагат за личния избор и формирането на личността.

- 04-12-2009|николай

и още един reality check:

Семейството, близките и училището НЕ ИНФОРМИРАТ. Хомосексуалността не присъства в нито един учебник от гимназиалното образование. Семейството е хетеросексуално и „девиациите“ са последния приоритет за обясняване на децата. Писал съм за това по-горе. Образованието налага двойни стандарти над гей децата.

- 04-12-2009|Ивайло  – re:
николай писа:

и още един reality check:

Семейството, близките и училището НЕ ИНФОРМИРАТ. Хомосексуалността не присъства в нито един учебник от гимназиалното образование. Семейството е хетеросексуално и „девиациите“ са последния приоритет за обясняване на децата. Писал съм за това по-горе. Образованието налага двойни стандарти над гей децата.

До Николай

Какво би могъл да добави човек, сблъсквайки се с подобен фанатизъм.... Гей-талибан? Сигурно има подобно явление, когато светът е само Бяло и Черно. В действителност обаче, са само нюанси на сиво..... Струва си да се спомене, че теориите опитващи се да обяснят сексуалността – и в частност хомо-сексуалността – са не една и не две. В чист вид, хомо- и хетеро-сексуалност са до голяма степен просто едни академични етикети. Реалният свят обаче не е населен от 100% антиподи, специално що се отнася до поведенчески реакции. В този контекст, смея да твърдя отново, че близкото обкръжение – семейство, приятели, училище – са най-важния източник на информация и за формирането на всеки подрастващ, независимо, каква сексуалност ще практикува по-късно той или тя. Комерсиализираната поп култура (според мен) си остава на далечното четвърто място. Защо? Тя е ерзац и без нея всеки подрастващ може да мине, докато без първите три не може. Липсата/-сите в семейството, сред приятелите или в образованието често са катастрофални, когато става дума за формиране на характер и интегриране на индивида в социални групи. И отново, с риск да се повторя ще кажа, че според мен няма никакво значение, какъв секс ще практикуват децата в бъдеще, тоест как ще се дефинират (и предефинират) – хомо-, хетеро-, омни- или асексуални.

П.П. Между другото, писането само с главни букви в интернет е еквивалентно на крещене. Това обаче, никого не е направило по-убедителен.

- 05-12-2009|николай  – до Ивайло

благодаря за етикета „гей талибан“, говори много, но не за мен :)

„И отново, с риск да се повторя ще кажа, че според мен няма никакво значение, какъв секс ще практикуват децата в бъдеще, тоест как ще се дефинират (и предефинират) – хомо-, хетеро-, омни- или асексуални.“

Какво би могъл да добави човек, сблъсквайки се с подобен манталитет... Интернализирани двойни стандарти на хетеросексистката култура? Робска психика с вирнато кутре? Автосаботаж?

Все така нищо не споменавате за липсата на темата за хомосексуалността от българските учебници. И при това положение колко учители се осмеляват да споменават темата в клас, как мислите?

Аз също имах семейство. Аз също бях гей дете. Моето семейство имаше задачата да построи фундамента на моя живот, както вие казвате, но вместо това изкопа една голяма дупка и на 20 годишна възраст, когато избягах в София и се спасих от тях, трябваше да започна да строя този фундамент от -20. Така че не бързайте да ми проповядвате за ролята на семейството. Ролята на българското хетеросексуално семейство в живота на едно гей дете тепърва предстои да се изследва в България (надявам се). Мои приятели са били бити, гонени и унижавани, когато са се разкривали на ранна възраст. А вие на каква възраст се разкрихте пред вашите родители? А на работното място? А колко ваши роднини знаят за вашето различие?

Разбирате ли, аз написах 2 думи с главни букви, но това, което крещи в тази дискусия, е вашата неинформираност и ограничена перспектива. И агресивното ви нападение с етикета „гей-талибан“, който е много остроумен, признавам, изисква се една прикрита кралица като Оскар Уайлд за подобно високомерно умотворение.

Но като теглим чертата под всичко – българските гимназии ограбват гей децата от насъщна за тях информация и това е престъпно. Аз съм чел за гей деца, които са били унижавани пред целия клас дори от учителите си. Така че не ми го хвалете българското училише, защото аз съм бил в 4 такива и помня много добре какво се е случвало през годините.

- 05-12-2009|николай  – забравих

А! Забравих да добавя, че моята хомосексуалност не е академичен етикет. На 32 години съм и никога не съм усещал сексуално влечение към жените. Както и много мои приятели. Така че 100% хомосексуалност съществува – аз и моите приятели сме доказателството. Особено за хора като вас, които натрапват собствените си академични дискурси над нашите най-обикновени, физически и „фанатични“ животи.

- 05-12-2009|николай  – за черно-бялото мислене

на вас ли, Ивайло, трябва да припомням, че насилието и законите са черно-бели?

Трябва ли да правя изследване и за юридическата страна на проблемите, за които съм писал, за да си спомните, че гей българите не разполагат със същите граждански права, с които разполагат хетеросексуалните? Законите са изписани с черни букви върху бели страници и пред тях вашите сиви оттенъци са безсмислени. Защото липсата на юридическа легитимация и равноправие за хомосексуалните двойки в България е най-ефективният инструмент, с който те се дисквалифицират като „ненормални“, и се изтласкват към границите на обществото и на обществено допустимото.

Всъщност едва сега си давам сметка, че вие просто не сте прочели внимателно статията, под която сте благоволили да се изказвате.

- 05-12-2009|Shane_the_L_word  – Артемида и Калисто

ааа, Артемида, твърде странен избор на ник, митът за Артемида и Калисто ни е оставил все пак една наративна следа за хомосексуален intercourse произвел наследник (така де Зевс се предрешава на Артемида). Можем ли да мислим, че митът загатва за желанието на Калисто към Артемида, със сигурност да.

От една страна Калисто преспива със Зевс само защото (или именно защото) придобива облика на Артемида, от друга страна Артемида превръща своята спътница в лова в мечка, бидейки разгневена, че Калисто губи девствеността си (да, Артемида е богиня на девствеността и парадоксално в същото време и на плодовитостта). В крайна сметка Калисто и синът й Аркас според древногръцката митология са Голямата и малката мечка.

Впрочем от мита може да предположим и за друго, не само, че Калисто е желаела Артемида, а че най-вероятно Артемида е имала сексуални контакти със своите спътнички в лова (девствени нимфи).

Много любопитно наистина?

- 06-12-2009|anguelina ranguelova  – До Николай

Николай, първо – честит имен ден :)

Съгласна съм, че никой няма основание да говори за преекспониране на хомосексуалността, поради простата причина, че хетеросексуалността е най-най-най ама най-експонираното нещо от един век насам – навсякъде гледаме голи цици, които да радват мъжете, във всички филми, дори и документални, винаги има сюжета за любов между мъж и жена, наркоманията на една известна личност никога не е ставала такава сензация, както любовната й връзка с някой си. Просто Фройд явно е бил много по-добър маркетолог, отколкото психолог, защото много от твърденията му не успяват да убедят широката публика, но безспорен е фактът, че тези твърдения могат да печелят пари, много пари.

Относно това дали смейството и училището възпитават – да, възпитават, ако го приемем като двустранен процес. В моята лична история аз, детето, възпитавам семейството си на това, че хомосексуалността не е по-различна от „нормалната“. В гимназията ми се наложи да се явя при директора да й обясня защо пиша любовни писма на момиче – тя ме разбра и до ден днешен сме в много добри приятелкси отношения.

Мисълта ми е, че комуникацията е двустранен процес. Хората ще видят от нас това, което ние им покажем и ще ни приемат като равни, ако и ние ги/се приемем за равни. Затова те поздравявам за образователния текст и за тона, с който говориш. Не ми допада единствено употребата на думата „проблем“ относно хомосексуалността. Може би е време ние самите да заговорим за хомосексуалността като за не-проблем и като за нормалност, за да започнат и хората да ни възприемат така.

- 06-12-2009|mira d.

Николай, текстът ти е много добър! Баланс между лично мнение и защитеност с факти. Поздравления! Хубаво е, че осветляваш отношението и чрез думите, които използваме. Още веднъж – браво!

И честит имен ден :)))))

- 07-12-2009|николай  – re: До Николай
anguelina ranguelova писа:

Николай,първо – честит имен ден :)

Ангелина :) разбира се, че е двустранен процес! Знаеш ли колко опити съм правил да образовам родителите си? Загубих 2 години в бесни имейли с обяснения и важна информация – те просто не желаят да ме приемат. И после се отказах да се нервирам. Не сме говорили от 3-4 години. Казват ми, че не могат да ме приемат вкъщи с друг мъж и точка. Но за сметка на това ми искат пари :)

опити какви ли не съм правил в последните 10 години живот, но постигнатото общо взето се равнява на освиркване :)

- 07-12-2009|Златко
Цитат:

Казват ми, че не могат да ме приемат вкъщи с друг мъж и точка.

В замяна на това пък те приемат – или започват полека-лека – други хора, Ники. Работата, която вършиш, не остава без следа, нали няма нужда да те убеждавам в това? Впрочем, и хетеросексуалните мъже и жени не са освободени от бремето на поколенческия срив – между другото сигурно и поради факта, че по-новата българска история кажи-речи не познава период, в който две поколения да са израсли при едни и същи „социални“ условия, каквото и да означава това. За повечето от родителите ни ние сме чужденци, Ники, ако и сблъсъкът да не е чак толкова радикален, колкото изглежда при теб. Но нямай грижа – тук в по-западните краища нещата вече са значително по-различни и след продължително просвещенческо торене мисълта за това, че ВСИЧКИ са хора, комай полека-лека започва да навлиза в главите и сърцата. Във всеки случай все повече и повече хора започват да приемат децата си с по-малко предразсъдъци (но момичетата имат по-малкото бреме – нямам ни най-малка представа защо, но мъжката хомосексуалност навсякъде по света се посреща значително по-агресивно, отколкото женската).

Но аз също си спомням разговорите с Дорейн, бившата ми съпруга, която пък просвещаваше мен, в мътните години непосредствено след напускането на България (аз далеч не винаги съм бил това, което мисля, че съм днес) и посрещаше тирадите ми против хомосексуализма винаги с един и същи простичък въпрос: а какво ще направиш, ако някой ден синът ти се окаже хомосексуален? И след това ме оставяше насаме с уплашеното ми сърце.

Мина време, слава Богу – и, както виждаш, днес вече съм друг човек. Синът ми (признавам, че го казвам с облекчение – не защото съм против хомосексуалните, а защото не желая никому съдбата на дискриминиран човек) изглежда хетеросексуален – а аз самият се боря за правата на всички дискриминирани ... Иди речи, че светът не бил непредсказуемо място ...

- 07-12-2009|anguelina ranguelova  – Лафове на мама

Пускам ви малко лафове на майка ми, за да погледнем за момент и на веселата страна:

- оплаквам й се,че мъдрецът ми расте към вътрешната страна на венеца; мама „Уф, и той ли е обратен“

- мама: „тая обратна леля не е ли малко дърта за теб“ (ама тука реших, че достатъчно е напреднала, като е омаловажила фактор като пол, за да започвам с лекциите за фактор възраст)

- мама: „улиии, как може природата да е дала такива цици на една лесбийка“; аз „е, нали и аз трябва да намажа“

- мама относно разхвърляната ми стая: „никой не те кара да си домакиня и да си седиш вкъщи, ама имай предвид, че един ден и мъжа ти ще иска да си оправяш леглото .... жена ти де ... (мълчание) ... дано поне тя да е подредена“

- мама: „купих ти едни хапчета женски комплекс, може да ти има нещо на хормонално ниво“

И това, при все, че мама нито е цапната в устата, нито е вулгарна или нещо такова – много е културна даже. Най-повратният момент беше, когато каза „Ами то само едно е непоправимо – смъртта. Щом си жива и здрава, прави каквото искаш. И гледай да не пропушиш, че много рак на белия дроб има напоследък“.

Няма човек, който да не може да приеме хомосексуализма – просто на различните хора им трябва различно време.

- 07-12-2009|Стоян  – До Николай Атанасов

Защо в статията си нищо не споменаваш за бившият ни премиер С.Станишев, всичките ни медии бяха впрегнати да ни убеждават как той бил 100% мъж ?!?

- 12-12-2009|кентафърът  – re: До Николай Атанасов
Стоян писа:

Защо в статията си нищо не споменаваш за бившият ни премиер С.Станишев, всичките ни медии бяха впрегнати да ни убеждават как той бил 100% мъж ?!?

Стояне, ако ти липсва жълтия цвят – по-добре уринирай на бял чаршаф ... поне ще смърди по-малко.

Човек е преди всичко интелект и чувство. после и тяло.

Ако има женска чувствителност, възприятия, оценъчност и др. специфики за пола, НО насадени от природата в мъжко тяло? защо го наричате болест? И защо се заяждате с талибаните?

Ако не искате хората да гледат черно-бяло, не ги дръжте на тъмно и не ги заслепявайте. ... има и далтонизми, но те са рядкост.

Семейството, по традиция, до някоя възраст отрича сексуалността на децата си. Май предпочита децата да се сдухат от въздържание, отколкото да проявят сексуалността си. ... та не му се надявайте на него, нито на училището. Не става и с филми.

...............

Но не ме кефи показност от никакъв характер. Аз като имам щения, поисквам си кротко и мелодично. Но не правя паради за да си размахвам шланга.

Гейовете май имат нужда да го правят, щото дълго бяха зад кадъра, та сега искат главната роля. Ще им мине – махалото ще се върне ...

.................

Тъпия хетеро не е по-малко тъп от тъпия гей (въобще тъпаците май нямат пол), а с точен и тактичен човек е гот да си работиш. Дори и да е гей, той няма да шета из чужди гащи без покана ... поисква си тактично и от половин дума разбира че няма да стане, извинение и край!

Най гадни са ми тея дето се пишат „правилни“, но им се иска от гей (както и от всички други материални форми) ... обаче не си го позволяват! ... и толкова трудно се въздържат, че не щат и да чуят за „обратност“, стават радикално войнствени ... простете, ако някой се почувства описан.

- 14-12-2009|простак

Проблемът на гейовете е, че най-отблъскващата част от тях е най-активна публично. Когато Кентафърът защитава гейовете, това не дразни, когато Николай говори каквото и да било, предизвиква агресия. Ако вземе да защитава хетеросексуалните, имам чувството, че реакцията на 90% от тях би била „твойта мама обратна, ти ли ме харесваш, бе, нема ли нож за тебе“. Това е талант, има такива хора, които и когато ти правят услуга ти се ще да ги пребиеш. Не всеки го може, както и не всеки може да мълчи.

- 14-12-2009|Бат Бойко

Простак си, да, затова повечето гей хора в България мълчат – за да не си изядат боя от простаци като тебе. Добре че Николай е в чужбина и че може да си позволи да не мълчи.

- 14-12-2009|Златко  – До човека, наричащ себе си „Простак“

Просташки, опитай моля те да говориш малко по-неагресивно и да не започваш всеки коментар така, сякаш нещата трябва да завършат с бой. Имам чувството, че се опитваш да откриеш докъде стига прага на търпимостта тук. При подобно поведение той е доста нисък, казвам го веднага. Коментарите ти не са откровено глупави, а просто заядливи и не казващи нищо. Сайтът спокойно може да мине и без тях, струва ми се. Така че опитай някаква промяна, ако обичаш.

- 14-12-2009|простак

Есенциалното, основното, простото, обикновеното, натуралното най-базисното, това е, което прави живота ценен. Което прави пътешествието ни на този свят да си струва.

Искам да се обградя с хора, които знаят как да докоснат сърцето на другите и могат да го направят.

Хора, които не са се ожесточили от жестоките удари на живота, а са израснали с една мекота в душата. Които нещастието е направило по-мъдри

Искам да живея до човечни хора, много човечни, преди всичко друго, човечни.

Хора, които обичат да се смеят на грешките си.

Които не се суетят около успехите си и не се самозабравят.

Които не се смятат за избраници, за елит, превъзхождащ останалите. Преди наистина да са станали такива.

Които не бягат от отговорностите си.

Които защитават човешкото достойнство.

Които не искат нищо друго, освен да вървят редом с истината и справедливостта, честта и достойнството.

- 14-12-2009|Златко

Хубаво. Тогава изпращай подходящи сигнали и тези хора рано или късно ще се появят. Така е устроена природата – каквото повикаш, такова ти се обажда. Ако например се обърнеш към нежните, човечни и задълбочени хора с думите „Здрасти, аз съм простак от трети клас. Ти от кой клас си?“, те едва ли ще поискат да си имат работа с тебе.

Що не избереш някакъв друг, по-малко предизвикателен ник например? Наистина ли мислиш, че човечните хора ще те разпознаят като един от тях, независимо от това как се държиш? И изобщо, има ли нужда някой тук от тези простички, букварни истини?

- 15-12-2009|николай  – странно...

много интересно наистина как се е впечатлил от моята „агресия“, а не е обелил нито дума за агресията на българските медии, която съм илюстрирал надлежно, факт по факт. И колко още мекота в душата очаква от гей българите, когато те са унижавани редовно по най-публичния възможен начин. И аз се опитвам да обръщам другата буза за християнските шамари, но не мога вечно да го правя – колко медийни шамара трябва да се изтърпят, за да осигурим неговия комфорт?

„Искам да се обградя с хора, които знаят как да докоснат сърцето на другите и могат да го направят.

Хора, които не са се ожесточили от жестоките удари на живота, а са израснали с една мекота в душата. Които нещастието е направило по-мъдри

Искам да живея до човечни хора, много човечни, преди всичко друго, човечни.

Хора, които обичат да се смеят на грешките си.

Които не се суетят около успехите си и не се самозабравят.

Които не се смятат за избраници, за елит, превъзхождащ останалите. Преди наистина да са станали такива.

Които не бягат от отговорностите си.

Които защитават човешкото достойнство.

Които не искат нищо друго, освен да вървят редом с истината и справедливостта, честта и достойнството. „

Как може да направи такова изказване, когато именно хетеросексуалните му сънародници не следват тези ефирни идеали? Изобщо си личи, че личният му комфорт е по-важен от погазеното човешко достойнство на хиляди хора в неговата държава.

„Есенциалното, основното, простото, обикновеното, натуралното най-базисното“ – това, уважаеми господин „простак“, е точно описание на българската хомофобия и на публичната враждебност към гей малцинството – тя е есенциална и натурална точно по такъв един „базисен“ начин.

„когато Николай говори каквото и да било, предизвиква агресия“

Виждам, че следи отдавна моето говорене, щом прави това замахващо обобщение. Поласкан съм от такова внимание, но то все пак показва лична неприязън повече, отколкото някакво аргументирано становище. А последното той не може да предложи, защото – първо на първо – има съвсем лаишко познание за проблемите на хомосексуалните в България – само думите „гейовете“, „отблъскващи“ и „тях“ показват колко категорично се разграничава от нас и как ни вижда като „други“.

И аз държа да потретя, понеже той не е чел внимателно -компрометирането на моята личност не може да компрометира необходимостта от спешни мерки по проблемите, за които съм писал.

Аз може да съм всякакъв, но това с нищо не променя статуса на гей българите като третокласни граждани на Републиката. Или да го кажа с други думи – моите агресивни тълкувания НЕ СА „проблемът на гейовете“. ПРОБЛЕМЪТ НА ГЕЙОВЕТЕ Е НЕПРЕСТАННАТА ВРАЖДЕБНА РЕЧ В ПУБЛИЧНОТО ПРОСТРАНСТВО, КОЯТО ГИ ПРИНУЖДАВА ДА ЖИВЕЯТ В ПРИКРИТИЕ, КОЕТО ОТ СВОЯ СТРАНА ОСАКАТЯВА ШАНСОВЕТЕ ИМ ЗА „Есенциалното, основното, простото, обикновеното, натуралното най-базисното“ ЧОВЕШКО ЩАСТИЕ.

ПРОБЛЕМЪТ НА „ГЕЙОВЕТЕ“ НЕ СЪМ АЗ ИЛИ НЯКОЙ ДРУГ ОТКРИТ ГЕЙ МЪЖ, А Е ЛИПСАТА НА ЮРИДИЧЕСКА И ОБЩЕСТВЕНА ЛЕГИТИМАЦИЯ ЗА ЛЮБОВТА ИМ – МОЖЕ БИ НАЙ-ФУНДАМЕНТАЛНАТА ЧАСТ ОТ ТЯХНАТА ЧОВЕЧНОСТ, ОТ ШАНСА ИМ ДА ЖИВЕЯТ ПЪЛНОЦЕНЕН ЖИВОТ В БЪЛГАРИЯ. Лишаването на хомосексуалните българи от правото да сключват брак и да отглеждат деца Е НАЙ-БРУТАЛНИЯТ ИНСТРУМЕНТ ЗА УНИЖАВАНЕТО ИМ И ЗА ИЗТИКВАНЕТО ИМ ОТВЪД ГРАНИЦИТЕ НА ОБЩЕСТВОТО И НА ТАКА ВАРДЕНОТО В ПАТРИАРХАТА „НОРМАЛНО“.

Хомосексуалните българи няма да бъдат приети като нормални от българското общество, докато не се изравнят напълно гражданските им права с правата на привилегированите „нормални“ хетеросексуални граждани.

Ако обичате, потребител „простак“ – не отклонявайте темата в моя посока с лични нападки, а коментирайте проблемите, описани в статията. Защото евтините номера с компрометирането на личността зад посланията вече не вървят в 21век – тях сме ги оставили за аления декаданс на хомофобния 20ти век.

- 16-12-2009|Майя Маркова  – медицината и нормата

Присъединявам се към призива да не говорим общо срещу българската медицина.

Хомосексуалността не е била приемана за норма не само в България. Присъствала е в психиатричната „Библия“ (Diagnostic and statistical manual of mental disorders) до 70-те години, когато е била заличена не заради промяна на схващанията на психиатрите, а заради политически натиск от хомосексуалисти.

Аз не смятам, че хомосексуалността е норма – от чисто биологична гледна точка мисля, че не е. И намирам за доста притеснително, че повечето различни хора, вместо да настояват биологичната норма да не се приема за ценностно понятие и основание за дискриминация, се борят границите на нормата да бъдат разширени точно толкова, колкото да включат и тях.

Ето пример, в който жена с увреждане се оплаква от нежеланието на хомосексуалистите да й бъдат съюзници:

http://autisticbfh.blogspot.com/2006/07/heres- hypocrisy-for-you.html

- 16-12-2009|Златко  – Хайде да не се отплесваме, а?

А кой тук е говорил „общо“ срещу българската медицина? Ако прочетете малко по-внимателно написаното, ще видите, че става дума единствено за „медицината“, която обявява хомосексуалността за патология. Предполагам, че тя е идентична с оная, която трепе хора в България.

А инак коментарите тук, както винаги, са нерядко много по-развлекателни и показателни от текстовете, които коментират. За каквото и да говорим, ние говорим за себе си, преди всичко. Не че в това има нещо укорително, разбира се ...

- 16-12-2009|николай

линкът не работи.

А каква точно е функцията на този произволен пример? да ни убеди, че повечето хомосексуал“исти“ са като тази група хомосексуал“исти“ и не ги е грижа за другите ли? А тази жена с увреждане не е ли – първо на първо – онеправдана от някаква друга институция, за да търси помощ от хомосексуал“истите“? Ръководните лица в тази институция, която я дискриминира, също ли са хомосексуал“исти“?

Между другото бихте ли си посочили достоверния източник, според който хомосексуалността е била премахната от списъка с болестите на Американската Психиатрична Организация(1973) заради външен натиск, а не заради научни изследвания? Защото това е небрежна или долна лъжа.

И защото – друг пример – Световната Здравна Организация излезе с ново становище през 2004г., което се базира на 30 годишни изследвания в областта, според което да си гей не само, че не е болест, ами и не влияе върху способността за отглеждане на деца.

Напротив – СЗО насърчава гей двойките да осиновяват деца.

И в частност(вметка за фройдистите и за юнгианците) – нали се сещате, че хетеросексуални нарциси също отглеждат деца, но на тях никой не им го забранява със закон :)

Айде стига моля ви се с постоянните намеци, че хомосексуал“истите“ са болни и ненормални. Уморявам се вече.

А разсъжденията ви върху думата „норма“ говорят много, но не и за самата нея.

- 16-12-2009|николай

и едно последно нещо, дарлинг: неосъзнатите хомофоби като теб са тъканта на неинформираното мнозинство, което проектира върху нас своите недостатъци. Защото ние сме пратени от Господ тук, за да бъдем криво огледало пред безмилостното ви съвършенство. Хомосексуал“истите“, които виждаш са твое разкривено отражение.

Ти си идеалният пример за една нормална и уважавана жена, която не осъзнава хомофобията си и последствията от публичното си говорене. Когато се говори за тиранията на мнозинството, не се има предвид физическо робство, а съвкупността от съзнания като твоето, които мислят, че имат морален пиедестал, от който да ни съдят и да ни ограничават човешките права. Да ни санитаризират и обезвредяват като сексуални чудовища.

Ти, дарлинг, си детето, срещу което се боря цял живот. И още не съм изгубил надежда.

- 16-12-2009|Златко

Уф, Ники, тук всички си знаем и кътните зъби, Майа е уважаван участник във форума, макар че винаги е от другата страна, ти просто идваш малко по-късно, нали разбираш? Тя си има нейните тъмни петна (арабите, исляма и – в случая – хомосексуалните), ние пък си имаме нашите. Единствено ясното нещо в случая е, че ако се накрещим на воля тук, където реферът и без това стои под постоянно подозрение, че не е безпристрастен (което е вярно, разбира се, само че не е купен, в това е фината разлика) ... та, ако просто им кажем „млък“ на ония от другата страна, ще се оплескаме само до шия, от това полза колкото свинско звънче. Тъй че дай по-спокойно, моля те.

Майа, ти знаеш, че си добре дошла тук, моля те, продължавай да изказваш мненията си без смущение. Всички се ядосваме понякога – и аз най-много от всички – но инак не сме лоши копелета, ти нали си ни знаеш? :)

- 18-12-2009|николай  – хомосексуална зависимост :)

иначе шоуто „Български медии“ продължава :)

http://www.dnevnik.bg/bulgaria/2009/12/17/ 831830_mahlenski_skandal_mejdu_ianev_i_siderov_v_n arodnoto/

- 22-12-2009|simona

Текстът е убиец. Защо полемиката го разваля?

- 22-12-2009|Stalik  – Колко е прекрасно да не бъдеш тесногръд

Дълго си мислих дали въобще ма смисъл да пиша под тази тема. Коментирането на коментари е излишно, струва ми се. Всичко, което не е във формат на сериозен, систематичен и обосноват отговор под формата на текст-отзив, на статия, за мен е несериозно и заслужаващо слабо внимание. Дори опитите да се обърне внимание на важни моменти (първият коментар на потребителят Ивайло тук), още в началото си са подадени с един ироничен, видимо недробонамерен тон и недзависимо от съдържанието за мен не бива да бъдат вземани насериозно.

От друга страна обаче отговор е необходим. Недопустимо е неверни подмятания и слухове, като изразеното от Майя Маркова във връзка с Американската психиатрична асоциация, да бъдят оставени да битуват като някакви заблуди.

С Майя искам да споделя, от позицията ми на бъдещ психолог, че не е вярно твърдението, че решението на АПА не е взето на база промяна в научното становище; тъкмо напротив – към началото на 70-те години вече множество изследвания и може би няколко тома литература (аз самият притежавам едно такова издание), които ясно показват несъстоятелността на преобладавалата до този момент психоаналитична парадигма по въпроса (тук умишлено изпускам думата „научна“ пред „парадигма“, доколкото академичността и научността на психоанализата за мен са под въпрос). В началото на 70-те АПА назначава специален научен комитет, който прави преглед на наличната научна база по въпроса. Този комитет, в който участват някои доста именити специалисти от областта на психологията и психиатрията, изслушва всички страни по въпроса и излиза с препоръка към борда на асоциацията, в която обяснява, че научната стойност на изследванията, опровергаващи клиничния психиатричен модел на хомосексуалността, е по-голяма от онези, които го потвърждават (преобладаващо психоаналитични разработки, влизащи в грубо нарушение на някои основни принципи на модерната експериментална психология). Твърденията, които Майя повдига тук, никак не са нейни – те са твърдения именно на онези психоаналитици, които, след като години наред са си изкарвали хляба с (не се сдържам тук) шарлатански сеанси на „лечение“ на нещо, което не е болест, изведнъж се оказва че остават без обекти на „лечение“. Те бързо обвиняват АПА, че се е поддала на политическия натиск на активистите. Но историята ВСЕ ПАК има своите документи. За жалост на онези стожери на остарялата парадигма, които и днес търсят печалба в псевдонаучните си манипулации.

Извинявам се за лиричното отклонение.

Жалко е, когато хетеронормативността се преоблича в сладкодумие и привидна логичност и обоснованост. Настоящата статия не е „хленч“, нито пък „оплакване“. Тя е опит за повдигане на сериозна дискусия иразобличаване. Определянето й като „оплакване“ и опит за спечелване на специално внимание, е равнозначен на това да кажем, че не е нужно(нали сме тактични) да разказваме на децата за престъпленията на Хитлер, Сталин или Ким Чен Ир, щото, видите ли, това ще е хленч от страна на жертвите и техните близки.

Опасно е безкритично да оставяме несправедливостта да се легитимира и кодифицира като нормалност.

- 23-12-2009|E

„Жената с увреждане“ иска помощ от хомосексуалните, защото не смята, че нещо й има. Но на тях им няма нищо, затова са в джунглата на „нормалните“. Именно възможността за „политически“ натиск е гаранция, че решението е чисто.

DSM има много любопитно развитие (подобно на Библията) – не е за чудене, тъй като поводът за съществуването му в официализиран вид е финансов. Опростено: изследвания -> лекарство/(нова)терапия -> експерименти в процедура -> пазар. В рамките на процедурата се оказва, че лекарството/терапията не е подходящо за симптоматиката на всеки диагностициран случай; следва уточнение на диагнозите и потенциална поява на нов член на DSM.

Пазарът на повечето от тези заболявания е апетитен, защото изисква намеса на официално финансиране (застрахователни компании), но и ограничен, ако разчиташ на джоба на самите страдащи – това не са лекарства срещу температура, които взимат 80% от населението. За пример: при хранителните разстройства диагноза анорексия или булимия осигурява стабилна сума за лечение (недостатъчна, но стабилна, за анорексия е по-стабилна – статистически симптомът е по-смъртоносен според учЕните, а страдащите са с имидж на бялата богата щерка на мама и тати – колкото и да е тъпо, оказва влияние). Сумата, отпускана от застрахователите за EDNOS (not otherwise specified), е мижава, затова загриженият за сметката си и за (добре) осигурения си пациент лекар няма да я предпочете като диагноза (диагнози, издържани в безумно противоречие).

Предвид че хомосексуалните хора са голям пазар на потенциално нуждаещи се от „поддържащо лечение“ (дори повечето хомофоби едва ли вярват, че се „лекува“), теорията за ексклузивния политически (т.е. финансов) натиск за премахването им от списъка може да е вярна, но с обратен знак. По-скоро са изхвърлени, защото не подлежат нито на лечение, нито на терапия.

За разлика от аутистите – те са там не защото са „болни“, а защото са с нарушена (спрямо общественото устройство, което не е естествено) функционалност и за определени видове специализирано обучение и пособия (ако не лекарства) са нужни пари и пътеки, по които да се организира.

Като човек, който е сондирал за въвеждане на „специално“ отношение към група хора, съм убедена, че това отношение в рамките на общественото устройство не е наше естествено право. За него са необходими административни инструменти. Истината е, че повечето от онези, които са свикнали с липсата му, не искат специално отношение въпреки неравните условия – парадоксално се възприема не като помощ, а като обида.

- 04-03-2010|Майя  – линкът

Първо, да благодаря на Златко за защитата. Радвам се също, че Е (и май само тя) схвана идеята ми.

Линковете, копирани в сайта на „Прегледа“, често не работят. Ще го набера отново на ръка:

http://autisticbfh.blogspot.com/2006/07/heres- hypocrisy-for-you.html

Заглавието на поста е „Here’s hypocrisy for you“, а на самия блог – „Whose planet is it anyway“.

Там можете да прочетете и интересен коментар от Аманда Багс, лесбийка с множествени увреждания:

„Тези сектори от гей-общността, от които имам лични впечатления, ми се струват толкова ейблистки... не, „ейблистки“ е твърде меко, толкова мразещи уврежданията, че никога не съм успявала да контактувам смислено с тази общност. Между другото, по тази причина ми е много трудно да си намеря партньорка.“

- 04-03-2010|Златко

„Защитата“, Майя, е защита на един принцип, а не на личност; държа да уточня това. Що се отнася до линковете в коментарите, за това има специален инструмент в лентата над полето за писане (символа с веригата). Просто написваш линка, маркираш го и щракваш върху символа – оттам нататък той работи автоматично.

Впрочем, това, че ти се опитваш да поднасяш собственото си отрицание на различността по един мек начин, не го прави по-малко болезнено за ония, които имат злия късмет да бъдат негови обекти, Майя. Но това, предполагам, е един изгубен разговор.

- 04-03-2010|E

Не съм убедена, че е разбрано. Нямам право – нито лично (нито желание в тази насока), нито активистки, нито професионално – да вземам страна в дискусии кое е по-подходящо и кой е по-облагодетелстван.

Личното ми мнение е, че всеки човек, който гледа на себе си и на друг само като на увреждане, болест, полов орган, сексуална ориентация, професионална, семейна, джендър или каквато и да било друга принадлежност или йерархична положеност и това определя отношението му спрямо себе си и другия има нужда от помощ. Но аз не мога да му/й я осигуря.

- 18-03-2011|Nina

http://en.wikipedia.org/wiki/Bullying

- 14-02-2012|петър михайлов  – До г-н Николай Атанасов

Здарвейте! В момента работя над Вашата стихосбирка „Манифестация“ бих искал да ви задам конкретни въпроси. Моите координати са: pmihailov@abv.bg Имам статия върху „Органични форми“, която мисля е качена вече в Пъблик Репъблик, която си позволих да обсъдя с проф. Милена Кирова.

Поздравявам Ви! И Ви стискам ръката! Пишете и Бъдете! Апропо с днешните празници Ви пожелавам винаги да обичате и винаги да получавате обич! Бъдете благословен!

Политиката и горделивата нетолерантност

Автор: Станимир Панайотов

Ето няколко конкретни медийни последици на едно привидно изолирано малцинство в България – гей-лесбийското, последиците на 20-годишния днес конденз: години, през които трябваше да изживеем ведно процеси на Просвещение, Модернизация, западняшка индустриализация и еманципация. Към тях добаваме евроинтеграцията, „прехода“ и „края на прехода“. Един от резултатите: медийна търговия с омраза, нетолерантност, безотговорно говорене и имитативно разграничение на позиции. По-лошо: параречеви арбитраж срещу самия модел на позитивната свобода. Просто един частен случай на изместване на политическия еманципаторен ангажимент на държавата вътре в бълнуваното гражданско общество (и без това експроприирано от държавния проект благодарение на филантропния западен капитализъм)? Общество, превърнало се в скачени съдове от банализирани, ежедневни демонизации? Ето за какво става дума: медийна търговия с неравенство и една горда, „потискана“ от евросинхонизацията нетолерантност, от една страна, и медийни игри с (отказа от) представителство, от друга:

1. 01.04, Лора Крумова, „Часът на Милен Цветков“. Ден след оповестяването на доклада на Европейската агенция по основните човешки права към Европейския Съюз (31.03.2009 г.), озаглавен „Хомофобия и дискриминация на основа на сексуалната ориентация и джендър идентичността в страните-членки на ЕС: Част II – Социалната ситуация“, предаването решава да покани експерта по неравенства Боян Расате, едва ли, за да отговори на въпроса „Има ли дискриминация срешу ЛГБТ хората в България?“. Пропускаме поредния медиен наряд, назначен на Станков: Крумова постигна невиждано ниво на надмогване на оригинала Цветков, сипейки квалификации от степен „кенефни графити“. В допълнение към което Расате и подопечения му черноризец получиха възможността да обяват скрепването на нова и „далеч по-силна“ анти-гей коалиция: в национален ефир беше обявено, че тази коалиция ще нанесе много по-големи вреди, отколкото на гей парада предната година. (Припомням: молотовки, бутилки със сяра и пирони, боксове...). В шеги и закачки Нова телевизия стана недвусмислена трибуна на директни заплахи[1].

На 02.04 в личен разговор с мен главният редактор и сценарист на предаването Иво Тодоров ми съобщава, че още не е гледал предаването и не знае какво точно се е случило... Осведомен съм, че идеята на предаването е била точно обратната на резултата: то е трябвало да бъде в „наша“ полза...

Пак на 02.04 наскоро създаденият Български Активистки Алианс изпраща писма до MTG, собственик на Нoва, шведски медии, български медии и до самата Нова телевизия, искайки официална реакция, публично извинение и разясняване на случая. (Тази реакция трябва да се разгледа и през факта, че предаването не е външна, а собствена продукция на Нова.) В деня, в който пиша тези редове, единствената полуофициална реакция е излязла на 02.04 в кратко каре в „24 часа“ с пиперковото заглавие „Гейове се сърдят на Лора“, от където научаваме, че Лора има приятели хомосексуални и не разбира с какво точно е обидила гейовете... Докато тя си общува с тях, явно всичко ще е съвсем наред... За лесбийките – не знаем. (Днес, 09.04, Лора Крумова е дала изявление пред vsekiden.com, в което няма ни най-малка следа от осъзнаване на поне 2 проблема във въпросното предаване, далеч надхвърлящи публичното унижение на ЛГБТ хората, както и на изпратените писма от БАА до Нова и MTG: http://www.vsekiden.com/?p=48914.)

2. 26.11.2008, „Здравей България“, Нова Телевизия, водещ Лора Крумова. В пряко предаване Радослав Стоянов – Сталик (гей активист) и Илия Марков (БСМ) дебатират с Огнян Герджиков и Татяна Дончева по телефона относно проекто-текста на Семейния кодекс във връзка с узаконяването на еднополовите съжителства. На тезата, че в репрезентативните демокрации гласът на мнозинствата често не съумява да защити интереса и правата на всички и обществото е склонно да подценява и отхвърля правата на малцинствата (като „специални“, а не равни такива), Татяна Дончева се противопоставя на примера на Стоянов с влаковете за евреи възмутено. Нещо повече, оригинално ни цитира „Произход на семейството, частната собственост и държавата“ на Енгелс и ни го препоръчва като референция за разбирането на това защо и как не можем да променим Семейния кодекс в полза на еднополовите съжителства днес в България. Че това е най-аналитичният и ползван труд, основополагащ за първата вълна на феминизма, а не манифест на патриархалността, няма никакво значение. Татяна Дончева приорeтизира социалните неравенства и смята, че има много по-големи социални проблеми в нашето общество от регулация на еднополови съжителства. Че в момент, в който законодателят е на път да промени Закона и е нужно да изследва обществените промени, процеси, нагласи, също няма значение: икономически детерминизъм и исторически материализъм се синтезират по телефона в ефира на Нова, за да защитят интереса на Мнозинството.

3. 21.03.2009, „Темата на Нова“, Нова телевизия – еднополови съжителства. Огнян Герджиков заявява, че приемането на еднополовите съжителства ще „взриви общественото мнение“ и че „струва ми се, моят глас изразява този на мнозинството българи“. Казва го в допълнение с изказването си от октомври 2008 г., че на тези „екзотични“ връзки не може да се дава приоритет поне в близките 30 години. Че държавата се е оттеглила тотално от ангажимента си да медиира вътресоциални напрежения, да ги разтваря и регулира в политически и юридически процеси, по-отчетливо не може да бъде заявено.

4. Изправени пред неспособността си да интерпретират обществото като нещо цяло, като флуиден и разнопосочен феномен, на 11.03 в Комисията по гражданско общество и медии постъпва предложение за включване на понятието опазване на „обществен морал“ от Владимир Дончев (БНД) – приемането на Закон за лобизма се оказва и протекционистки народнически акт. Няма да говоря и да споменавам колко неуместно е това в държава, разчеквана от етнокултурната си генеалогия – най-малкото понеже това само по себе си не е нещо, от което аз самия бих се гордял. Не това е, което ме прави българин, ако въобще нещо ме прави. Част от това, което ме прави българин, е всъщност това, че никога не съм имал избор да не бъда българин, както това, което ме прави хомосексуален, също е липсата на избор да бъда това, което съм[2]. Казвам това за избора, за да подчертая факта, че хомосескуалните хора (много преди да бъдат разглеждани като юридически субекти) определят себе си по един донякъде осъзнат и донякъде ироничен за собствената си общностност начин през това, което те не са – не са хетеросексуални. Това променя гледната точка към света и хората около теб самия по много превратен и трудно споделим начин. Оттук всеки разговор за личната неприкосновеност, сексуалността и идентичността може да се превърне в атака срещу съществуването на самата идентичност, а нейната политизация прилича на слон в стъкларски магазин. Но хетеросексуалните хора също са това, което са, благодарение на онова, което не са – но ако го осъзнават, то е на по-късен етап от живота им и, ако просто не са вътрешно способни да превъзмогнат хетеросексуалната стигма, наложена (от тях) над тях самите, в зависимост от своята социална среда, са склонни на около 4 варианта на допълнителна себеидентификация: безпрекословното самодоволно и агресивно отхвърляне, лицемерното полутолериране, възрадостното самозаблудено съпреживяване на другостта, формализираната и учтива търпимост... Тук някъде се появява и неучтивата – и горда поради това – нетърпимост. Ако я наречем нетолерантност, то ще е за да я посочим политически.

А прогресивно-либералните продължават да стоят в мълчалив ступор.

Встрани от мълчаливата демократичност на това общество, медитиращо върху медийния си разум, това, което обединява тези примери е сливането на ослепителна приоритизация и детерминизъм на социални и човешки права и отказът от репрезентация: това в държава, в която презрението към политическата класа е станало дотолкова баналност, че изглежда странно лесно мнозинствата да се обединяват – и то на привидно безпартиен принцип. Защото, както каза скоро списващата блога openlyfeminist.com Петя Кирилова-Грейди, „който политик не са питали, той не се е оказал хомофоб“. Това, което ги обединява, е и една матрица от надполитическо защитаване на възпроизвеждащия се суверен-народ и един дълбоко объркан модел на свобода на словото, който отстоява, че всеки глас може да бъде пуснат в публичността (без това да я отрича). Надполитическото, суперпротекционистко хетеросексуално мнение за живота на нехетеросексуалните доби своята най-самодоволна форма именно в деня на шегата, но и понеже от Нова телевизия не се сетиха да си направят самоотвод във връзка с това, вече е незабавно необходимо да се вземе юридизма в ръцете на тихите дипломатични мнозинства. За съжаление, истинският път е да се върнем към един основополагащ юридизъм, за да си изясним смисъла на правата въобще, а после на равноправието – с целия си скепсис към либералния хуманизъм, под чиито универсални заблуди следва да се съгласяваме с равните условия на достъп до каквото и да било. Просто само така можем да държим отговорни елементи от публичността, които използват „диктатура на малцинството“ (съмнявам се в познанията им за понятието на Цедербаум) много преди малцинството да добие самосъзнанието си – да не говорим за равноправието, което вече е основата на прогонените извън политиката нетолерантности. Тези нотелерантности са горделиви именно с това, че не могат да имат нещо общо с политиката в България. Поне засега.

Стигнахме максимума на ситуацията, в която хетеросексуалната мобилизация е на път да докаже, че най-лесният начин за политизация е именно негативният път на себеопределянето – аз съм това, което не съм. Гласувай за нас или гласувай срещу себе си. Не гласувай и ще гласуваш срещу себе си. Спаси семейството. Спи ли семейството някога въобще?

Другото, което обединява примерите, е натурализираното пресичане на границата: или това, за което Нова телевизия ще трябва да понесе отговорност, е първо в това, че несъзнавано (?) и непрофесионално поема политическа отговорност за проблематика, която се преструва, че просто отразява. (Изказването, цитирано днес на 09.04 недвусмислено изразява това: нещо повече, тя дори не говори от името на телевизията, за която работи, а свежда поведението си до причинно-следствената логика на „педерастки номера“.) Тази отговорност се корени и в проблема, че, макар и не самотна в това си занимание, през последните две години Нова успя да наложи един вътрешно-достигнат „себерегулиращ се“ модел на затворено производство, капсулирано в самата телевизия през риалити-шоу формата, в който няма никаква необходимост медията да се обвързва с външни на нея репрезентатори, експерти. (Тук позоваването на „госта“ би било просто шега. Не е нужно да гледам Нова всеки ден, за да видя, че ПР-ите на точно тази телевизия просто имат мини-диаграма от контакти.) Това бе отразено и в липсата на отразяване на произволните параморалистки искания от политиката към гражданите като „обществен морал“ – не си спомням някой да се заинтересува от това предложение (освен гей активистите, предварително споменати като депримирани), което беше прието набързо от същата Комисия и което, ако бъде прието от следващия Парламент, ще ограничи много широк спектър на себеизразяване в процесите на застъпничествата оттук насетне, а делото, което ще бъде заведено срещу държавата в ЕСЧП ще се проточи и в тази времева дистанция не виждам как mainstream-медиите – освен ако в някой пристъп на разум не решат да спазват подписания от тях Етичен кодекс – няма да банализират двойно едно оскърбление към самото общество: като го посочат като патриархално и като го предупреждават по чисто конотативно-присмешлив начин да не бъде прекалено либерално.

Строго казано, този модел на производство е изместен вътре в медията „търговия“ с нейните персони-продукти или още по-точно: шев, кройка и пране на хора-стоки, чиито гласове биват рекламирани както на езика на малцинството, така и на този на априорните безвъпросни мнозинства. В случаите, в които тези говорещи (напомням в случая: по договор с Нова) хора-стоки откажат да говорят, не могат да бъдат нито компетентни експерти, нито просто риалити-екземплификации на „човешката“ телевизия, когато сериозността го изисква, ни се поднася телевизията на най-лошото: извършва се краткосрочен внос на политици. Но вносът на политически експертни гласове е наложен диапозитив върху това производство, в рамките на което всеки човек-стока-глас има своето политическо псевдо-„друго“. В деня, в който пиша това, Татяна Донева е назначена за звезден репортер на Нова за следващата седмица. Единствената граница, останала между медията и политиката, е степента на прозрачността на метаполитическия маркетинг. Тя обаче бива допълнена от един феномен във връзка с бдителния вектор на закрила на суверена: както ни напомня Бъроуз в есето си „Границите на контрола“ (1972), в стратегията си да овладява социалните недоволства и покушения срещу себе си, властта умело прибягва до „защитата от защитниците“:

„Това е още една задънена улица на контрола: защита от защитниците. Хитлер сформирал СС, за да го защити от СА. Ако беше живял достатъчно дълго, въпросът за защитата от СС е щял сам да се опостави.“[3]

Тук обаче под „властта“ разбираме онова, което днес парадоксално може да властва именно защото не може да участва във властта поради конституционните й и себезащитни механизми, а под „защитниците“ можем да разбираме активистите. Самата „защита“ започва да добива вид като примитивен, едва ли не репресиран вождистки национал-хуманизъм. През иначе параноичния поглед на Бъроуз можем да се запитаме не сме ли подчинени днес по един неудачно смешен, досадно антиинтелектуален, но всъщност достатъчно суверенен-без-да-е-суверенен начин на делегитимация на активистите и активното гражданство като създадени от външни на суверена либерализиращи сили? БХК са платени юридически тунеядци... Гей-активистите са (платени) адепти на прогниващата Запада хомсексуалност... Сякаш либерализиращите сили като активизма днес трябва да се разглеждат като граждански регрес, една преиграна прекомерност в разрез с либералната политическа стратегия?[4] Стратегия, която е просто формална псевдо-европеизация? Не е нужно да имаш въобще политическа принадлежност, за да лобираш за омаломощаването на една социална група – точно обратното. А ако я притежаваш, със заемането на празното място на нетолерантността си гарантираш нещо много луксозно – надполитическа идентичност. Даже толкова по-добре, ако нямаш такава, или пък ако успееш да мислиш надпартийно приоритизацията и мениджмънта на социалната тежест в противопоставка на „пожертвания“ не само политически, но и ценностен национален приоритет. Това, заедно със съчетанието на делегитмациите на гражданската инициатива и проституиращата рейтингова телевизия, която приближава политическото тяло все по-близо до микрофона като легитиматор на всекидневието, ето това наистина заприличва на затворен модел на производство: даже не е нужно да си политически субект, за да мобилизираш политическото. (Част от позора Расате се корени именно в това. Част от позора Расате е и в това, че вместо да диалогизираме с парламентарни комисии, се налага да водим двойна борба срещу ламята на медийния капитал, чиито ноздри вонят на пари по един количествен начин. Позорът Расате е Позорът на българските медии.). В съчетание с икономическия детерминизъм на „главните проблеми на обществото“, който занижава важността на жизнените проблеми на човека (сякаш те са изолирани от политикономията), политиката на медиите към дискурса на толерантността (обикновено представен като статистико-юридически феномен и натиск върху вече доброволно отдадени части от националния суверенитет) се превръща в двойна машина: за „видимост“ и за производство на поляризации, медийно производство, което дава директно в ръцете и умовете на политическата класа готови, прясно размразени позиции, а оттам разпределението на рейтингите е въпрос на отстояването на една горделива нетолерантност, съблазнителна именно с това, че няма място в (евро)политическия процес въобще. Тук въпросът към медиите относно самообслужващия се цикъл на произвеждане на хора-стоки и принадените им поляризации е чисто библейски – защото този цикъл благославя политическите репрезентатори с най-сигурното средство за съблазнително-харизматична политика: поставянето на самата политика под въпрос във време, в което политиката съществува чрез най-големите си грехове – аполитизацията и деполитизацията. (От ангажиране с последната самата политика отдавна се е отстранила, което прави анализа на ролята на медиите далеч по-усложнен.)

Може би трябва да съм много наивен, за да мисля за медийна политика. Ако е това, то тя е по-скоро злоумишлена пералня на обществените мнения, изпрани с омекотителя на политическия репрезентатор, за да миришат поне на някаква форма на „истината“. И нека към това да прибавим контраста, че само допреди няколко години медиите още не бяха осъзнали, че могат да изкарват пари от проблемите на ЛГБТ хората. На практика нямаше среден вариант на представяне. Днес вече няма сериозна медия, която да не акцентира на „различието“ и „многообразието“ еднакво скорострелно на времевите срокове за хармонизация на националното законодателство с „така го правят хората в Европа“. И сякаш няма нищо парадоксално в това, че на Расате (тук това е просто едно име) се позволява да премодулира дебата за равенството въобще под знака на манифестирано насилие срещу „насилието на малцинството“. Това насилие-над-насилието все по-малко изглежда като проблем на политиката точно защото не е политика на разрешаване на проблема, а се цели в унищожаване на проблема (Endlösung). По-конкретно в случая със социалните права на хомосексуалните, поради системния отказ от диалог на политическата класа с гей-лесбийското движение, медиите канят примати на антихуманизма като Расате, вместо да изберат да не покриват проблема (наистина, кое ли е по-коректно?), тъй като щом активното гражданство не може да постигне диалог, то медиите ли ще му го доставят? (Резултатите от малкото опити в тази посока са разочароващо предсказуеми.). Това е всъщност самото „покритие“. Не, че няма други, образовани, хомофоби, расисти, негационисти в тази държава, както и извън-малцинствени поддръжници, но самите експертни гласове вътре в и около активизма не са търсена стока – май отново заради възгледите на симулацията „риалити-тв“ като висша форма на народна, на практика паравоенна телевизия. А ако експертните гласове са търсени, готовността за и условията на дебата са някъде между „Гейове се сърдят на Лора“ и „в крайна сметка ‚педерастки номера‘ е залегнало в разговорния ни език като нарицателно“. Всичко това също така нямаше да е възможно без това, че анти-системното, сиреч несъгласното, говорене, гражданската гледна точка от 2005-та насам беше превзета от атакистите и превърната за масовото съзнание в нещо средно между образ на някаква вносна луксозна метаполитика (metapolicy, за да съм по-точен) и подопечна категория на европейската хармонизация на ценности и закони, свързани с равенството. Делегитимацията на равенството активно се извършва чрез политическата приоритизация на неравенствата чрез посочване на своевременността на един проблем на количествен принцип без никакво позоваване на предстоящ дебат. Тази атакистка апроприация превърна необратимо гражданското в народническо; причините за нея са още по-сложни и тук медиите наистина станаха първа власт. А самото контра-status quo, а не просто антиправителствено критично говорене се превърна в политическо ноу-хау на крайната десница, като истината е че мас-медиите им подариха тази апроприация докато правителствената власт отказваше (до изборите през 2005-та) да провиди извращаването на социалното недоволство като изместена в самото общество агресия, която доби политическо представителство като политическа ревизионистка платформа на самата демократичност на прехода: прочее, това представителство е единственият идентичен на себе си процес, който е крайно време да признаем за политически.

„Човешката“ телевизия заема безобразни антихуманни размери и вече легитимира нещо повече от наказуеми действия (като словото на омраза) – рекламата и маркетинга като телевизионно време в една апатична паражурналистическа служба: маркетингът и времето за реклама като политика на медиата, като метаполитика. Ето това е телевизията на най-лошото: всички репрезентации са верни, всички те са политически верни. Освен тази репрезентация: в моя живот и в живота на много други не/еманципирали се личности е интегрирано толкова насилие, че или може да се говори отвъд него, или се остава при него: и в двата случая, за бъде то признато и санкционирано, поне докато искаме да сме свободни и граждани едновременно. Залогът е много голям и тук няма „среден“ („защитен“) вариант като този на анти-политическата политика на горделиво нетолерантните.

Станимир Панайотов (1982) е завършил философия в Софийския Университет. В момента е преводач на свободна практика.

Коментари (17)

- 09-04-2009|защо

Ти искал нещо нас каже, но нас тебе не чул.

- 09-04-2009|Златко

Драги „защо“, опитвай се моля те да придаваш малко повече съдържание на коментарите си, от празнодумци особена нужда нямам тук. Разбираш ли какво точно се опитвам да ти кажа, или не?

- 09-04-2009|Гост

Много навременен и важен текст. Има ли вариант негова версия да стигне до по-масова медиа (Дневник?)?

- 09-04-2009|Гост

Много навременен и важен текст. Има ли вариант негова версия да стигне до по-масова медиа (Дневник?)?

- 11-04-2009|Гост

Текстът може и да еважен, но съвсем не е навременен :)

- 12-04-2009|Серкан  - за гадателя Герджиков

Щом Герджиков казал, че в „поне близките 30 години“ не може да има официални еднополови съжителства, то доверявайки му се в гадателските способности заключвам, че в „поне близките 30 години“ България няма да стане държава уважаваща себе си.

Българските политици са страхливи и объркани люде, незнайно защо мислещи си, че хората все още не могат да сменят географските си ширини и да премерват поглед с другите народи.

Аз пък мисля, че Герджика ще бъде опроверган и ще доживее и той самия ден, който не е очаквал. Времената станаха много динамични и политическите динозаври скоро ще бъдат изметени от раз.

- 13-04-2009|Гост

Авторът е изписал много наукообразни и засукани изречения,чиято цел е само една – да ни убеди, че ненормалното не само е нормално, но и че ненормалните сме ние, които не сме обратни. Ами нашите права, на хетеросексуалните? Тях кой да защитава? От крясъците на обратните ние не можем да кажем нищо. Нямам нищо против това всеки да е какъвто иска да бъде, но агресивната демонстрация на патологични отклонения в сексуалната ориентация, че и нечувана наглост да се иска узаконяване на тази патология вече ми идва в повече.Тъй че – по-кротко господа! Не можете да ни убедите, че ненормалните сме ние, а не тези, които си хвърлят семето там, откъдето им излизат фекалиите!

- 13-04-2009|Петър Маревски  - за агресивната неграмотност

за анонимника, написал горния пост, всичко що е извън крехките му възможности и предубеден поглед ще е „наукообразно“. агресивни драскачи, налагащи „единствено вярната“ си теза се срещат във всички форуми. защо тук да е различно?!

текстът на панайотов само привидно се върти около хомосексуалните и поставя далеч по-важни въпроси и изводи.

- 15-04-2009|Гост

Хомосексуалността не е патология...Както и мекият изговор не е диалект, а начин на изговор. Не е патология...Но все пак – „От крясъците на обратните ние не можем да кажем нищо.“ Особено от тези, дето се правят на обратни.

Авторът трябва да си оправи пунктуацията. За запетайката и точката става дума. И мисълта, която трябва да е ясна и точна, за да внушава и да не тежи, когато се чете. Другото – времето ще покаже.

- 21-04-2009|Гост  - коментатор 7

Коментатор 7 без име верно си е изпуснал фекалиите в сайта. От което се подразбира, че той не прави анален секс със съпругата си. Обаче много други мъже правят и затова си мълчат. Защото разликата между мъжко и женско дупе е почти никаква.

Аман от необразовани хетерасти, които държат да ни удостоят с неинформираните си мнения.

- 21-04-2009|ъмхъм...  - ха-ха

българските бай-ганьовци са известни с това, че посягат на жените си. А после връзват кусур на гейовете. Изпечени лицемери са, брей!

- 23-04-2009|Smaragda

Всяка четвърта жена в България поне веднъж е била обект на домашно насилие от страна на своя партньор. Мачизмът и агресията към другия пол е всъщност полуосъзнат хомосексуализъм.

Бисексуалността, или женското и мъжкото начало, са заложени във всеки човек. Справка психологията на Юнг.Човешката личност притежава мъжки и женски качества.Несъзнаваното на мъжа съдържа женска личност – Анима, а на жената мъжка личност – Анимус.те ни формират в детството, те ни информират и деформират, когато самите те, Анимусът и Анимата са деформирани.Много рядко се интегрират хармонично в личността.В западното общество женското начало у мъжа е сстемно пренебрегвано, изтласквано, отхвърляно. За балканските нрави това е особено подчертано още от детството – изкривяването на детето – „мъжете никога не плачат“.

„ Не е лесно да анализираме човешкото поведение, което непрекъснато се колебае между мъжкото и женското, линейното и овалното, социалното и дълбоко съзидателното,повърхностното и действащото...И наистина хармоничното вписване на Анимата и Анимуса в духа предполага известна маргиналност, възприемане на нова гледна точка,откъсване от старите предразсъдъци, според които всеки пол е застинал в една единствена роля;предполага също да направим преоценка на личността си, като осъзнаем цялата нелепост на поведенията „мъжки“ и „женски“.“

Пиер Дако „Психология и вътрешна свобода“

- 24-04-2009|Гост  - НОРМАЛНАТА човешка психология

В училище се изучава ботаника,зоология,биология и анатомия.Не е нужно да се цитира психолог,защото още в ПЪРВИТЕ СЕДЕМ години нормалният човешки индивид получава знания за природата и себе си!В социалното общество се поднасят различни МОДЕЛИ на поведение,от които всеки може да избере за себе си без да го натрапва на останалите.ДЕМОКРАЦИЯ НЕ Е еднозначно с АНАРХИЯ!

- 24-04-2009|Пффффффффффф.  - АБЕ КАКВА НОРМАЛНА ПСИХОЛОГИЯ??

Като ти е „нормална“ психологията, защо във Вулгария няма равни права за хомосексуалните? Кой на кого си натрапва хетеросексуалността като гласува дискриминиращи закони????

В училище се изучава това, което е изгодно за хетеросексуалното статукво, защото учебниците се пишат от хомофоби българска марка. Ай мола ти са, не са прай на ударен!

ТИ си източника на анархията, защото си пробутваш хетеросексисткото мислене.

- 24-04-2009|Гост  - за нормалната човешка психология и още нещо.

Психологията е самостоятелна наука, каквато е зоологията, анатомията, ботаниката. Тя не може да се интерпретира в домашни условия и да бъде критерий за начина на живот за всички хора. Психологията не е мръсна дума,а търсене на съгласие в необятното човешко общуване, разбиране, човечност и неосъждане. Към нея не може да се отнесе определението „нормална“, защото и математиката и физиката не могат да се определят като „нормална“ и „ненормална“. С малко отклонение от темата, училищните психолози в българското образование, уж са необходими, но ги съкращават първи, както и педагогическите съветници. През това време насилието между децата в училище е факт,спада и възрастовата граница на зависимите от дрога, алкохол.Проследете статистиката за деца, подложени на домашно насилие, деца жертва на трафик.

Не първите седем, а първите четири-пет години вече са решаващи.В тъй нареченото „социално“ общество моделите са сбъркани.Ограничава се вътрешната свобода на избора още от ранна възраст.човекът е личност още като дете, но първата работа на обществото е да не я зачита и да я моделира по свой образ и подобие. То страда от криворазбран алтруизъм,изкривен национализъм,придружени с фалшива толерантност. Криенето на главата в пясъка не е решение.Особено в България.Какво значи „нормален човешки индивид“? Кой, как и по какви критерий определя тази му нормалност?

Човекът е роден свободен да се самоопределя. Всеки е една вселена.Възпитанието е полезно само когато възпитателите са хармонични със самите себе си, в пълния смисъл на тази дума, личности, зачитащи свободата на другия.Детето е дар, а не поле за експерименти и нереализирани родителски амбиции и реванширани комплекси.Всеки е свободен да го осъзнае. Иначе се трупва агресия и негативизъм и винаги резултатът е пагубен, дали за самата личност, дали за околните и техните социални клишета.

„ Струва ми се, че за човека, който смятам, че съм не съществувасъстояние на пълно осъзнаване. Най-главното е резултатът.По-съществени са направените по пътя открития.

Осъзнаването е просто път към нови въпроси, към нови преоценки. Неуморимата им последователност отразява развитието на дръзката история на едно начинание,което предприемаме не просто за да оцелеем,а за да живеем в сърцето на живота.“

Жак Саломе

- 24-04-2009|Гост  - жак саломе

евала.

- 02-05-2009|Запознат с матрицата

Да специалност Философия в СУ бълва точно такъв типаж момци – като детето Станимир и като чичо Златко – от кой малък провинциален град дошЕл в София. А, от Преслав – роден град от селски тип на фолкдивата Преслава. Там им поръзмътват главите бат сашо, бат цочо, бат гошо, бат валери и... ето тук резултатът.

Как е, когато се сваляш с някого от същия пол?

Автор(и): Криста Бъртън

Въпрос: Много от приятелките ми в момента експериментират със сексуалностите си. Имам един общ въпрос. Как е, когато се сваляш с някого от същия пол? Как е в сравнение с това, когато се сваляш с някое момче? Някакви съвети за неумели тийнейджърки в тази възможна фаза? (Рома)

Отговор: Здрасти, Рома!

Харесва ми въпроса ти.

Рома, за мен да се сваляш с някого от същия пол е като… дишането.

maczodi. tumblr. com

Това е естествено.

Нещо, което правя без да мисля.

Тъй като съм хомосексуална, да ме попиташ как е, когато се сваляш с някой от същия пол, е все едно да попиташ някой хетеросексуален“Знааачи… как е, когато се сваляш с някого от така наречения противоположен пол?“

За мен, да се свалям с момчета би било нещо много странно.

Когато поглеждам приятелката си, аз не си мисля, „О, ей. Ти си момиче“; Гледам я и си мисля „очевидно.“

Да се свалям с някого от собствения ми пол е нормално за мен.

Но както и да е. Всичко това е добре и хубаво за мен.

Аз знам какво съм. Аз съм лесбийка

Но какво да кажем, ако още не си съвсем сигурна?

inflammatio. tumblr. com

Искам да кажа, сваляла съм се с момчета и съм спала с момчета. Правила съм го в течение на години.

Сваляла съм се и съм спала с момичета. Това продължава до ден-днешен.

И момчетата, и момичетата са готини.

Всички са кеф в леглото.

Хората, които не са нито момчета, нито момичета, а нещо по средата, също са кеф.

И, в по-голямата си част, връзките вървят по същия начин, независимо от това с какъв пол или не-пол се сваляш.

Ще има мили имена. Ще има драма. Партньор(ката) ти ще изглежда страхотно сладко по гащички.

aartdina. tumblr. com

Битки. Сладки СМС-и. Недоразумения. Грижа едни за други.

Но все пак има, хм, някои основни разлики между това да се сваляш с хора, които се идентифицират като момичета и такива, които се идентифицират като момчета.

Нека сега да говорим за двойката, окей?

Някои от нещата, по които свалянето с момичета се различава от свалянето с момчета:

Нека започнем с първите впечатления:

№1. Хм. Момичетата са мекички.

By Milton Greene

Без майтап, Рома, кълна се пред бога, че това е първото нещо, което си помислих най-първия път, когато докоснах момиче.

БОЖЕ, КОЛКО БЕШЕ МЕКИЧКА.

Момичетата имат меки устни. (Кейти Пери го казва, значи трябва да е истина.)

Мека кожа.

Мека коса.

Гърди като две възглавнички, направени от малки зайчета, облечени в еднакви кашмирени пуловерчета.

И момичетата – в повечето случаи – миришат удивително, на чисти дрехи и сапун, и хубав шампоан, и мехлем за устни, и малко на пот, но сладко и някак неописуемо, може би като вълшебния прах на някоя фея.

Много момичета бръснат и обезкосмяват почти всяка част от тялото си, а след това го мажат с лосион, и резултатът е… най-меката проклета кожичка, която някога си усещала.

submitted to fuckyeahdykes. tumblr. com by borninflames82

Повечето момчета не са такива.

Не ме разбирай погрешно тук. Самите момчета много често миришат чудесно, на сапун „Ирландска пролет“ и евтин шампоан, и крем за бръснене, и пот, и памук, а може би и някой фантастичен мъжки одеколон, ако имаш късмет, но… погледнато наедро, мисля че може да се каже, че може да се каже, че момичетата – тоест момичетата от женствен тип, включително и транс-момичетата, и момичетата-мъжкарани – са по-меки по-добре поддържани от момчетата.

taliamigliaccio. tumblr. com

Мисля, че това е една от хилядите причини, поради които момчетата си губят ума по момичета.

Момичетата са толкова меки, и те миришат така хубаво.

Но как го правят?

№2. Повечето момчета имат пениси. Повечето момичета имат вагини.

antiquedollhouseofpatterns. com

Боже, не се ли радваш, че ме има, та да ти ги обясня всички тия неща?

Сериозно, все пак – има голяма разлика.

Определението на обществото за секс е когато пенисът на един мъж проникне във вагиналния канал на една жена.

Когато неговото пи-пи отиде в нейното ху-ха.

Знаачи… момичетата, които се свалят с момичета, не правят секс?

Няма проблеми, в такъв случай аз съм някоя преродена девственица.

Честно, по собствения ми опит, тоест след като съм имала доста *хм-хм*партньори – както от мъжка, така и от женска страна – намирам, че освен ако си имаш работа с някой истински талантлив мъж, сексът с мъжете обикновено се върти около пениса.

Особено секса с мъжете, докато си млада.

via realbollywood. com

Момичешкият секс, когато си още нова в него, изглежда както екзотичен, така и странно познат едновременно.

Когато и двете партньорки разполагат със едно и също снаряжение, то имаш доста ясна представа за това какво се случва и от двете страни там долу.

Сигурно си се пипала (хайде сега, правила си го); имаш значи някакво основно разбиране за това какво изпитва тя, когато я докосваш… там.

Макар хората да се държат така, сякаш това е някаква държавна тайна или нещо подобно, онова, което две момичета правят в леглото, не е мистерия.

Използваме ръцете си. Използваме устите си.

Повярвай ми, когато две момичета правят секс, те не си мислят „Олеле, какво да правя сега? Ами тука няма кур!“

Те са прекалено заети с правенето на секс.

ingenious-humans. tumblr. com

Сега, очевидно е, че сексът с момичета не е по-лош или по-добър от секса с момчета.

Единият не е по-висш от другия.

Освен ако внезапно откриеш, че в огромна степен предпочиташ секса с единия пол, отколкото с другия.

Това е, което се случи с мен. Живеех си живота щастливо спейки с момчета… и тогава спах с едно момиче.

И това беше, сякаш чух да пее някакъв проклет хор. Наистина.

За мен, сексът с момичета беше абсолютно невероятен. За някой, който е хетеро, или би-, или питащ себе си, това може и да не е толкова моментално ясно, колкото беше за мен.

№3. Ролите са различни.

via fauxhawkwithflow. tumblr. com

Много често, когато се сваляш с някой мъж, ролите вече са напълно оформени. Благодаря ти, общество!

Внимавай!

Мъжът е силният.

Момичето е сладураната, която пищи когато гледате страшни филми.

Дори и когато е напълно противоположното (момичето може да гледа някое клане с верижна резачка, без да ѝ мигне окото, докато мъжът е онзи, който е на път да припадне под одеялото), ти все пак се бориш срещу стотици години, които всички считат за „нормални“.

Предначертани роли.

via cahkaori. tumblr. com

Мъжът обича футбол.

Жената обича Зумба.

Мъжете гледат футбол във всекидневната.

Жените готвят пуйката в кухнята и клюкарят.

Пфуййййй.

Те очевидно са боклук, и тонове от хетеро и транс-хора ги игнорират и не им пука за ролите на половете, но ролите все пак са тук, готови и изчакващи да ти се метнат на врата, със страстна помощ от страна на членовете на семейството и медиите.

Така че, какво се случва, когато две момичета се свалят?

Сега, кой е автоматично по-силния?

Сега, кой трябва да плати киното?

Уф, тъпо.

flicker. com/photos/caatsays

Когато ти си жена, която се сваля с друга жена, то обикновено решавате сами какви да бъдат ролите, вместо обществото да ви диктува какви трябва да бъдат те.

Ти се сваляш с момиче!

Обществото вече е на рога!

Това, че си играеш с традиционните роли на половете в този момент вече едва ли има значение – ти вече си играеш със самата тъкан на обществото! За бога, помисли само за децата!

Ти и твоята дама-свалка вече имате малко повече пространство вътре в ролите на половете.

№4. Когато се сваляш с някое момиче, ти ще привличаш много повече внимание.

via fuckyeahdykes. tumblr. com

И приятно, и неприятно.

Искам да кажа, когато се разхождаш по улицата ръка за ръка с някое момче, вие и двамата сте по принцип невидими за хората.

Те едва те забелязват.

Тотално естествено е за момичетата да се държат за ръка с приятелите си.

Ах, колко е сладко и така нататък.

Но когато това са две момичета… бъди готова да те зяпат.

Или да те гледат с неприязън.

Или да получиш „лекция“ от случайната обидена лелка, която чака на опашка пред хлебарницата.

Момичетата, които се свалят с момчета, могат да правят един куп неща на обществени места, без да се замислят.

Момичетата, които се свалят с момичета, трябва да се пазят.

А някои хора са приятни. Някои хора приемат, Повечето хора, всъщност.

Други пък не.

Жените в лесбийски връзки свикват с вниманието – част от него доброжелателно, друга част любопитно, а трета – агресивно-неодобряващо.

В заключение: Има един куп прилики между това да се сваляш с момичета и да се сваляш с момчета. Има и един куп неща, които са сериозно по-различни, когато се сваляш с момиче, а не с момче.

Връзката с човек от същия пол може да бъде страхотна.

Отваряща очите, нова.

Точно на мястото си.

via hellogirls. tumblr. com

Любов, секс и всички ония хубави неща.

Но тя може – също като хетеро-връзката – да си такова майката.

И, хей, дори връзките, които си таковат майката, могат да ти помогнат да разбереш нещата.

Всичко зависи от личностите на хората, които участват – а не винаги от пола им.

via cutiesandcutethings. tumblr. com

Благодаря за питането, и се надявам това да помогне, Рома!

Криста Бъртън пише спечелилия различни награди блог „Шибани лесбийки“ в Чикаго. Когато не пише, тя пътува във връзка с работата си, опитва се да не заглежда открито по хубави момичета и прекарва огромни количества време покрай щандовете за козметика.

Коментари (6)

- 23-11-2011|Владимир – безнадеждни…

горките, загубени…

- 24-11-2011|Гост

Много готино интервю, с открит и умен човек. А оценките до момента, за съжаление показват, че българското общество има много да учи. Най-вече докато се измъкне от ролята на съседката, която винаги знае как другите трябва да си живеят живота и кое е най-добро за планетата.

- 27-11-2011|stir

Ама вие защо сте го поставили това интервю тук. Целите да скандализирате публиката ли:))

- 27-11-2011|Златко

Скандализирам ония, които се чувстват скандализирани. А инак въпросът се отнася до цялото издание, уважаеми, защото това, което „скандализира“ вас, много други хора приемат с благодарност. Всекиму – своето.

- 28-11-2011|Елица

Аз не се считам скандализирана, просто не видях никаква художествена или друга стойност на това интервю, все едно го е написала 16-годишна ученичка. Г-н Енев, не бъдете чак толкова рязък към всяка критика (визирам коментарите Ви под поне три от последните статии) – вършите чудесна работа и хората очевидно го оценяват, щом четат материалите тук, но все пак имаме право и на мнение, различно от Вашето, нали?

Успешна седмица!

- 28-11-2011|Златко

Хм, това, което вие възприемате като рязкост, за мен е нещо по-различно, Елице. И, ако си дадете труда да следите списанието, рано или късно ще видите, че в нещата, които пиша, има последователност. Просто не виждам как другояче да „говоря“ с ония хора, от които ме делят светове. Всъщност аз не говоря с тях, не говоря дори и НА тях. Коментари като горния са отправени не към човека, на когото отговарят, а към евентуалните други, при които има някакъв шанс за покълване на нещо ново. А инак, всеки, който предпочита да се обижда, вместо да чете, също е добре дошъл… да си намери собствено място. Същото се отнася и до мен, разбира се. Лек ден и на вас…

Новаторска терапия за лечение на хомосексуалност

Автор(и): Десислава Петрова

Терапия чрез проститутки, брак, целомъдрие, хипноза, психоанализа, психо-религиозна терапия, хормонална терапия, електрошок, обгаряне, кастрация, лоботомия и облъчване. Това са само някои от теориите за лечение на хомосексуалността, прилагани предимно през 19-и и началото на 20-и век. Тези теории са описани от един автор в една книга, която не намирам за нужно да цитирам. Сигурна съм, че не желаете да я прочетете. Тя е далече от вашата реалност. Далече е и от реалността на бащата на Иван. Или поне така си мислеше той, докато не разбра, че синът му е гей. За радост или не, той не беше прочел тази книга, не знаеше как да реагира и затова му се наложи да въведе новаторски метод. Българският метод за 21-ви век: терапия чрез гладуване, студ и бой. Новаторски метод, който се оказа успешен единствено в това синът му да изпита болка, която никой не заслужава. Със сериозна заплаха за психическото и физическото му здраве. Създавайки непреодолима пропаст между баща и син. Оставяйки горчилката от стореното, запечатана в паметта за цял живот.

Сценарият е реалност. Разиграва се не толкова отдавна и не толкова далеч от твоя дом. Може би дори си чул заплашителните викове на родителя. Или пък болезнените стонове на Иван. Глухите удари от юмруци върху плътта на момчето. Летящите столове, удрящи се в стените. Може да си чул и от съседите, които на следващата сутрин измежду приказките за Касандра и робинята Изаура са подхванали темата за странното момче. За горкия му баща. Онези същите загрижени съседи, които не смятат за нужно да се обадят на полицията, когато се сблъскат с нещо нередно. Нали не е в техния двор. Но това не им пречи, не, в никакъв случай не им пречи. Не ги спира в приказките. В опитите им да пишат техни версии на сценария и възможни изходи. Така. За разнообразие. Защото сапунените сериали от време на време доскучават. Ако не е бил Иван, то са били Петър или Мария. Както и да се казва, аз съм сигурна, че някой трябва да го е чул. Иначе съседите нямаше да говорят. Нямаше и да дават услужливи съвети в местната кръчма на „горкия“ баща, как да се справи с тази чума. Нямаше да го подпитват с усмивка под мустак кога ще жени момчето си. Или защо вместо да ходи с останалите мъже в гората да сече дърва, той е предпочел да отиде в читалището да танцува. Бащата нямаше да се прибира у дома, солидно почерпен и изпълнен с унижение и омраза и нямаше да пребива за пореден път сина си. А Иван отново да отстъпи на баща си и да го остави да го удря, „защото все пак го уважава като баща“.

Всекидневните побоища не се оказват ефективни. Следва комбинирано лечение от глад и побой. И тъй като Иван не може да си намери работа в селото, „благодарение“ на услужливите си съседи, той просто гладува или минава да обере останалото от масата след вечеря. Да се нахрани с онова, което баща му не е пожелал, с ненужното. Тъй като и той самият е смятан за ненужен. На моменти споменаван като нежелан или дори чужд син.

За да му бъде показано колко е виновен, за онова, което чувства и човекът, който е, Иван е заключван при животните. В обора. Да живее с тях. И да преосмисля сексуалната си ориентация. През зимата. Без ток. Без легло. Без баня. Без храна. А аз си мислех, че на колене върху натрошените черупки орехи в ъгъла е най-жестокото наказание за дете, измислено в България. Само вътрешната топлина, кураж и воля за живот помагат на Иван да съхрани себе си. Да събере сили, да преглътне страха и да помисли за собственото си оцеляване.

Иван бяга..., отива да живее при баба си. Там не получава нищо различно. Разочарова се повторно от липсата на разбиране и отрицание. Баща му не го търси с години. Забравил е, че има син. Синът му не го забравя. Един ден Иван решава и заминава за София да търси нов живот. Далече от селската кръчма, юмруците и критичните погледи по улицата. Така или иначе си няма никого там. Приятелства не би и могъл да има, тъй като никой родител не би пуснал детето си да играе с онзи гей. А семейството му отказва да приеме факта, че той няма да се промени и не го желае. Сякаш Иван никога не се е раждал, не е живял, погребан е жив в момента, в който става ясно, че е гей.

Иван, както повечето млади хора, има мечти. Следва ги. Липсва му онази опора, която повечето млади хора имат. Но е свободен. И въпреки че изминаха близо десет години откакто живее своя нов живот, той не е спрял да се надява и да се бори. И да започва нов живот редица пъти. Онова, което му се е случило у дома, което му е било причинено от семейството му, е само началото на неговата не толкова необикновена и недотам рядко срещана история. Тя се повтаря в различните ѝ черно-сиви багри всекидневно. Села в България много. Още повече бащи и синове. А ние всички сме съседите. Одумващи и цъкащи с език. Даващи съвети. Неосъзнаващи, че отговорността е и наша. И че следващия път, когато чуем приглушените удари, няма да се обърнем на другата страна, за да продължим да спим или просто да си увеличим телевизора и да си догледаме робинята Изаура.

Ако си родител, не прави опити да прилагаш горе цитираните терапии, не си прави труда и да измисляш нови. Не можеш да излекуваш нещо, което не е болест. Ако си Иван, Петър или Мария, недей да уважаваш родителите си, докато те бият. Ако си съсед, чуй какво се случва.

Сега вече може би стана поне малко по-ясно защо в никое българско село или малък град няма хомосексуални. Защото, когато са там, те не съществуват. Най-вероятно ги крият в оборите или в някое мазе, на тъмно и далеч от хорските очи. До момента, в който не избягат.

Десислава Петрова е българска гей-активистка и журналистка.

Коментари (35)

- 22-10-2010|николай

Благодаря ти, Златко!

- 24-10-2010|бай Иван

Истерично. Преди да стигна до края вече бях убеден, че е писано от агресивен хомосексуалист

- 24-10-2010|Златко

„Агресивен“? Кой от двамата, бай Иване? Битият младеж, или авторката, която се противопоставя на побоищата?

Гледай сега, признавам, че полека-лека започва да ми писва от тебе. Наречи това цензура, но май нещо започвам да губя желание да те слушам повече. Хайде да се разделим по живо, по здраво, какво ще кажеш?

- 25-10-2010|Ивайло — Хмммм....

Материалът ме наведе/изведе на мисълта, какво изобщо се случва в България; и защо (защо ли действително???) никой дума не обелва в смисъл на критически анализ.

Българското общество има всички белези на прото-фашистко, а именно релевантните в случая: култ към традицията и към патриархалното семейство, масмедийно промиване на мозъци и насаждане на невежество, брутализация на обществото и проповядване на социален дарвинизъм, религиозен и квази-религиозен мистицизъм, агресивно отхвърляне на сексуалните малцинства.

Вписан в горната контекстуална рамка случая с (горкия) Иван е напълно обясним и предсказуем. Уви, уверен съм подобни ще има и за напред.

60-тина години по-късно фашизмът се завърна у нас — не като име, а като практики — този път придържайки се формално към репрезентативната демокрация. Този факт обаче по-приемлив ли го прави?

- 25-10-2010|bez znachenie — po-skoro krivorazbrana civilizatsia

Ivailo, ne sam sqglasen s vsichko, koeto kazvash (s koeto ne iskam da te zasegna; i kato normalen chovek sqm protiv nasilieto opisano po-gore i sqm ZA razkrivaneto na sqshtestvuvashtoto nasilie v BG; vsqshtnost spomenavaneto na robiniata Izaura me kara da mislia, che tekstqt e pisan 1985-87)i zaradi polzata ot debata shte kaja svoeto mnenie:

Spored men v Bqlgaria niama „kult kqm traditsiata i partiarhalnoto semeistvo“, Bulgaria e obezliudena ot imigratsia, semeistvata sa razbiti, prqsnati iz chujbina. Silnoto, traditsionno semeistvo, samo po sebe si, ne e zlo, naprotiv. Bqlgarskoto semeistvoto e nai-goliamata jertva sled 1989. I razbirame ili ne, tova e tragedia sqs seriozni posledstvia ne tolkova za nas, kolkoto za generatsiite sled nas. Sqglasen sqm che masmediite sqzdavat losh vkus i „nasajdat“ nevejestvo, no to e po-skoro sreshtu treditsionnite tsennosti, ne v tiahna zashtita. Sqglasen sqm, che v BG ima jestok Socialen Darvinism i brutalizatsia, koito unishtojava socialnata tqkan, no tia ne proizticha ot religiozen i kvazi-religiozen mistitsizm, a ot totalna lipsa na vqzpitanie za jivot v svobodno obshtestvo. Eto tova e kombiniran rezultat ot komunizma i unistojenoto semeistvo, v koeto inache triabva da se vqzpitavat lichnosti, ne individi. Religiozniat mistitsism e neznachitelen v sravnenie s moralniat nihilizqm koito tsari i nas. I tqrpimostta kqm seksualnite maltsinstva e dalech po-goliama (kakto go pokazva i tozi forum) otkolkoto kqm religioznite, natsionalnite, i culturno-rasovite (tsiganite) maltsinstva.

Izviniavam se za latinitsata, niamam vqzmojnost da pisha na kirilitsa. Nadiavam se Zlatko shte prosti poslednite mi vkliuchvania vqv foruma, kakto vinagi opitvam se da naklonia veznata i v drugata posoka... No tova e poslednia mi komentar.

- 25-10-2010|Ивайло — Хммм хммм....

Култ към традицията и патриархалното семейство не означава автоматично, че последното го има. Напротив, то се привижда като идеализиран мираж и панацея (както междувпрочем се привижда и българското далечно историческо минало). И трите са фундаментални характеристики на фашизма, стар стил или по новата мода.

Колкото до „силното, традиционно семейство“, да, истинско зло е, ако се отчетат изследванията на редица психолози, сексолози и антрополози, работили още през 1920-те. Бащата на Иван по всичко изглежда е глава именно на такова „силно традиционно семейство“ и верен на ролята си взима нещата в ръцете си... Колко силно и традиционно е семейството на Иван говори и споменаването мимоходом, как той, все пак уважавал баща си(!!!); и същевременно, как за майката на Иван дума не се обелва -- в иконографията на традиционното семейство майката е, хем представяна като светица, хем в реалността тя си знае мястото и просто приглася на съпруга си.

Естествено, и този път не мина без да поизтупаме клишето, как -- като всички български неблагополучия -- това, че българите не били възпитани да живеят в „свободно общество“ било резултат от „комунизма“ (и/или от „турското робство“). Темата е обширна и е встрани от предмета на статията, но си струва да се отбележи, че не „комунизма“ направи хората, а те направиха системата. Стотици хиляди -- да не кажа милиони -- доброволно поддържаха системата поради дребна меркантилност и конформизъм. Същите стотици хиляди -- да не кажа милиони -- днес са истерично анти-комунисти поради гузна съвест и от слагачество пред новите господари на стария ред; и пак поради меркантилност, и пак от конформизъм.

- 25-10-2010|Златко

Много интересна дискусия. Надявам се да не направя опит да поема ролята на последна инстанция, както нерядко ми се случва тук, когато не се контролирам толкова плътно. Впрочем, да видим...

Самият аз откривам склонност към използване на клишета и в двете горни позиции. Почти всяка от централните тези и на двете страни: „фашизъм“ или „традиционни ценности“, ми звучи като клише. Думата „фашизъм“, както посочва още Оруел, е напълно лишена от смисъл в контекста на пост-военните дебати (виж например статията му „What is Fascism?“):http://orwell.ru/library/articles/As_I_Please/ english/efasc) Що се отнася до ценностите на „традиционното българско семейство“, то всеки от нас със сигурност има дълга и тъжна песен по този въпрос, Цончо не по-малко от останалите. Генералният въпрос, който вълнува самия мен във всички случаи, свързани с форми на потисничество в България, е „до каква степен насилието е част от мирогледа и начина на живот на българите?“ Темата е доста необозрима и според мен доста по-ужасна, отколкото повечето от нас са склонни да признаят, най-вече поради свикването с насилието като с нещо „нормално“. Хомосексуалните хора са само част от неговите жертви, ако и една доста видима, поради патоса на настоящия момент (след множество други малцинства, получили малко повече права след дълги борби, сега очевидно е ред на хомосексуалните). Но това не променя общата картина, която е банално-примитивна, направо по рецепта на Хана Арендт. Боят, жестокостта, насилието в най-различни форми, са изключително важна част от българския (и балкански) начин на преживяване на света, която сигурно няма да се промени скоро, най-вече защото източниците на промяната ѝ идват не отвътре, а извън всички тези променящи се общества. Така поне ми се струва. Докато се набере необходимата критична маса, за да се промени мисленето, да речем, по отношение на децата („Нас като са ни били, да не би да не сме станали хора?“), сигурно ще измине доста време. В един малко перверзен смисъл противниците на всякакви видове малцинствени привилегии или дори само облекчения са прави, защото самите те — дори като „бели мъже“, като представители на „най-мнозинството“, са подложени на същото това ежедневно насилие, най-вече в резултат на собствените си усилия (преживявали ли сте разминаване на двама български шофьори без мини-война?). Така че — поне според мен — нещата, както винаги, опират до търпение. Гигантско, историческо търпение. Който го има — добре. Който го няма — ей го къде чака инфарктът...

- 25-10-2010|Любо — WTF

Сичката ни мая втасала, че и за педерасите се загрижихме ! Неумел опит да се представи частния проблем на 1 бит педераз като обществен..Не заключвайте боклука в обора, няма смисъл..Нека бяга — по далече от бул. „Хр. Ботев“ няма да стигне..

- 25-10-2010|Златко

Кой беше казал, че давал царство за кон? Глупаво, нали — при условие, че конете са под носа ни, буквално навсякъде, включително и тук.

- 26-10-2010|Златко

Впрочем, дали в този предпоследен коментар се забелязва скритото потвърждение на онова, което писах по-горе? Патосът на милия Любо („Сичката ни втасала“) е в скритото: „Ами аз бе, дето съм всеки ден бит, за мен кой да зарони сълзи?“

- 26-10-2010|Ивайло — re: Хммм хммм....
Златко писа:

Почти всяка от централните тези и на двете страни: „фашизъм“ или „традиционни ценности“, ми звучи като клише. Думата „фашизъм“, както посочва още Оруел...

Хахаха... „фашизъм“ било (просто) клише... до тази утеха ли опряхме?

Серозно, пред авторитети ли ще бием чела? Аз лично не съм впечатлен от Оруел и не смятам дори и да се приведа. 1944 е далеч и днес писанието на Оруел звучи банално, повърхностно и манипулативно.

Все пак, ако трябва да се спра на един авторитет, който и да е на разположение за справка в интернет предпочитам да се позова на ерудицията и прецизността на Еко.

http://www.themodernword.com/eco/ eco_blackshirt.html

- 26-10-2010|Златко

О, благодаря за линка! Откога търся добра сбирка на текстове на Еко!

- 26-10-2010|Ивайло — re:
Любо писа:

Всъщност педерасите...

Изписва се „педерасТ“

- 26-10-2010|Златко

Хайде да не се увличаме, моля! Думата е достатъчно грозна и неподходяща във всяко отношение, за да бъде повтаряна тук до безкрайност, под какъвто и да е претекст. Нека да се съсредоточим върху по-същностни неща, ако е възможно.

- 26-10-2010|Майя — подобна история

Любимият ми хомосексуален блогър Низо описва (с присъщия си хумор) как е бил подложен на подобен опит за превъзпитание, след като е бил разкрит от родителите си:

http://nizos.blogspot.com/2009/03/replace-both-palestinian-leaderships.html

(Ако линкът не работи, заглавието е Replace both Palestinian leaderships with goats.)

- 30-10-2010|Златко

Ледът се пука, господа съдебни заседатели! Щом вече и „24 часа“ публикува разумни статии по темата, нещата очевидно са стигнали по-далеч, отколкото ми се е струвало досега.

А ето и самата статия:

Мит е, че хомосексуалността се „лекува“ с брак.

http://www.24chasa.bg/Article.asp? ArticleId=657953

- 08-11-2010|Златина

Думата педераст и педерастия са официални понятия, медицински, тоест научни термини. И няма нищо грозно да се употребяват. И каква е ползата,с други думи казано,какво положително виждате при педерастите и лесбийките. Това несъмнено е човешкяа дейност, логично е да се питакакви резултати дава.

- 08-11-2010|Златко

Думите „педераст“ и „педерастия“ са също толкова медицински и научни понятия, колкото и думите „курва“ и „курвалък“, Златина. Сега, трябва ли да тълкувам нещата в смисъл, че ако някой употреби тия вторите по нечий адрес (ха досети се чий), това ще ти бъде медицински и научно безразлично?

- 08-11-2010|Асен Кънев — Хомосексуален не е професия

Иванчо, героят на Десислава Петрова,е направил изборът на живота си — да бъде хомосексуален. Обикновените младежи обикновено избират обикновени професии и нямат проблем с храната и подслона, защото могат сами да си плащат сметките, но не и Иванчо- той избира да е хомосексуален.

- 08-11-2010|Златко

М-да. По същия начин, по който Асен Кънев избира да бъде ... Асен Кънев.

- 08-11-2010|Асен Кънев — re:
Златко писа:

М-да. По същия начин, по който Асен Кънев избира да бъде ... Асен Кънев.

Златко, начинът не е същият, начинът е дори противоположният.

Човек може да е ценен поради секуалната си ориентация единствено ако е обект на сексуален интерес. Във всички останали случай той трябва да може да участва в социалния обмен с други умения и качества.

Вероятно за някои хомосексуализма може да бъде религия, но за да не са гладни и бездомни е добре да имат и друга професия.

Апропо, няма начин да знаеш начина, по който Асен Кънев избира да бъде ... Асен Кънев.

- 08-11-2010|Златко

Всичко е много добре, само едно не ми става ясно в целия този обмен: нямаш ли усещането, че в ситуацията се прокрадва една такава, нека я наречем асиметрия. С други думи; ти даваш на себе си правото да притежаваш знание относно това как хомосексуалните избират да станат такива (макар че, ако те попитам дали си един от тях, отговорът сигурно ще бъде „не“). От друга страна обаче не даваш на мен правото да знам как човек избира да стане Асен Кънев (ако ме попиташ дали съм от Асен Къневците, отговорът ми със сигурност ще бъде „не“). как да разрешим това противоречие, какво ще кажеш?

- 08-11-2010|Асен Кънев

Златко, опитваш се да спориш със себе си — приписваш ми някакви тези и ги оспорваш.

Тезата ми е много ясна — сексуалната ориентация (всяка!) не е професия, нито нещо, което може да осмисли нечий живот.

Къде тук виждаш противоречие?

Ако някой иска да има свободата да избира, той трябва да може да носи и отговорността за избора си.

Понятието ти за „правото да притежаваш знание“ за мен е недостъпно — самото знание нито може да бъде обект на собственост (притежание), нито да бъде ограничаван достъпът до него. Но въпреки това — давам ти право да знаеш всичко, което пожелаеш.

- 08-11-2010|Златко

Всичко, което се опитвам да кажа през цялото време — сори, ако съм бил толкова неясен — е, че да се говори за „избор“ при нещо толкова първично, колкото е сексуалната ориентация, е напълно безсмислено. А след толкова много филми, книги и документални свидетелства, които показват повече от ясно, че в преобладаващото мнозинство от случаите хората с хомосексуална нагласа (и особено мъжете сред тях, които са обект на много по-силно публично бичуване от жените) достигат до „откриването“ си едва след дълги и мъчителни борби, най-вече със самите себе си... та, след всичко това, да се говори за избор, при това по начин, който вменява „избора“ като нещо, за което съответния човек трябва да носи отговорност... С две думи — за мен това е израз или на невежество, или на злоба. А и двете тия неща, съжалявам, не ме изпълват с особен респект. Оттук и пълната липса на комуникация помежду ни, още от самото начало на този тук обмен на реплики.

- 08-11-2010|Асен Кънев

Съжалявам, че не можах да се сдържа и отделих време да коментирам толкова кичозен текст. Не съм хомофоб и желая пълно хомосексуално щастие на всички хомосексуални.

- 11-11-2010|Майя — разбира се, че си
Асен Кънев писа:

Съжалявам, че не можах да се сдържа и отделих време да коментирам толкова кичозен текст. Не съм хомофоб...

Разбира се, че си хомофоб. По-горе писа: „Обикновените младежи обикновено избират обикновени професии и нямат проблем с храната и подслона, защото могат сами да си плащат сметките, но не и Иванчо- той избира да е хомосексуален.“ От текста на Десислава е ясно, че Иванчо страда от баща си като много млад — на възраст, на която в никоя страна не е нормално младежите да бъдат самостоятелни. А ти виждаш само факта, че Иванчо е хомосексуален, и веднага правиш извода, че е мързеливец или некадърник, който не иска или не може да работи.

Впрочем това за младежите, които „избират обикновени професии и нямат проблем с храната и подслона, защото могат сами да си плащат сметките“, ме кара да мисля, че не живееш в България и си загубил досег с тукашната действителност.

- 12-11-2010|Крис
Цитат:

Или защо вместо да ходи с останалите мъже в гората да сече дърва, той е предпочел да отиде в читалището да танцува.

Според мен тук Иванчо избира „хомосексуалист“ за професия. Никой не може да бъде съден, заради сексуалната си ориентация — човек не я избира сам. Но парадирането с алтернативна сексуална ориентация за мен е нещо изключително грозно. А аз лично, предполагам някои от вас също, съм виждал хора, които правят именно това.

- 12-11-2010|Златко

Мътиш ми, не мътиш — ще те ям!

Не мога да се освободя от усещането, че, каквото и да направят тези хора, те винаги ще бъдат виновни. Тоест, докато не се сменят едно или две поколения, разбира се. Всеки човек има нужда от любов, хомосексуалният не по малко от останалите. Но когато той или тя си позволи да покаже открито, без да се крие по градските тоалетни, нуждата си от любов, тозчас от всички страни върху него се нахвърлят асенкъневци и крисовци — без да са хомофоби, разбира се! — и започват я да го пердашат, я (ако са малко по-млади и по-добре образовани) да го поучават, че това било „парадиране със сексуална ориентация“ или „професия“, тоест проституция. Объркан свят, пълен с объркани, злобни, агресивни хора!

- 12-11-2010|Асен Кънев — Гей-активизма е объркан, злобен и агресивен

Гей-активизмът наистина е объркан, злобен и агресивен и закономерно публичните му прояви предизвикват негативно отношение. Защо трябва да изпитвам симпатия или антипатия към някой заради предпочитания от него начин за получаване на оргазъм, ако това е в рамките на доброволно партньорство между пърнолетни? Просто казано — неприлично е да показваш на всички бельото си.

Но защо гей-активизмът е объркан, злобен и агресивен. Моето обяснение е, че гей-активизма е опит за преодоляване на вътрешния личен морален конфликт чрез показването му като публичен. Ако човек е в хармония със себе си, той не се нуждае от постоянна публична санкция за направения избор, но ако направеният избор е източник на вътрешни терзания, тогава външната подкрепа би била облекчение за страданието. В някакъв смисъл гей-активизма е форма на рекет за получаване на морална подкрепа. Но рекетът не се харесва на рекетираните.

- 12-11-2010|Златко

Ок, това поне е разбираемо изразено мнение. В случая обаче аз имам малък проблем, и то следния: отнася ли се това до всички видове активизми (примерно тия на цветнокожите, жените, защитниците на животните, защитниците на околната среда и пр.)? Ако да, защо? Ако не, отново защо? Тоест, защо именно гей-активизма, а не и останалите? След като сме разумни, мислещи хора и знаем защо поддържаме едни или други симпатии и антипатии, то отговорът не би трябвало да бъде особено труден, нали? За „мътиш ми, не мътиш“ ли става дума или за нещо друго?

- 12-11-2010|Асен Кънев

Не се смятам компетентен за „всички видове активизми“. В случая гей-активизма „мъти“ не с предпочитаните сексуални практики, а с натиска за

морално одобрение за неща, които са в сферата на личния живот и следователно са въпрос на личен избор и лична отговорност и не следва да са предмет на публична санкция или публичен дебат.

На знамето на гей-активизма би трябвало да пише „Харесвайте ни“, но наивно и безполезно е да си мислим, че имаме право да сме харесвани от всички, защото няма как да задължим дори и един човек да ни харесва.

- 12-11-2010|Златко

„Харесвайте ни!“ пише по знамената на всички активизми, Асене. Онова, което се опитвам да ви (по)кажа още от първия момент на тази дискусия е колко ирационални и непремислени са нещата, които говорите по адрес на тези хора. Казвам това само защото оставам с впечатление, че сте млад и все още сравнително отворен за света човек. Ако само малко се замислите, сигурно ще успеете да видите, че източникът на антипатията ви не е в едно или друго нещо, свързано със самите тези хора, а в това, че „така се прави, значи така е правилно“.

Да, но само в определени части на света. И, кой знае защо, не в тия, към които повечето хора по света гледат.

- 12-11-2010|Майя — re:

Може ли сега да мина в другия лагер, за разнообразие, да защитя хомофобската си репутация?

Златко писа:

Аз имам малък проблем, и то следния: отнася ли се това до всички видове активизми (примерно тия на цветнокожите, жените, защитниците на животните, защитниците на околната среда и пр.)? Ако да, защо? Ако не, отново защо? Тоест, защо именно гей-активизма, а не и останалите?

Според мен Асен Кънев тук има известно право и същото важи и за всички видове активизми. Имам предвид, че с всеки вид активизъм се занимават различни хора, някои свестни, други недотам. И всяка група активисти има набор от искания, някои от които следва да бъдат удовлетворени, а други е по-добре да не бъдат. Напоследък има склонност всички искания да се удовлетворяват, а мнозинството да приема това, макар и не винаги охотно. Например защитниците на животните без кой знае какви усилия ни накараха да се примирим с глутниците бездомни кучета, които ни ръфат, когато отиваме да си приберем децата от детската градина. Защо тогава същите българи, които безропотно търпят да ги ядат псета, толкова се дразнят от гей-активизма? Според мен — защото преходът се извършва в момента и е рязък. Преди броени години никой не смееше да се разкрие пред обществото като хомосексуалист. А сега, ако преподавател бъде уличен, че с алкохолни почерпки вербува непълнолетни от същия пол за секс-оргии, се намират хора да го защитят, че времената се били променяли и такива неща били съвсем нормални в Европа в ХХІ век. (Може би ме мислите за лъжкиня. Де да бях.) Но все пак следва да помним, че няма такова нещо като колективна вина и не бива заради делата на някого да се озлобяваме към хора, които нито са участвали в тези дела, нито ги подкрепят.

- 12-11-2010|Златко

Винаги когато стане дума за хомосексуализъм — или почти винаги — в разговора рано или късно се появява учителят, който се опитва да съблазнява учениците си. При което никой не споменава, че прелюбодеянието с малолетни (възрастовата граница варира от страна до страна и от култура до култура) е наказуемо навсякъде по света и че случаите на хетеросексуални изкушавания са стократно повече от хомосексуалните. Според мен това е манипулация par excellence. Хора, които си падат по малолетни любовници, е имало, и винаги ще има. А това, че един нищожен процент сред тях са хомосексуални, но че в същото време те са най-голямото плашило за всички, които биха искали хомосексуалните да продължават да се крият по килерите като хлебарки — това е просто друга, също не особено приятна черта от човешката природа.Аргументирайки, ние обичаме да плашим. Така нещата звучат по-убедително.

- 14-11-2010|Майя — re:
Златко писа:

Никой не споменава, че прелюбодеянието с малолетни (възрастовата граница варира от страна до страна и от култура до култура) е наказуемо навсякъде по света и случаите на хетеросексуални изкушавания са стократно повече от хомосексуалните.Аргументирайки, ние обичаме да плашим. Така нещата звучат по-убедително.

В конкретния случай жертвите са 15-16-годишни, т.е. не малолетни, а непълнолетни. В България възрастта за съгласие е 14 години. Покрай тази история се замислих за институцията age of consent — защо се приема, че на възраст, на която няма право да шофира или да си купи бира, детето е достатъчно зряло, за да прецени всички възможни последици от секса с някой чичко. Може би защото законите се правят от чичковци. Аз не одобрявам и „хетеросексуалните изкушавания“ и съм го заявила по-рано в коментар към материал за Полански. Смятам за много тревожно, че човек като Полански намира защитници. Но когато изкушаването е хомосексуално, деецът не само намира защитници, а и те контраобвиняват обвинителите му в хомофобия. Не забелязвам нетърпимост към тези деяния сред хомосексуалистите, които не ги извършват, и сред техните поддръжници. Това не ми харесва. Колкото до плашенето — смятам го съвсем на място, когато става дума за страшни неща, за действителни опасности. Сега тук минава 11 часа вечерта и се надявам всички родители на 15-годишни да знаят къде са децата им и с кого.

Комунизъм и хомосексуализъм в България (1944-1989 г.)

Автор(и): Михаил Груев

Хомосексуализмът съпътства живота на човечеството вероятно от незапомнени времена. Без да бъде доминираща норма на социално поведение никога и никъде, той продължава неизменно и тихо да присъства през годините и само от време на време отделни негови представители и проявления оставят едва забележими белези за съществуването си. Макар първите исторически извори за него да датират от времето на Античността, известно е, че той е иманентно присъщ на живота на обществата хилядолетия наред. Само в определени исторически периоди и географски ширини, какъвто е случаят с Древна Гърция например, той остава трайни следи в живота на елитите, в литературното и художественото наследство. Тази картина рязко се променя с появата на Църквата и с превръщането й в основен нормотворец на човешкото поведение, влияещ върху всички структури на всекидневието, в т. ч. и върху личния живот. Именно Църквата кодифицира хомосексуализма като голям грях и се заема с неговото заклеймяване и изкореняване. Това внушение е толкова силно, че то се прехвърля и върху традиционния мироглед на много народи и остава здраво вкоренено в него и във вековете, когато нейната роля вече е много по-слаба . Както е известно, дори тя обаче, без значение дали става дума за нейната католическа или православна версия, или за по-новите протестантски деноминации, не само че не успява да го изкорени, но отделни нейни братства се превръщат в негови основни носители през вековете. Така, в качеството му на езотерично, анабиозно и мимикрично явление, хомосексуализмът надживява своите гонители и преминава в Новото време. Именно тогава той става видим за обществото факт, превръща се във феномен. Неговите носители от своя страна „се осветяват“, постепенно се превръщат в субгрупа. Нейната хетерогенност и пъстрота на проявлението формират специфична хомосексуална субкултура, националните особености при която са далеч по-несъществени, отколкото вътрешните, универсални за субгрупата специфики. И в модерните времена обаче, хомосексуализмът има своите врагове не само в лицето на пуританизма и порядъчния морал, но и на тоталитарните системи. Фашистките, националсоциалистически и комунистически режими през 20 век обявяват нов кръстоносен поход срещу хомосексуализма във всичките му проявления, привиждайки в него още един от враговете на новия морал и новия, по-съвършен тип човечество, който те се опитват да изградят. В това отношение съдбата на хомосексуалистите в България не прави изключение от тази на техните „събратя“ в другите страни, управлявани от такъв тип режими.

Настоящото изложение има за цел да проследи взаимоотношенията между хомосексуалистите в България и комунистическия режим от края на Втората световна война до неговият крах през 1989 г. В тази връзка то си поставя за задача да анализира еволюцията през различни фази и състояния на тези взаимоотношения – от най-строго наказателно преследване, до постепенното използване на зависимостта на тези хора за различни специфични поръчки на Държавна сигурност. Другата важна задача, която то си поставя, е изследването на проявленията и ролята на феномена „хомосексуализъм“ в България в контекста на реконструкцията на специфична част от историята на всекидневието и на социалната тъкан на обществото. Тази маргинална по презумпция група се рекрутира от представители на всички нива в социалната пирамида – от културния и политически елит, през работническата класа, та до т. нар. „утайка на обществото“. Независимо от социалноразнородния си състав и произход същевременно тя е един от най-кохерентните и устойчиви сегменти на социума.

Тук е моментът да се направи уговорката, че авторът най-общо възприема наложеното като универсално в социалните науки деление на вътрешния и външния поглед върху изследваните социални и културни групи, означен от антрополога Марвин Харис съответно като емически и етически. В този смисъл под етически подход би следвало да се разбира разглеждането на феномена от външна за системата и универсалистична перспектива. К. Рот счита дори, че сравнителното изучаване на културите (в случая и на субкултурите) е възможно само от етическа, рефлексивна перспектива5. Необходимо е да се подчертае, че погледът на автора на този текст се вмества в понятието външна, т.е. етическа перспектива към феномена „хомосексуализъм“ и политиката на комунистическата държава към него по отношение и на двете звена от така очертаната бинарна опозиция.

Другата уговорка, която би следвало да се направи, засяга изворовата база на изследването. Част от него се основава на погледа на официалната власт и на нейните репресивни структури. Поради някои действащи в момента нормативни ограничения (Законът за защита на класифицираната информация, Законът за защита на личните данни и пр.), част от този тип източници по-надолу в текста не са детайлно упоменати и са цитирани като „личен архив“. Другата част от изворите се състоят от някои маргинални метанаративи, косвени сведения за витаещи в обществото по това време слухове, вестникарски интервюта, лансиращи тези с неясна истинност и пр. Този тип свидетелства се съдържат главно в т. нар. „жълта преса“. Тяхната съмнителна надеждност е известна отдавна. Следва да се има предвид обаче, че за подобни явления, както и при реконструкцията на други аспекти на всекидневието в ново и най-ново време, почти отсъстват други източници. Именно поради това, част от съдържащите се в нея сведения не могат да не бъдат взети под внимание, разбира се с необходимата условност. Особено място сред този тип извори заема в. „Шоу“, който публикува откъси и цели интервюта с различни видни хомосексуалисти, лекари и въобще хора, имащи отношение към тази тема. Така се прави опит да бъде запълнена част от огромната празнина в изворите по тази проблематика и да се придаде известна рефлексивност и балансираност на изложението. В този смисъл елиминирането на неизбежната едностранчивост на източниците би следвало в перспектива да се търси по посока на т. нар. орална история, разказана от представителите на самата субкултура на хомосексуалистите. Това обаче, както е известно, е свързано и с известни рискове, които не всеки изследовател би направил в името на науката.

По-надолу в текста ще бъдат разгледани взаимоотношенията между режима и феномена „хомосексуализъм“, проявяващ се само в еднополово сексуално общуване между мъже. Причините за това се коренят както в почти пълната липса на извори за лесбийството през периода (известно в науката още като сафизъм или трибадизъм), така и в неговата несравнимо по-малка социална значимост. Впрочем последното донякъде обяснява причините за отсъствието на надеждни източници по проблема. Следва да се отчита и фактът, че медицинската наука е категорична в заключението си за многократно по-малкия процент на такъв тип отклонения сред жените – между 1 и 3 %, отколкото при мъжете, където тези цифри варират между 3 и 4 %[6]. Последните данни сочат приблизителната цифра 8 % в световен мащаб, а в България – около 6 %[7]. Следва да се има предвид обаче, че споменатите цифри, цитирани в медицинските изследвания, са съвсем условни, тъй като не е ясен начина на тяхното формиране.

Когато се прави ретроспективен преглед на хомосексуализма в България през предходния период, следва да се отбележи, че обичайният дефицит на надеждни данни, в случая е още по-голям. От запазените косвени свидетелства обаче, може да се заключи, че още в годините след Освобождението, колкото и рядко явление да е по това време, на него се гледа подчертано враждебно. Това официално мнение и поведение не само че не среща никаква съпротива, но напълно хармонира с отрицателните настроения към феномена сред огромното мнозинство българи. Както е известно, в този период българското общество остава доминиращо селско, със запазена традиционна култура и ценностна система. Именно по тези причини на хомосексуализма по принцип се гледа определено негативно, а наказването на неговите носители се счита за естествено и за справедливо възмездие. Общата демократична рамка на управлението обаче препятства директните репресии срещу тези хора. Промяната в отношението на официалната власт към тях започва в годините на Втората световна война, когато влиянието на националсоциализма и на неговата управленска практика в страната силно нараства. По тези причини първите гонения срещу „хората с противоестествени сексуални влечения“ са предприети още при режима на Б. Филов в периода 1940-1944 г., без обаче те да бъдат мотивирани със съответната идеологическа „опаковка“ и без по този проблем да се вдига излишен шум.[8]

Затова и мерките, които се предприемат след преврата от 9.09.1944 г. в същия дух, се посрещат от обществото като нещо резонно и нормално. С постепенното стабилизиране на новата власт всякакви прояви на „другост“ започват да се преследват все по-методично. Сред българите хомосексуалистите популярно и пейоративно екзонимично са наричани „педерас/т/и“, „педали“, „хюмнета“ (в Източна България), „топли бракья“ (в Македония), „меки китки“ и пр.[9] Техните ендоними от своя страна са „каки“, „копчета“, „сестрички“ и др.[10] Още в първите години след преврата отношението на официалната държава към тези хора в България следва вече утвърдената и категорична позиция на Сталинския режим в Съветския съюз. На този феномен се гледа като на „буржоазен остатък“, който предстои да бъде напълно и окончателно ликвидиран заедно със самата буржоазия и с проявленията на нейния начин на живот. В този смисъл хомосексуалистите, без обаче това да е изрично записано, попадат най-напред под ударите на приетия през 1946 г. „Закон за трудово мобилизиране на безделниците и празноскитащите“, засягащ мъжете под 50 г. и жените под 45 г.[11] Във връзка с приложението на закона вътрешният министър А. Югов изпраща специална инструкция до регионалните звена на милицията и до кметовете на общините, в която изисква да бъдат направени подробни списъци не само на „битово и морално разложените“, на хората „прекарващи времето си в безцелно шляене из кръчми, гостилници и кафенета“, но и на хомосексуалистите или на набедените за такива[12]. Всъщност този контингент рекрутира немалка част от бъдещите концлагеристи и затворници. Именно смесването на категориите, както по смисъла на споменатия закон, така и при попълването на основната маса лагерници с и без нормативен акт и основание, създава предпоставки криминално проявени и хомосексуалисти да се озоват заедно с политически затворници, набедени за „врагове на народа“ и съвсем обикновени хора. Събирането на тези различни категории „провинили се“ на едно място в затворите и лагерите през следващите години ще се превърне в още един лост за морално и физическо малтретиране на враговете на режима. Както споделят политически затворници от това време, криминалните и „педалите“ са представлявали истински бич за тях[13].

С приемането на новия Наказателен закон от 1951 г. и Наказателно-процесуален кодекс през 1952 г. се създава и законовата рамка за гонения срещу хомосексуалистите. Така в член 176 на НЗ се казва: „За полово сношение или полово удовлетворение между лица от еднакъв пол наказанието е лишаване от свобода до 3 години. Ако това е извършено чрез насилие или чрез използване положение на зависимост, виновният се наказва с лишаване от свобода от 2 до 5 години“[14]. Макар от съвременна гледна точка тези наказания да изглеждат изключително тежки, съобразно размера на издаваните присъди в периода на чистия сталинистки режим, когато за изключително широк кръг престъпления се издават смъртни и доживотни присъди, те могат да бъдат характеризирани общо взето като „леки“. Макар след 1956 г. политическият режим в страната определено да „омеква“, отношението към хомосексуалистите като цяло не се променя. Срещу определени представители на културния елит в страната, обвинени като „меки китки“ се провеждат четири групови съдебни процеса – през 1961, 1964, 1974 и последният – през 1981 г. Всички те са предшествани от сериозна „профилактична работа“ от страна на ДС. Според нейни донесения, събрани от средите на самите хомосексуалисти, най-общо те се делят на няколко категории: т. нар. „витринки“ – на които отдалече личи ориентацията; „лимонките“ са тези, които упорито се опитват да скрият наклонностите си, поне от непосветените; и т. нар. „влъхви“ – мъжете, които не знаят какво точно искат и се борят сами със себе си. По отношение на ролята им в сексуалното общуване гейжаргонът ги разделя на „тирбушони“, т. е. активни хомосексуалисти и „швестери“ – пасивни такива, като следва да се направи уговорката, че ролите често се сменят.[15]

Поредната вълна на либерализация, обхванала обществото в началото на 60-те години се отразява и сред т. нар. „меки китки“. Част от тях „неправилно схващат повика на времето“ и в началото на 60-те години си позволяват дори да „обсебят“ традиционния празник Петльовден, празнуван на 2 февруари, и да го превърнат в свой „гилдиен“ ден.

Метаморфозата на този празник заслужава по-сериозно внимание. Следва да се отбележи обаче, че нейната реконструкция е хипотетична и е сериозно затруднена от липсата на теренни и документални свидетелства. Известно е, че той се отбелязва предимно в източните райони на българската етническа територия и е известен още като Ихтим(а) и Пет(е)ларовден. Някъде е познат и като Баба Черна или Църн ден, тъй като е запазено изискването коленото жертвено животно по възможност да е черно. Навсякъде е свързан с жертвоприношението на петел в семействата, в които има момчета в предбрачна възраст. Вероятно по аналогия, по-късно е започнал да се отбелязва и в къщи, където има момичета, и в които се коли черна ярка. Обикновено това става на прага на къщата, като кръвта на животното се използва за белязването на челата на момчетата в съответното домакинство. Самият петел също се коли от момче – „петелар“, което още не е имало полов контакт. С кръвта на петела се белязват и портите на къщите, като в някои райони над тях на пирон се забучва и главата му. Краката се хвърлят върху покрива на къщата, а перата се запазват. В някои селища от тях се правят т. нар. „колуни“ -своеобразни знамена за празника. Петелът задължително трябва да бъде сварен цял, след което месото му се яде от близки и роднини. Освен това ритуалният комплекс включва и безкръвна жертва (пита, намазана с мед), която също се раздава. Смисълът на тези действия е в тяхната апотропейна насоченост срещу безплодие и зли сили по отношение на бъдещите бащи. Цялата тази езическа ритуалност е адаптирана от православната църква към култа на Св. Евтимий, отбелязван на този ден, известен с покровителството си над децата.[16]

В Странджа (а също и в някои други райони на Източна България – Бургаско и Варненско) е запазена връзката на този празник с библейския мотив за цар Ирод, който заповядал да бъдат избити всички младенци, за да умре и Христос. По аналогия се пресъздава и легендата за нацапването на децата с кръв, за да бъдат представени за вече заклани и по този начин да бъдат спасени[17]. Версия на същата легенда пресъздава събирането на кръвен данък от турците. Циганолозите Марушиякова и Попов описват интересен неин вариант, разпространен някога и сред българите, но в наши дни запазен само сред групата дасикане рома в Габровско и Сливенско. „Някога турците – се разказва в легендата – вземали кръвен данък от всяко семейство и отбелязвали с червен знак вратите на къщите, от които вече са взели дете. В една циганска къща имали само една рожба, едно момче, и за да го спасят, заклали петел и намазали с кръвта му вратата, а турците видели знака и отминали“[18]. В този разказ логическият преход, който представя скриването, замаскирането на мъжката (момчешка) идентичност пред реална или въображаема опасност и замяната й с друга, личи най-ясно. Оттук до осмислянето му като ден на „другата“ идентичност остава само една крачка.

Следва да се отбележи, че Петльовден е един от празниците, който твърде рано се разпада като ритуален комплекс и почти изчезва от календарната система на българите още в началния процес на модернизация на обществото. Това негово ранно „разтваряне“ допълнително улеснява трансформирането му в ден, натоварен с нова символика. Вероятно завършването на този процес става към 1968 г., когато със смяната на църковния календар Св. Евтимий започва да се празнува на 20 януари, докато старият стил – 2 февруари остава запазена марка за хората, които в процеса на разпадането на традиционната култура вече са станали забележими, превърнали са се в субгрупа. Отбелязван вербално от хетеросексуалното мнозинство подигравателно и с насмешка, повече като антитеза на шумно пропагандирания ден на жената – 8 март, постепенно за хомосексуалистите в България той се превръща в „свой“, в „професионален“ празник.

Според донесенията на ДС, през 1962 и 1963 г. част от артистите от Оперетата се опитали да „завоалират“ официалното си афиширане под формата на нещо, което в годините на прехода би било определено като „хепънинг“. Става дума за своеобразно шествие, което тръгвало от Централна баня и стигало до Горна баня. Участниците в него носели и кофа с вазелин. Накрая на шествието сядали без гащи, ядели гевреци и се навеждали да събират нарочно разпиляната наоколо леблебия, правейки си същевременно солени шеги[19]. Ролята на кофата с вазелин като ритуален атрибут има важно значение в подкрепа на изложената вече хипотеза за трансформацията на Петльовден в нов тип „празненство“. В своя „Речник на българския жаргон“ Г. Армянов споменава екзонимите „вазелин“, „вазелинко“, „вазелинче“ като придобили популярност названия на хомосексуалистите именно в началото на 60-те години.[20]

* * *

Обособяването на хомосексуалистите като субгрупа със своя специфична субкултура става паралелно с еволюцията на българската медицинска наука, занимаваща се с проблема. През 1963 г. д-р Т. Бостанджиев за първи път в България създава сексологичен кабинет към Института по неврология и психиатрия, в предмета на чиято дейност влиза медицинското изследване на феномена. През 1972 г. групата специалисти около д-р Бостанджиев прераства в Институт по сексология. Подобен център е открит и в Пловдив в структурата на Висшия медицински институт в града[21]. Институционалното развитие и укрепване на този клон от медицината, занимаващ се с човешката сексуалност, съответства и на промяната на официалните научни постановки за феномена „хомосексуализъм“. Както свидетелства Мишел Фуко, този проблем се намира в предметната област на психиатрията от 1870 г., когато в своя статия немският сексолог д-р Вестфал за първи път дефинира научно проблема.[22] Това разбиране за хомосексуализма като за вид психическо заболяване се запазва като цяло в науката повече от век. В това отношение българската медицина в годините след Втората световна война следва утвърдените схващания от Сталиновия режим в СССР. Така заболяването „педерастия“ или „уранизъм“ е квалифицирано през 50-те години в типа психични заболявания, определяни като „Разстройства на волята“.[23] Тази постановка остава непоклатима в българската медицинска наука чак до началото на 80-те години. В най-популярния учебник по психиатрия за българските медицински институти от 1973 г. феноменът е поставен в графата „Полово извратени психопатии“ и е дефиниран като: „Извращение на половия инстинкт и неговата нормална насоченост към противоположния пол“[24]. Макар доминиращата до този момент теза да продължава да се поддържа, следва да се отбележи, че за първи път в подобно учебно пособие се отбелязва съществуването на спор в световната наука за природата на феномена. „Засега е преобладаващо схващането, че хомосексуализмът най-често е придобит – се казва в текста. В редки случаи половите перверзии и особено хомосексуализмът се дължат вероятно на конституционни и генетични фактори, но по този въпрос все още се спори“. Вече през 80-те години съветската, респ. и българската наука, започва да разглежда феномена многопластово. В предназначен за специализирана аудитория Справочник по психиатрия се акцентира върху разликите между „патологичните полови извращения и псевдоперверзиите, при които удовлетворяването на сексуалното влечение по извратен начин произтича от обективната невъзможност за нормален полов живот (изолация в еднополови колективи, принудителна сексуална абстиненция, физически недостатъци). При истинните перверзии половото влечение постоянно се реализира по извратен път и замества нормалния полов живот, представлявайки единствена възможност за полово удовлетворение“[25]. По отношение на основния дебат в световната психиатрия по проблема – за природата и лечимостта на феномена, споменатият справочник също отбелязва известна еволюция. В етиологията и патогенезата на хомосексуализма определено място заемат както наследствено-конституционни, биологически, в т. ч. и ендокринни, така и редица психогенни и социални фактори. „Вроденото извращение на половото влечение се среща сравнително рядко – се казва по-нататък в Справочника – Преди всичко то се появява в постнаталната фаза на човешкото развитие. При възникването му значителна роля принадлежи на микросоциалната среда“[26].

В края на разглеждания период мнението на официалната българска медицина в значителна степен се доближава до постановките в световната наука. Така в Ръководство по психиатрия, издадено през 1988 г., в което авторството в делът за сексуалните разстройства е дело на проф. Бостанджиев, са цитирани по-нови западни изследвания, свързващи хомосексуализма с наличието или липсата на специфичен мембранен антиген, т. нар. Н–У антиген, който е от особено значение за мъжката полова идентификация. В изследването се дава една твърде детайлна и диференцирана класификация на феномена. Тук той е включен в глава „Полови отклонения“ и раздел „Обектни девиации“. Те от своя страна включват три основни негови разновидности. Първата, според учения, е класифицирана като „транссексуална хомосексуалност“. При нея – се казва в Ръководството – лицето напълно се идентифицира с другия пол“. Втората разновидност е дефинирана като „Девиантна хомосексуалност по механизма на погрешното впечатване“. В нейната анамнеза се казва: „Лицето се идентифицира правилно със своя пол, но неговата полова роля е инвертирана и предпочита партньори от своя пол. Липсва стремеж да се променя телесния и гражданския пол“. Третата разновидност българският сексолог назовава „Девиантна хомосексуалност по механизма на девиантно изграден полов динамичен стереотип“. Той се характеризира с поведение, при което „половата идентификация и половата роля са нормално изградени, но е инверсирана психосексуалната ориентация“[27]. Всъщност става дума за т. нар. бисексуални, които в различни периоди и по различни причини сменят своята роля в сексуалното общуване.

Другият дискусионен момент, който се появява в медицинския дискурс за хомосексуализма в края на 80-те години, е по отношение съществуването на типични качества на характера на тези хора. Част от авторите застъпват тезата, че такива обективно не съществуват и че много от правещите впечатление начини на поведение са резултат от конфликтите им с обществото от позицията на аутсайдери[28].

Цитираните по-горе изследвания в областта на психиатрията и сексологията имат за цел не толкова да навлязат в медицинската анамнеза на феномена, а да илюстрират еволюцията на общото познание на обществото и в частност на науката за него, както и на отношението към проявленията му. Ако през 50-те години той категорично и еднозначно е дефиниран като заболяване, през 70-те вече се допуска колебание относно неговата същност, а в края на разглеждания период той се представя като граничен медицинско-социален проблем. Впрочем промяната на доминиращите тези в българската наука повтаря вече извървения път на световната. През 1973 г. Американската психиатрична асоциация първа изключва хомосексуализма като вид психическо заболяване от своето Диагностично и статистическо ръководство за психичните разстройства (DSM). В края на 70-те години това се прави и в някои други западни страни. Що се отнася до Световната здравна организация, едва през 1991 г. тя го изважда от Международната статистическа класификация на заболяванията и свързаните здравни проблеми (JCD – 10)[29]. През същата година двама американски учени – психологът Алън Пийз и генетикът Ен Мойр утвърждават тезата, че хомосексуализмът е генетична предопределеност и не е въпрос на избор[30]. Във всеки случай ясно е, че дебатът в световната наука продължава.

Отношението към хомосексуализма като към заболяване, считащо се обаче за лечимо, демонстрира не само официалната медицина, но и народната. Особено любопитно е описанието на феномена и препоръките за неговото лечение в тритомния труд на знахаря П. Димков, озаглавен „Българска народна медицина“. По-голямата част от това съчинение авторът е публикувал още в края на 20-те години, но след установяването на комунистическия режим делото е обречено на забрава. Едва в началото на 70-те години, поради сходство с езотеричните търсения на Л. Живкова той се сближава с нея, а според някои сведения дори и помага със своята нетрадиционна медицина да преодолее борбата си със смъртта през 1971 г.31 Това става причина постепенно да се превърне в приближен на цялото Живково семейство и делото му да бъде реабилитирано. През 1977 г. трудът му е допълнен и преиздаден, а самият той става изключително популярен. Наивизмът и схематизмът, с които авторът обяснява хомосексуализма, а и други социални феномени, са до голяма степен показателни за общественото съзнание и представи в този период. В своя втори том, посветен на болестите в детска и юношеска възраст Димков пише: „Най-вредни от всичко за душата и тялото са онанизмът, педерастията и лесбийството – те погубват много деца. За да предпазите детето от тези пороци, приучете го от най-ранни години към подходящ труд, възлагайте му задачи и не го оставяйте да стои в безделие“32. Още по-екстравагантно звучат рецептите му за „лечение“ на заболяването. В том трети на своя труд лечителят препоръчва: „Всяка вечер на тила и носа да се слагат торбички с хладък селски хлебен квасец, които се държат цяла нощ... Да се предпочита суровоядството и задължително преди обяд и вечер да се яде салата от суров кромид лук и магданоз по равни части, а след ядене да се изпива по една чаша вегетарианско вино, приготвено от сок от моркови, домати и грозде по равни части.“33 Цитираната „рецепта“, препоръчвана с лека разновидност и за лечение на онанизъм, достатъчно ясно илюстрира състоянието на разрешената народна медицина по това време. Впрочем, подобни „съвети“ компрометират целия труд на Димков, в който те съжителстват с разумни и рационални препоръки, съдържащи вековните знания на народа, придобити при борбата му с болестите.

* * *

Споменатата вече проява на софийските хомосексуалисти през 1963 г. е определена като „ярка и неприкрита проява срещу народната власт“, поради което режимът решава да им даде сериозен урок. През 1964 г. той организира групов процес срещу 28 хомосексуалисти. Преди обаче да се стигне до процеса, по нареждане на министъра на вътрешните работи Д. Диков в София и в страната е устроена масова хайка. Сред задържаните са тогавашният журналист в „Студентска трибуна“ А. Свиленов, импресариото на Е. Димитров – В. Андреев, артистът Г. Парцалев, поетът и преводачът Б. Георгиев и много други. Един от заловените споделя, че е арестуван за т. нар. „танц на пчеличката“, при който 24 годишният младеж е сядал последователно „в скута на няколко насядали в кръг голи мъже“. Намерението на режима е да бъде задържан и един от най-популярните по това време поп-изпълнители – Е. Димитров, но поради отсъствието му от страната в този момент, вероятно предупреден от съмишленици, му се разминава. Неговият текстописец и интимен приятел обаче, В. Андреев, прекарва два месеца в тухларните в кв. „Иван Вазов“34. „Разплитането на чорапа“ отвежда ДС и към по-високопоставени в обществото фигури, какъвто е Ч. Драгойчев, което налага размерите на чистката да бъдат ограничени. В спомените си Н. Генчев говори за този случай (но вероятно надценява значението му), като твърди, че според самия кардиохирург, неговата майка – Ц. Драгойчева, е ходила при Л. Брежнев, за да търси застъпничеството му35. Това обаче изглежда малко вероятно, тъй като рангът на Драгойчева по това време едва ли позволява директен контакт със съветския диктатор. Самата тя е върната след продължително отсъствие в Политбюро две години по-късно – през 1966 г. Твърде вероятно е обаче, българската Пасионария да е потърсила съдействието на Т. Живков за потулването на случая. Поради обществената значимост на друга част от замесените, те също са изключени от кръга на подсъдимите. В крайна сметка пред съда застават театрални и филмови дейци, служител в Главно управление на туризма, балетист от Концертна дирекция, теляк от Централна баня, журналист и др. За вещо лице по процеса е призован единственият български сексолог по това време – д-р Т. Бостанджиев. Както свидетелства самият той в свои интервюта 40 години по-късно, неговата теза пред съда е, че хомосексуализмът е вид психическо заболяване, което само по себе си е смекчаващо вината обстоятелство, отколкото ако бъде категоризирано като „разстройство на половото влечение“36. Осъдените на 2 до 5 г. затвор са поставени при лек режим и работят в тухларните до Южния парк. Както свидетелства един от тях – В. Андреев, в духа на това разбиране на медицината, с тях са извършвани експерименти за „оправянето“ им чрез инжектиране на мъжки хормони. Един от обектите на този експеримент е транссексуалният балетист И. Иванов, по известен с артистичния си псевдоним Жанет. Както обобщава Андреев, след провала на хормоналния експеримент, един от обектите, върху които той е упражняван заявява: „За хомосексуализъм и комунизъм лек няма“37. В духа на направените на процеса разкрития през следващите години в софийската Централна баня е окачено голямо табло със снимки на видни „лица с противоестествени прояви“38 и текст, предупреждаващ гражданите да се пазят от тях .

Независимо от дълбоките предразсъдъци и стереотипи за хомосексуалистите, битуващи като в науката, така и в българското общество като цяло, от 60-те години режимът все пак видимо „омеква“ в отношението си към тях. За тази промяна свидетелства д-р Т. Бостанджиев, който през 1968 г. подготвя изложение до ЦК на БКП, подписано и от професорите Шипковенски, Шаранков и Заимов, призоваващо в подготвящия се нов Наказателен кодекс хомосексуализмът да бъде изваден от кръга на престъпленията[39]. Работата по тази мащабна промяна на наказателното законодателство е възложена на приближения до Живков функционер Я. Радев. Той от своя страна оглавява експертна група от юристи, които имат за задача да проучат наказателната практика по различните видове престъпления и да предложат промени. Един от членовете на тази работна група – бъдещият професор М. Паликарски споделя, че със свои колеги е трябвало да анкетира и осъдени за хомосексуализъм, изтърпяващи леки присъди в тухларните в Нови Искър. Оказва се обаче, че колективният живот нощем, след приключването на вечерната проверка, за осъдените е не наказание, а изключително вълнуващо приключение. Опитвайки се рационално да си обясни това противоестествено влечение, той разпитва един от осъжданите неколкократно – 71-годишен мъж. Същият обаче му отговаря с трепет в гласа: „Знаете ли колко е сладко, гражданино следовател?“ – изчерпвайки по този начин и другите евентуални въпроси[40].

В крайна сметка подготвяната промяна влиза в сила през същата 1968 г. и гласи: Чл. 157 (1): „Който извърши полово сношение или действие на полово удовлетворение с лице от същия пол, като употреби за това сила или заплашване или използва положение на зависимост или надзор, както и с лице, лишено от възможност за самоотбрана, се наказва с лишаване от свобода от една до пет години, както и с обществено порицание.“[41] По-нататък (2) следват обичайните разпоредби за злоупотреба с малолетни и непълнолетни, „както и по отношение на лице, което не може да разбира свойството и значението на извършеното“. В следващите алинеи се очертава нов кръг хомосексуални прегрешения, подлежащи на наказателно преследване: (3) „Който върши хомосексуални действия открито и по скандален начин или по начин да подтикне другиго по пътя на извратяването.“, както и (4) „с цел да си набави имотна облага или с такава цел свожда другиго към такива действия, както и този, който чрез даване или обещаване на облага склони другиго към хомосексуални действия, се наказва с лишаване от свобода до три години и с глоба до шестстотин лева, като съдът може да постанови принудително заселване“[42]. Както е видно от текста, променени са някои от формулировките на престъпните състави, но максималните размери на предвижданите наказания остават същите, както в Наказателния закон от 1951 г. При това следва да се отбележи, че по същото време в някои други източноевропейски страни хомосексуализмът престава да бъде обект на съдебно преследване[43]. Не може да се отрече обаче, че цитираният текст представя една същностна законодателна промяна – ако в предния закон е достатъчно обстоятелството, че си хомосексуалист, за да бъдеш подложен на наказателно преследване, то тук се третират само случаите, когато тези прегрешения се извършват публично и по скандален начин. Всъщност тази промяна се вписва в цялостното нормиране на сексуалността при комунизма като нещо срамно и скрито, далеч от публичното пространство. Макар в сравнение с 50-те години издаваните за еднополово влечение присъди да са доста по-малки и да се ограничава кръгът от случаите, подлежащи на наказателно преследване, все още законът продължава да седи като „дамоклев меч“ над българските хомосексуалисти[44]. Тези разпоредби се превръщат в удобно средство за шантаж на ДС по отношение на стотици хора, държащи да запазят в тайна своята сексуална ориентация. Именно те стават лесна плячка на тайните служби на режима и са принудени да изпълняват едни от най-нечистоплътните поръчения, възлагани им не рядко по отношение на техни близки и роднини. В досиетата на голяма част от тях може да се прочете фразата: „Вербуван на база компраматериал“[45].

Следващият групов процес срещу хомосексуалисти се провежда през 1973 г., но той няма мащабите и ефекта на този от 1964 г. Отново обаче не към всички „меки китки“ отношението е еднакво. Докато част от тях, някои съдени, някои задържани при други поводи, се изпращат „на топло“, на част от елита този вид забавления са позволени. Както свидетелства рокаджията, популяризиращ себе си с артистичното име Ицо Петрофф, обширният апартамент на Ч. Драгойчев на бул. „Толбухин“ (дн. „В. Левски“) се превръща в своеобразен център на политически и културно по-издигнатите представители на тези среди. През 70-те и 80-те години на 2 февруари тук са канени театрални и филмови режисьори, артисти, въобще ВИП-персони от това време. При една от оргиите задачата на Петрофф била да заведе „свежа плът“ в дома на Драгойчев[46]. За обикновените хомосексуалисти по това време обаче обществените бани и тоалетни остават единствената възможност за подобни „забавления“.

По сведения на действащата през 70-те и 80-те години Специализирана група за борба с аморалните престъпления основните средища с национално значение за българските хомосексуалисти са Централна баня, както и тоалетните пред СУ, в Докторската градина и в градинката на ул. „В. Коларов“ (дн. „Солунска“) в София, Пловдивската гара, съблекалните на Варненския плаж, Хисарските и Красновските бани и др. Именно на тези и други места ДС улавя своите жертви понякога при доста унизителни за тях самите обстоятелства. Както свидетелства бившият следовател и по-късен народен представител Г. Дилков-Лорда в неговата мемоарна книга „Ченге-убиец“, част от контролирания от милицията криминален контингент също е привлечен в организирането в и около някои от обществените тоалетни на побоища над хомосексуалисти. Тази практика обаче е преустановена, след като един от нападателите е прострелян от нощен посетител на тоалетната в Докторската градина. Първоначалното разследване насочва Лорда и неговите колеги към офицера Г. Д. – слушател в Политическия факултет на Военната академия. „Заговаряше войничетата по гарите и ги склоняваше да прави с тях „френска любов“ предимно в и около композирани товарни вагони“ – пише той.[47] Методите на следователите обаче, както и направените разкрития, тласкат капитана към самоубийство. Преди това обаче, той оставя предсмъртно писмо – само по себе си впечатляващ документ за драмата на някои от тези хора. В него той отново заявява, че няма отношение към случката в Докторската градина през 1972 г. и моли семейството си да му прости. Много по-късно, през 1984 г. при сходни обстоятелства и отново на същото място търсеният извършител е заловен, но се установява, че става дума за високопоставен служител на режима и АБПФК48. От този момент с побоите на „педалите“ са натоварени някои от трениращите бойни изкуства в школите на МВР и ЦСКА, за които това става възможност за тренировка „на живо“. Този тотален натиск върху представителите на групата спомага за психологическото разколебаване на част от тях и по-лесното им вербуване от ДС. Именно по тези причини падането на режима през 1989 г. се посреща от немалка част от по-издигнатите членове на „гилдията“ със смесени чувства – от една страна с радост от прекратените преследвания срещу тях, но от друга с колебание дали двойната тайна – за тяхната ориентация и за тяхното сътрудничество с комунистическите тайни служби – ще бъде достатъчно добре запазена.

* * *

Реконструирането на взаимоотношенията между хомосексуализма и комунистическия режим в България представлява една ограничена проекция на цялостния дискурс за сексуалността по това време. Както вече стана дума, на нея се гледа като на нещо скрито и непозволено, като явление, запазено за компетенциите на властите и за експертизите на медицината. Това отношение към споменатите проблеми се отрази и до ден днешен се отразява на обществото като цяло и в частност на социалните и хуманитарните науки, занимаващи се с интимното пространство на човека. В България ретроспективното изследване на различните видове сексуалност е в своя зародиш. На практика то не се е състояло[49]. Горните страници представляват скромен опит да се представи малка част от „обърнатата табела“ на българското всекидневие в годините след Втората световна война. Те нямат претенциите да изчерпят проблема, а само да го дефинират. Поставяйки си обаче такива цели, не може да не се направи уговорката, че това е възможно само чрез неговото контекстуализиране. Става дума за разполагането му във времето, в което сексуалността е допустимо да бъде коментирана единствено като репродуктивна, в специфичния „маскулиноцентричен“ интимен свят на българина и в процеса на самоорганизиране на феномена. Само така той може да бъде не осъден и осмян, не оправдан и съжален, а просто разбран с намигване.

Михаил Груев е преподавател по съвременна българска история и етнология на етническите групи в СУ „Св. Климент Охридски“. Гост-преподавател и в Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“. Бил е гост-лектор в университетите в Мюнхен, Саарбрюкен, Белград и др. Автор на редица студии и статии на български, немски и английски език.

Коментари (8)

- 07-12-2009|dimi ginev

„Homosexualizum“ e bezmislitza. Terminut e „homosexsualnost“.

- 07-12-2009|Koлев  – Михаил Груев

„Фундаментален“ микс от софийски клюки, изрезки от жълти вестници и наукообразна терминология.“Гениално“ изследване на генезиса на педерастията и има ли тя почва у нас.Браво Груев.

- 09-12-2009|Златко

Да последваме напредничавия пример!

В Уганда е предложен „Законопроект срещу хомосексуализма“

Колев, бързо! Уганда те очаква!

- 14-12-2009|Хам  – Гинев, научи термините

Гинев, добре е, преди да пишеш коментари, да напривш справка в сериозни книги или речници. Хомосексуализъм и хомосексуалност са различни неща, но понякога се смесват. Поинтересувай се, не е задължително човек да е хомосексуален, за да разбира някои неща.

- 15-12-2009|николай

Много важен за мен текст – безкрайно съм благодарен на г-н Груев за огромния положен труд. Тук и там си подава главата амбивалентното отношение на автора към проблемите на хомосексуалните, личи си липсата на личен ангажимент и на съчувствие, но за мен не е фатално. Все пак му прави чест, че е положил толкова труд за изследване, което не го засяга пряко. Много благодаря. И моля вече да престанем с тези ужасни -ИЗМИ. Те все пак означават идеологическа принадлежност, която много малко гей българи споделят. Мнозинството от тях са аполитични и прикрити в средата си. ХомосексуалИЗМА се римува с комунизма и двете неща охотно се смесват в публичните дискусии от 1989г. насам, което е невежо и жалко.

- 16-12-2009|Анти  – Тъпа статия

А бе тоя човек, който е писал всичко това трябва да отиде на лекар! Това ли са проблемите на хората в днешно време?

РЕДАКТОРЕ ! ако толкова няма какво да пишете тук – по добре слагай по една гола кака да плакнем очите. На автора му предайте: 10 подобни статии да напише-пак никой няма да знае за него и никой няма да го запомни- за разлика от Калоянчев,Е.Димитров и т.н.

- 17-12-2009|николай  – в защита на г-н Груев

бих искал да кажа нещо в защита на г-н Груев. Ето упрекът срещу него, отправен от потребител „Колев“:

„Фундаментален“ микс от софийски клюки, изрезки от жълти вестници и наукообразна терминология.“Гениално“ изследване на генезиса на педерастията и има ли тя почва у нас.Браво Груев.“

На всички ще ни се налага да използваме анекдотични свидетелства за живота на хомосексуалните по време на тоталитарния режим, защото официални документи по въпроса е почти невъзможно да се намерят. Самият автор го е пояснил в статията си: „Именно поради това, част от съдържащите се в нея сведения не могат да не бъдат взети под внимание, разбира се с необходимата условност.“

В исторически период, в който заглушаването на хомосексуални гласове е било държавна стратегия, всеки случаен и неблагонадежден документ заслужава внимание, защото просто няма друго. Не можем да упрекваме рицарските компромиси на този текст – те са единствената ни надежда в търсене на изтритото минало. Сърдете се и на собствените си предци, защото във всяко родословно дърво има хомофобни мъже, които са допринесли към враждебната езикова среда, която от своя страна е натикала хиляди съдби в прикритие. Всяка употреба на думата „педеруги“ е индиректен жест на безсрамно агресивно „мъжествено“ заличаване.

- 17-12-2009|Златко

А може би е най-просто да кажем, че текстът на Михаил Груев – както и самият автор – изобщо не се нуждаят от нашата защита. Всяко време и място може да произведе само толкова и такива доказателства за собственото си съществуване, каквито ... може. Искаме или не, това е, което имаме, това е, което СМЕ – като българи, като обитатели на едно конкретно време и място. Текстът на господин Груев е огледало – може би не изваяно от планински кристал, може би мътничко, с оловна рамка, тук-там напукано, позацапано – но това е огледалото, с което разполагаме в момента, друго май няма (искам да кажа, сигурен съм, че има множество други, непознати за мен текстове по проблема, от други български автори – но в рамките на тази дискусия и този сблъсък на мнения това е единственият достоверен ориентир). Или, с други думи – лесно е да не харесваме този текст, да го обвиняваме в липса на фактологичност или задълбоченост, по принцип в каквото си поискаме. Също толкова лесно е да не харесваме всичко, което сме набедили да бъде собственото ни друго – било то хомосексуални хора, малцинства или хора с увреждания. Но рано или късно, ако имаме нещо в главите си и ни е дадено да прогледнем, ние ще открием, че нехаресването, отхвърлянето на всичко това, всъщност не е нищо друго, освен отхвърляне и нехаресване на самите нас, на самите себе си. Няма път напред без приемане на собствения образ, такъв какъвто ни го показва огледалото на момента, колкото и грозен, изкривен или просто безличен да ни се вижда той. Защото само по този начин получаваме шанса да получим някой ден едно по-добро, по-истинско, по-правдиво огледало. Отрицанието, в повечето му форми, не е нищо друго освен форма на самоизяждане ...

Впрочем, достатъчно. Спомням си, като студент присъствах на лекциите на една дама, която беше посетила университета някъде откъм митичните западни страни (това в 83-та, примерно), за да ни разправя нещо си за някакъв чичко, чието име започвало с „Хайде“ (или „айде“, за да звучи по-разбираемо на български). Та, на повечето ни въпроси след лекцията тя само се поусмихваше и отговаряше „You’ll see on your own ...“ Единственото, което май може да се добави към това е „... if you can“.

Лек ден на всички!

Рисковано предложение

Автор(и): Маргарет Талбот

На 11 януари в една съдебна зала в Сан Франциско беше открит забележителен съдебен процес, който по всяка вероятност е предопределен да стигне до Върховния съд. Пери против Шварценегерпоставя под въпрос конституционната съобразност на Предложение 8, онзи калифорнийски референдум, който през ноември 2008 отмени решението на Върховния съд на щата, според което беше разрешено на двойки от един и същи пол да се женят. Водещите адвокати на случая са доста невероятни съюзници: Теодор Б. Олсън, бившият главен прокурор при Джордж У. Буш и известен консерватор; и Дейвид Бойс, демократическият адвокат, който беше негов противник в случая Буш против Гор. Двамата повдигат амбициозен съдебен процес, който се различава остро от постепенните, тясно изплетени легални гамбити и предпазливия стил на водещите организации за гей-права, опитващи се да печелят щат след щат в битката за равенство при сключването на брак. Тимът Олсън-Бойс се надява да постигне съдебно решение, което ще промени съдебния и социален пейзаж в цялата страна — нещо с размерите на Браун против Образователния съвет или Ловинг против щата Вирджиния — решаващото постановление на Върховния съд от 1967, с което бяха отменени законите, забраняващи браковете между хора от различни раси.

Ако случаят Пери има успех пред Върховния съд, то това би могло да означава, че гей-браковете ще бъдат разрешени не само в Калифорния, но и във всички щати. Освен това, ако Съдът признае хомосексуалните като хора, които по нищо не се различават от хетеросексуалните що се отнася до брачното право, то ще стане трудно, ако не и невъзможно, да се поддържат каквито и да е други закони, поддържащи дискриминация срещу хората въз основание на тяхната сексуална ориентация. Но от друга страна, една евентуална загуба за Олсън и Бойс би могла да се превърне в значително поражение за цялото движение. Скоро след като Олсън и Бойс започнаха процеса, някои от водещите организации за гей-права — сред тях A.C.L.U., Human Rights Campaign, Lambda Legal, и National Center for Lesbian Rights — излязоха с декларация, осъждаща подобни усилия. Изгледите за победа при подобен съдебен случай според тях не са добри, защото „Върховният съд по правило не изпреварва нито общественото мнение, нито пък законите в повечето щати.“ Легалният прецедент, на който тези групи се позовават, е не Ловинг против щата Вирджиния, а Боуърс против Хардуик, решението на Върховния съд от 1986, което накара защитниците на каузата за гей-права да застинат, и с което бе подкрепен допотопния закон на щата Джорджия „против педерастията“. Изминах цели 17 години, преди съдът да склони да преразгледа въпроса, в случая Лорънс против щата Тексас, макар че по това време само 13 щата имаха закони „против педерастията“. Този път Върховният съд отмени тези закони с мнозинство от 6 : 3 и едно горчиво възражение от страна на Съдия Антонин Скейлия, който обяви, че Съдът се е присъединил към „хомосексуалното движение“, добавяйки, че „мнозина американци не желаят като партньори в бизнесите си хора, които са въвлечени в открито хомосексуално поведение, нито пък като скаут-ръководители за децата си, като учители в училищата или като наематели в домовете си. Те гледат на това като на защита на самите себе си и своите семейства от един стил на живот, който възприемат като неморален и разрушителен.“

Понастоящем само пет щата — Масачузетс, Вермонт, Ню Хемпшър, Кънетикът и Айова — разрешават на хомосексуалните двойки да сключват брак. (Пет други, включително Калифорния, имат закони, позволяващи брачен съюз или домашно партньорство, които отдават на двойките съответните предимства с изключение на наименованието — и обществената значимост — на брака.) От 1993 насам, когато Върховният съд на Хаваи изненада всички с решението, че вътрешно-щатската забрана на гей-браковете е дискриминационна, двадесет и девет щата прокараха допълнителни закони, забраняващи гей-браковете. (Повечето щати не бяха считали за нужно да издават експлицитно законодателство по този въпрос преди това). А през 1996 Конгресът прие — и президентът Бил Клинтън подписа — Закона за защита на брака — който определи брака като връзка, която се сключва между мъж и жена. Погледнато от тази страна, едно тепърва зараждащо се движение беше посрещнато със значителна ответна реакция.

Но налице е и една напълно противоположна по съдържание история, която говори за постепенно преместване на общественото мнение по посока приемане на еднополовите бракове. През 1993 само малцина американци бяха изобщо чували за нещо като „еднополови бракове“. Сега около 40% от американците вече поддържат гей-браковете, а повече от 50% поддържат брачните съюзи. Много повече хора поддържат днес гей-браковете, отколкото са поддържали междурасовите бракове по времето на Ловинг против щата Вирджиния, когато само 20% процента от американците са му симпатизирали.

Младите американци поддържат гей-браковете с поразително по-високи проценти, отколкото възрастните. Според едно изследване от 2009, направено от Тръста Пю, 58% от американците на възраст между 18 и 29 поддържат гей-браковете, в сравнение с 22% от американците на възраст 65 и повече. Но възрастовото разграничение пресича и някои идеологически граници. В едно изследване от 2008, 28% от младите евангелисти[50] под 30 години поддържат идеята за пълни права за двойките от един и същи пол, докато само 9% от по-възрастните евангелисти са на това мнение.

Патрик Игън, един политолог от Университета Ню Йорк, и Натаниел Пърсили, професор по право от Колумбийския университет, които се занимават с изследване на общественото мнение по въпроса за гей-правата, смятат, че след пет години мнозинството от американците ще поддържа идеята за бракове между хора от един и същи пол — в резултат на замяната на поколенията и онова, което Пърсили нарича „промяна на отношението“. Когато хората променят мнението си по този въпрос, те обикновено го правят по посока на равенството при сключване на брак. По-впечатляващите истории на промяна на позиции от последните години потвърждават този модел на поведение: Бил Клинтън, който каза, че е бил „неправ“ в противопоставянето си на гей-браковете; Дик Чейни — чиято дъщеря Мери е лесбийка, живееща заедно с партньорката си и две деца — който заяви, че „хората трябва да имат свободата да избират какъвто съюз пожелаят“; Джери Сандърс, републиканският кмет на Сан Диего, който през сълзи обясни на една пресконференция, че не може да погледне в очите дъщеря си — лесбийка — и другите като нея „и да им кажа, че техните връзки … са по-малко смислени от брака, който аз споделям с жена си.“

* * *

Ако Олсън и Бойс успеят да убедят съда, че фундаменталното право на брак включва и правото човек да се ожени за някой от същия пол, това ще ги доведе доста по-близо до окончателната победа. Освен това те искат да убедят съда, че сексуалната ориентация е подозрителна класификация, че гейовете и лесбийките са хора, подложени на историческа дискриминация, че те биват определяни чрез една характеристика, която „няма нищо общо с тяхната способност да допринасят за развитието на обществото“, и че са „политически безсилни“ — в този случай — да си извоюват равенство при сключването на брак. Този аргумент е по-заплетен. Макар че гейовете и лесбийките изгубиха при допитването в Калифорния, то дали може да се каже, че те наистина са политически безсилни? А освен това въпросът за това доколко хомосексуалността е нещо, което не подлежи на съзнателна промяна, е остро оспорван. А съдът още никога не е определял сексуалната ориентация като подозрителна класификация.

Засега Съдия Уокър, който беше назначен на длъжност през 1989, по времето на Буш-старши, заявява ясно, че желае да държи под око както по-висшите съдебни инстанции, така и историята. Той разреши съдебните дискусии да бъдат записвани на видео и да бъдат представяни всяка вечер по YouTube. (Олсън и Бойс поддържаха това решение, докато опонентите им го оспорваха с всички сили). Уокър би могъл да се основава преди всичко на юридически документи при вземането на решение, но вместо това той реши да допусне устни свидетелства по всякакви въпроси — започвайки с историята на брака, та чак до историята на анти-гей дискриминацията; от способността на гейовете и лесбийките да бъдат родители, до определения за това що е хомосексуалност. Бойс и Олсън са напълно доволни от този разширен подход. Те с нетърпение очакват разпитването на свидетелите. И за да подпомогнат процеса, те планират да въведат свидетелски материали от кампанията „Да за 8“, които адвокатите на противоположната страна разглеждат като поверителни. Сред документите те са намерили и едно писмо за събиране на средства от един „за-8“ активист на име Бил Там, в което се предупреждава, че ако „Предложение 8“ изгуби, „другите щати ще изпаднат в ръцете на Сатаната“, и че „всяко дете, докато израства, ще си мечтае да се ожени за някой от собствения си пол“.

Юридическият тим от другата страна се ръководи от Чарлз Купър, адвокат от Уошингтън, който наследи Олсън като заместник-главен прокурор при Рейгън, както и от Alliance Defense Fund, организация насочена против гей-движението. (Губернаторът Шварценегер отказа да защищава Предложение 8, оставяйки въпроса в ръцете на частни адвокати.) Купър ще защищава тезата, че Калифорния има интерес да подкрепя т. нар. „детероден брак“. Както Купър каза на съдията в една пред-процесна сесия през октомври миналата година, традиционното определение за брака е „било доминиращо във всяко цивилизовано общество през вековете“ и „все още доминира навсякъде по света, с изключение на пет американски щати и няколко чужди страни“. (Оттогава насам Португалия стана осмата страна, легализирала гей-браковете). С Предложение 8 калифорнийските гласоподаватели просто са защитили тази традиция. Един съд, следователно, „ не би трябвало да заключава лесно, че всички, който поддържат това гледище, са ирационални, невежи или лицемерни.“ В сърцевината на този случай „се намират две конкуриращи се разбирания относно институцията на брака, както и относно нейното основно предназначение“, обявява Купър. „Ние твърдим, че основното и определящо предназначение на брака е да се канализира естествената детеродна сексуална активност между мъжете и жените по посока на стабилни, продължителни съюзи с цел зачеване, изхранване и отглеждане на следващото поколение. Ответниците ни твърдят, че централното и конституционно гарантирано предназначение на брака е простото отдаване на правителствено признание на любовните, силно обвързани отношения между хората.“

Това детеродно определение на брака вече доведе до някои озадачаващи запитвания от страна на Съдия Уокър, както и до любопитни размени на реплики, като например следната:

СЪДЪТ: Последният брак, който аз изпълних, господин Купър, включваше жених на възраст 95, и булка на 83 години. Аз не изисквах от тези хора доказателства за това, че смятат да се ангажират в някакви детеродни дейности. Бихте ли ми подсказали дали съм пропуснал нещо?

Г-Н КУПЪР: Не, ваша Милост, не сте. Разбира се, че не сте.

СЪДЪТ: Освен това бих добавил, че това ми изглеждаше като много щастлива връзка.

Г-Н КУПЪР: Радвам се да чуя това.

Двойки от един и същи пол „не се размножават естествено“, настоява Купър. „Това е естественият резултат от сексуалната активност при двойки от противоположен пол“.

„Приемам, но размножаването не изисква женитба“, отговаря съдията Уокър, който отбелязва, че сутринта по радиото е чул, че 40% — „може ли това да е вярно?“ — от забременяванията се случват на неженени жени. Да, допуска Купър, това е тъжна статистика, но държавата все още не насърчава сексуалната активност между неженени хора — както и трябва да бъде, защото тя има „жизнен интерес“ да „насърчава отговорното размножаване“. „Политическото тяло в края на краищата трябва да поеме отговорността или част от тежестта“ — най-често чрез обществено подпомагане — при отглеждането на деца, чиито родители „не поемат тази отговорност по подходящ начин“. (Той не казва нищо по въпроса дали гейовете и лесбийките ще избягват тази отговорност по-често, може би защото множество гей- и лесбийски двойки минават през доста големи трудности, за да се сдобият изобщо с деца).

* * *

От месец юни насам движението „Равенство Калифорния“ изпраща агитатори в кварталите, които гласуваха в поддръжка на Предложение 8 и отчита, че те убеждават почти една четвърт от хората, с които се срещат. През уикенда преди Празника на благодарността[51] аз се присъединих към един тим от агитатори в Ориндж Каунти — един район от Лос Анжелис, който е доста консервативен. Шестнадесет души, повечето от тях в началото на двадесетте си години, се срещнаха в един парк в Хънтингтън Бийч. Младите гейове и лесбийки обикновено са най-силно мотивирани да работят по въпроса за брака. Както посочва Патрик Игън от Нюйоркския университет, „те се интересуват не толкова от свободата от дискриминация, колкото от свободата да бъдат като всички останали“. Игън нарича тяхната позиция „асимилационистка“.

Една сгъваема масичка беше покрита с картонени чаши, бутилки с вода и кутии с понички. Двама от младите организатори — Елизабет Аверса и Дейниъл Шад, стояха пред статив, покрит с големи листове хартия, на които бяха изписани указанията за работа. На един от тях беше изписано: „Характеризирайте ги: Симпатизанти, Нерешени, Противници“. Агитаторите бяха насърчавани да разказват лични истории — например за собственото им разкриване като гейове или лесбийки, или пък истории за хора, които са били засегнати от Предложение 8. „Разказвайте детайли, имена, представяйте дати“, инструктираше един друг лист. „Бъдете емоционални, запомнящи се.“

Аверса е енергична млада жена на 27 години, с късо подстригана кестенява коса, сив грим, джинси и спортно яке с качулка. „Емоционалността е много важна“, казва тя. „Ние искаме тия хора да си спомнят за разговора с вас и след една година, за това колко тъжни сте били поради факта, че не ви е разрешено да се ожените.“ Тя сочи към една млада жена в групата. „Джейми тук е сгодена за приятелката си.“ Групата ръкопляска. „Тя може да разговаря с хората за надеждите си да се ожени.“ Тя казва на съмишлениците си да търсят признаци за смекчаване по лицата на събеседниците: „някои от тях наистина ще ви изслушват и вие ще получавате усещането, че от тях отпадат отделни пластове.“

Аверса и Шад предупреждават останалите да махат слънчевите си очила когато се приближават до вратите на хората — „контактът очи в очи е изключително важен“. И им подсказват да задават много въпроси, защото понякога, когато хората биват запитани защо вярват, например, че гей-браковете ще навредят на децата им, те откриват, че не са подлагали възгледите си на сериозна проверка.

Аз бях включена в един и същи тим с Шад — обикновено изглеждащ мъж със сандали и торбести къси панталони. Отидохме с колата до един район с добре изглеждащи къщи в ранчо-стил, пред които по затревените дворове растат кактуси и други тропически растения. Почти всички къщи бяха украсени с някакви мотиви на тема жътва, а над много от тях се вееше американското знаме.

Само един човек отиваше до вратата — смяташе се, че двама души, появили се на вратата ви, разказващи са сексуалността си и смисъла на брака, е малко нещо прекалено — така че аз изчаквах на тротоара, докато Шад почука на първата врата. Появи се жена на около 60 години, с престилка на кръпки и произношение, подсказващо, че идва от Бруклин или Куинс[52]. Когато Шад й каза защо е дошъл, тя отговори: „Аз съм против това — и то много страстно.“

„Аз съм гей“, започна Шад, но жената го прекъсна.

„Хубаво е, че правиш, каквото искаш, но това си е твой собствен избор.“

Шад отговори: „За мен в това никога не е имало избор.“

Жената избърса ръце в престилката си и каза: „Аз имам внуци и съм им казала: ‚Никой от вас няма да ми става гей, но ако някой стане, аз ще направя всичко възможно да го върна обратно.‘„

Когато се върна при мен на тротоара, Шад каза: „Ще я отбележа като ‚Неубедима‘“.

След това ние почукахме на вратата на един мъж на име Питър, който също изглеждаше на около 60. Шад спомена думите „гей“ и „брак“ и ние чухме жената на Питър да съска изотзад: „Не говори с тия хора!“ Питър само леко извъртя очи, излезе на верандата и затвори вратата зад себе си. Жилав мъж в син пуловер и велурени мокасини, той беше разговорлив, но упорит. Шад направи въведението си: „Аз съм гей, и когато миналата година беше прокарано Предложение 8, за мен това беше огромен удар в лицето. Имах чувството, че приятелите и съседите ми казват, че моята любов не е същата като тяхната.“

Питър помълча, после каза: „Не мисля, че тя е различна.“

Шад го запита дали има гей-приятели. Питър отговори, че има. Когато Шад го помоли да назове някои от тя, Питър отказа — това не било негова работа.

Ако законът бъде променен, каза Питър, той щял да го приеме, но идеята, че бракът е нещо между мъжа и жената, била „една от основите на цивилизацията“. Чувахме как жената на Питър мърмори зад кухненския прозорец. „Няма да ги изпъдя“, каза той към нея. А после, към нас: „След сто години хората може би ще го приемат.“

Шад се усмихна: „По-скоро ще е.“

„Да“, каза Питър. „Продължавайте да надигате глас, отново и отново — и след няколко поколения може би ще го получите.“

Шад опита нещо друго: „Бракът, който споделяте с жена си … Сигурен съм, че от това са се породили много хубави неща —“

Жената на Питър затръшна кухненския прозорец и той въздъхна.

В една друга къща, жена от азиатски произход отвори само малък процеп в рамката на вратата. Обърна се и каза нещо на малко дете в къщата, а след това заговори на Шад така, сякаш и той е малко дете. „Разбира се, че гласувах за Предложение 8!“, каза тя. „Бракът е нещо между мъжа ижената.“

„Предполагам, че вие сте омъжена“, каза Шад. „Защо се омъжихте?“

Смисълът на този въпрос, обясни ми Шад, е да се накарат хората да признаят, че повечето от тях се женят не заради изгодите, и че следователно домашните партньорства са недостатъчни. Думата „женитба“ има значение, защото тя излъчва любов, докато „домашно партньорство“ не го прави. Институцията на брака, въпреки полезността й за наследяването на собствеността и осигуряването на законни деца, днес изглежда по-важна заради потвърждението, което тя дава на нашите отношения, заради освещаването на любовта. Но провокацията на Шад не заинтересува тази жена: тя му затръшна вратата. Аз почти й симпатизирах. Кой би искал да отговаря на такъв интимен въпрос, зададен от някой непознат на входа на къщата ви?

Няколко от разговорите протекоха по-гладко. Шад срещна един мъж на 74, който беше „раздвоен“ по въпроса за гей-браковете — оказа се, че той има син-гей, и след като те разговаряха приятелски в продължение на няколко минути, човекът обеща да размисли повече по темата. Личната връзка се оказа решаваща. „Нямаше да успея да го достигна, ако не беше синът-гей“, каза ми Шад.

* * *

Може би случаят Пери има по-добри шансове, отколкото скептиците са склонни да допуснат — като се има пред вид, че общественото мнение днес е по-силно в подкрепа на гей-браковете, отколкото е било онова в подкрепа на междурасовите бракове по времето на процеса Ловинг. Но през 1967 само 16 щата, повечето от тях в дълбокия Юг, са имали закони против смесените бракове, докато днес 39 щата имат закони против гей-браковете. Но на това може да се отговори, че щатските закони често са остарели: Южна Каролина и Алабама например не са се отказали от законите против смесените расови бракове чак до 1998 и 2000 година, съответно. А кой би твърдял на сериозно, че Върховният съд е трябвало да изчака с решението си докато Южните щати бъдат готови за него?

Може би променящите се „стандарти на благоприличие“ по отношение на хомосексуалността са дали на Олсън и Бойс едно ключово предимство пред противниците им. Общественото мнение е достатъчно променено, така че много анти-гей изказвания вече не могат да бъдат правени публично. „През ранните 90 години, адвокатите, защищаващи традиционното семейство, бяха склонни да изтъкват тези много общи анти-гей аргументи“, казва Томас Кек от Университета Сиракуза, но в наши дни това е много по-трудно, а понякога дори вреди на защитниците на традиционното семейство.

Например, един от аргументите, използвани постоянно извън съдебните зали, е че разрешаването на хомосексуалните бракове ще навреди на хетеросексуалните. В предварителните изслушвания, Съдия Уокър непрекъснато питаше Чарлз Купър — адвокатът, защищаващ Предложение 8 — как точно става това. „Моля ви да ми кажете“, каза той накрая, „по какъв начин всичко това ще навреди на браковете при различните полове.“

„Добре“, каза Купър.

„Отлично“, каза Уокър. „Е, нека поне веднъж да заиграем в едно и също поле.“

Настъпи пауза — за хората в съдебната зала тя изглеждаше много дълга, макар че сигурно продължи само няколко секунди. А след това Купър отговори: „Ваша Милост, отговорът ми е: Не знам. Наистина не знам.“

Маргарет Талбот е американска журналистка и сътрудничка на списание Нюйоркър.

Коментари (2)

- 04-09-2010|Златко

На 4 август 2010 Съдия Уокър издаде окончателното си решение: „Предложение 8 е анти-конституционно и се отменя с това съдебно решение.“

Първата битка е спечелена, войната със сигурност продължава. Онези, които се интересуват от повече подробности по темата, могат да намерят всички легални документи, плюс видеозаписи, на следния сайт:

http://www.marriagetrial.com/

(Всички видеозаписи на този сайт са възпроизведени от актьори — това не са записи от оригиналния съдебен процес, а техни документални видео-репродукции).

- 23-08-2012|Веско

Принципно бракът се санкционира и регулира от държавата в ролята й на представител на обществото, понеже се приема, че самото общество има интерес в брачната институция. В този ред на мисли, дискусията тук е само дали държавата трябва да признае и съюза между гей партньори като брак, понеже извън това редица религиозни деноминации и други институции могат да санкционират такава връзка.

В случая обаче брачната институция санкционирана от държавата дава редица привилегии (и задължения) на влезлите в нея, които отразяват интереса на обществото, който се състои в създаването на нови членове. Такава например привилегия е наследяването на социалните осигуровки при смърт на единия съпруг, като корените на тази привилегия следват социалния модел, в който само единия съпруг работи и осигурява доход за семейството, докато другият се занимава с отглеждането на децата. Обществото в лицето на държавата е преценило, че в такава ситуация всички членове солидарно поемат издръжката на преживелия съпруг (социални и медицински осигуровки, пенсия и т.н.) не поради друга причина, а заради евентуалното поколение.

При съюза между гей двойки обществото по дефиниция няма интерес, който да защитава (поради невъзможността на този тип връзка да произведе нови членове на обществото), поради което респективно няма причина държавата, като изразител на интереса на обществото, да санкционира връзката им по един или друг начин, както и да им гарантира съответните на брачната институция привилегии.

Следва да се отбележи, че тази аргументация адресира само частта на дискусията третираща пола на партньорите, тъй като промяна в брачната институция би могла да бъде търсена и в други насоки от заинтересувани лица, като например брой на партньорите (напр. брачна полигамия), и дори още по-нестандартни форми (напр. овчар с любимата му козичка и т.н.)

Когато „Ню Йорк Таймс“ излезе от килера…

Автор(и): Чарлз Кайзер

Ако сте роден след 1970, мисля си, е почти невъзможно да си представите какво беше усещането да се отвори Ню Йорк Таймс Мегъзин в онази неделя през януари 1971, и да се открие „Какво означава да бъдеш хомосексуален“ – една дълбоко лична и красиво написана статия в защита на хомосексуалността.

Нищо такова не беше се появявало когато и да било преди това във вестник като Таймс. Бях млад студент в Колумбийския университет в Ню Йорк, когато се появи статията на романиста и журналист Мърл Милър и без съмнение бях купил Тйамс от някакъв киоск още в събота вечерта. Но със сигурност не споделих очарованието си от статията с никой от колегите си в неделя сутринта.

Бях осъзнал интереса си към други момчета още в тийнейджърските години, дори и още по-рано, но винаги бях приемал, че преминавам през някаква „фаза“ – защото така ни учеха по онова време, да не допускаме възможността, че може би сме засегнати от нещо, което ще ни осъди на „перманентно негърство сред мъжете“, както деликатно беше се изразил Джоузеф Епстийн в Харпърс, малко преди Милър да напише отговора си на неговата статия.

Шест месеца преди появата на статията на Милър, яростните тийнейджърски хормони, в съчетание с удобен шанс, най-после бяха ме довели до преживяването на първия ми зрял хомосексуален опит. Случи се в Авиньон, докато карах Лайънъл и Дайана Трилинг из френския юг. (Както подобава на истински нюйоркски интелектуалци, никой от двамата не притежаваше шофьорска книжка). Една нощ, след като великият критик и съпругата му се бяха оттеглили след вечеря, аз отидох с колата на градския площад в Авиньон, където множество млади хора се въртяха около десетки музиканти, актьори и всякакви други импровизирани изпълнители.

Знаех точно за какво бях отишъл и много бързо открих млад французин, който изглеждаше готов да утоли любопитството ми. Но тъй като никога преди това не бях вършил нещо такова, изминаха около 45 минути в игра на криеница, докато накрая успяхме да си кажем „bonsoir“. А след това незабавно се съгласих да закарам и двама ни до неговия апартамент. По пътя узнах, че той притежава магазин за грамофонни плочи заедно с любовника си, който пък бил на почивка в Мароко.

Първият ми зрял хомосексуален опит беше изключително щастливо попадение: французинът беше млад, мил, страстен и нежен, и когато седяхме един до друг на кушетката в апартамента му, първото нещо, което направи, беше да положи глава в скута ми. Останах при него поне два часа и дълго време след като бях го изтощил напълно, все още не ми се искаше да си отида.

Това бяха най-възбуждащите и удовлетворителни два часа в дотогавашния ми живот. И въпреки това, когато най-после си отидох, първата ми мисъл беше, „Е, хубаво, най-после си начесах крастата. Сега вече мога да се върна към момичетата!“

Няколко седмици по-късно, когато бях се върнал в Лондон, където прекарвах остатъка от лятото, намерих в парка някакъв отвратителен човек и преживях с него нещо силно отблъскващо. Това доведе до девет месеца на пълно въздържание от секс. Беше през времето, в което се появи статията на Милър и за мен тя беше дар Божи. Макар че по това време вече може и да съм гледал на себе си като на бисексуален, все още бях много неопределен относно това коя от двете страни в голямото сексуално разделение ще избера в края на краищата.

Като всеки човек в това положение от 1971, вече знаех какво ще се случи ако по някое време разкрия себе си публично като хомосексуален. Както Милър беше написал в послеслова към статията си, скрито хомосексуални доктори и терапевти са му казвали, че откриването им ще доведе до загуба на пациенти; адвокати биха изгубили практиките си; писатели биха изгубили читателите си, ако…

Бях израснал през петдесетте и шестдесетте, когато на практика единствените публични хомосексуални личности в Америка бяха Джеймс Болдуин, Алън Гинсбърг, Гор Видал и (бисексуалния) Пол Гудман. По телевизията нямаше гей-образи (ако не се броят Пол Линди и Валентино Либеръс, нито пък политици, подкрепящи гей-правата (а още по-малко такива, които бяха се разкрили публично сами), нямаше и новинарски предавания, чийто тон да е по-различен от онази злощастна статия от Ню Йорк Таймс от 1963, която носеше следното заглавие:

Нарастването на откритата хомосексуалност в града предизвиква широка загриженост

Статията съобщаваше, че „присъствието [в Манхатън] на може би най-голямата хомосексуална общност в света, както и все по-засилващата се нейна откритост… се превръща в обект на засилваща се загриженост сред психиатри, религиозни лидери и полиция“. Статията – появила се в бастиона на американския либерализъм – обявяваше, че „старата идея, усърдно разпространявана от хомосексуалисти, че хомосексуалността е вродена, нелечима болест, е опровергана от модерната психиатрия, по мнението на множество експерти. Тя може да бъде и предотвратена, и лекувана, казват тези експерти“.

Тази конвенционална мъдрост по онова време беше неразделна част от почти всеобщите предразсъдъци срещу хомосексуалните хора – идеята, че единствената здрава гей-личност е онази, която отчаяно се опитва да стане „правилна“. Джоузеф Епстийн беше просто първият човек, който изказа открито този предразсъдък след Стоунуолските бунтове от 1969 – с една грубост и пристрастност, която изглежда шокираща четиридесет години по-късно. Трябва да се помни, че тази статия се появи в Харпърс, когато списанието се издаваше от Уили Морис, един от южняшките герои за либералните писатели навсякъде – включително и за Милър. Самият Милър в никакъв случай не беше единственият човек, който смяташе, че Харпърс е „едно от най-добрите, а може би и най-доброто, списание в страната“.

1970 година маркира първия момент, в който трима кандидати от Ню Йорк за Сената на САЩ бяха подкрепили предложения за конституционни права за гей-хората, както и за отмяна на закона против „содомията“, според който хомосексуалната любов беше престъпление. Но въпреки това, дори и през 1978, Джеф Грийнфелд – бивш спийчрайтър[53] на Роберт Кенеди – написа един cri de Coeur[54] в манхатънското, много либерално, списание Вилидж Войс, озаглавен „Защо гей-правата се различават от всички други права?“ Грийнфийлд оспорваше яростно проектозакона на Нюйоркския градски съвет, според който трябваше да се премахне трудовата дискриминация, основаваща се на сексуална ориентация – и който, поради силната опозиция на католическата църква, нямаше да бъде прокаран чак до 1986. Грийнфийлд писа, „Не е отрицание на някакво фундаментално право да получиш отказ за повишение заради приятелите си“, и нарече борбата за антидискриминационни закони в полза на хомосексуалните „отклонение от работата в полза на политическата и социална справедливост“. Това, разбира се, беше точно обратното на истината.

Милър беше идентифицирал причините, поради които анти-гей предразсъдъците се съхраняваха така упорито сред някои либерали:

Хомосексуалните, за разлика от чернокожите, не могат да се осланят на никакво чувство за вина от страна на либералите. Доколкото мога да преценя, такива чувства просто не съществуват. Напротив, повечето хора от всички политически направления изглежда се чувстват твърде неуверени в собствената си сексуална идентификация, за да бъдат позициите им други освен отбранителни. Страхливи. А може и хомосексуалността да е заразна. Опитайте се да докажете, че не е.

Действително, никой не изглеждаше толкова уплашен от хомосексуалността, колкото Джоузеф Епстийн. В края на статията си той пишеше, „самият аз съм напълно неспособен да се помиря с нея“. Беше отвратен от „брутално простия факт, че двама мъже могат да правят любов един с друг“. И завършваше със заключението, че „нищо не би могло да ме натъжи повече от това някой от синовете ми да стане хомосексуален“. И макар да не го произнасяше открито, заключението, до което стигнаха много хора, беше, че дори един син със склонност към самоубийство би го направил по-малко нещастен от хомосексуалния син.

Епстийн беше класически пример за онова, което терапевтът Джордж Уайнбърг идентифицира като „хомосексуалния проблем“ в Обществото и здравият хомосексуален човек, революционната книга, която той публикува през 1972. Уайнбърг писа, че това е проблем на „осъждащата разновидност на човешкото съществуване“. Изключителното в случая беше бързината, с която хората от психиатричната професия застанаха зад просветеното гледище на Уайнбърг – само две години след публикацията на книгата му. Това беше много по-бързо, отколкото Милър и почти всички други бяха смятали за възможно.

На 15 декември 1973 съветът на Американската психиатрична асоциация (АПА) обяви, че е гласувал с тринадесет срещу нула гласове за премахване на хомосексуалността от списъка на психическите смущения. Декларацията моментално се превърна в новина от пръв порядък по заглавните страници на Ню Йорк Таймс и вестниците из цялата страна. Дори за мнозина гей-активисти това беше пълна изненада. До средата на 1960-те повечето от тях бяха приемали автоматично, че хомосексуалността е психическо заболяване.

Бях на 23 когато АПА обяви решението си. Четири десетилетия по-късно все още си го припомням като момент на върховно изживяване на собствените права. Може би именно това решение на АПА беше нещото, което позволи на моето поколение – както и на онези, които го последваха – да си създаде положителна представа за самото себе си, толкова различна от онази на повечето гей-мъже отпреди 70-те години. За някои промяната беше се получила дори и по-рано – още по времена Стоунуолските бунтове от юни 1969.

„Гей-сила!“, възкликна Алън Гинсбърг в деня след бунтовете. Вътре в хотел-ресторанта „Стоунуол“, той беше открил, че „момчетата бяха толкова готини – тя бяха изгубили онзи наранен изглед, който имаха всички педали допреди десет години“. Милър беше забелязал същото в по-младото поколение около 1971: „Все още не съм сигурен, че става дума за истинска революция“, писа той, „но при всички случаи имаше бунт, а за хиляди млади хомосексуални хора, а и за някои не толкова млади, с тихото отчаяние… е свършено. Те не са нито тихи, нито отчаяни“.

Усещането за щастие и диво освобождение, което толкова много от нас – първото поколение свободни гей-мъже – бяха изпитали през 70-те години, стигна до катастрофално прекъсване през юли 1981, когато една статия в Ню Йорк Таймс обяви появата на някаква странна и необичайно вирулентна нова болест – все още неидентифицирана – чиито жертви бяха най-вече млади гей-мъже. В продължение на повече от едно десетилетие – преди да бъдат открити лекарствата, които евентуално щяха да я направят управляема, поне за повечето ѝ жертви в Америка – ние живеехме в ужасяващо време. Епидемията от СПИН щеше да покоси голяма част от моето поколение, убивайки мнозина от най-творческите му членове още преди да стигнат до 40 години. Собственото ми предположение е, че измряха около половината от нас в Ню Йорк и Лос Анжелис, а може би и още по-голяма част в Сан Франсиско. Ситуацията беше направена още по-тежка от президента Роналд Рейгън, който пое мандата си в същата година, в която епидемията беше открита – но дори не произнесе думата СПИН чак до седмата година от президентството си.

И въпреки всичко, въпреки травмата, тази отвратителна болест щеше да има и множество положителни ефекти. Повечето хора от професиите (включително и аз самият) все още не бяха излезли от килера към края на 1970-те, поради продължаващия страх от това как ще бъде възприета една такава декларация по работните им места. През 70-те години аз работех вНю Йорк Таймс. По онова време главният му редактор беше известен хомофоб. А. М. Розентал, който беше управителен, а по-късно и изпълнителен редактор на вестника, беше отказал да даде на Уолтър Клемънс позицията на ежедневен литературен критик след като беше узнал, че той е гей. А на самата дума гей по време на неговия режим беше позволено да се появява във вестника само в кавички. (Статията на Милър беше публикувана след като Розентал беше станал управителен редактор, но преди неделното издание да попадне под негов контрол – една промяна, която се получи когато седмичният и неделният отдели на вестника бяха обединени през 1976).

В годината преди да бъде открита епидемията от СПИН, във вестника все още нямаше нито един открито хомосексуален репортер или редактор в новинарската секция. Едва след СПИН стана очевидно за всички, че има гей-хора във всяка професия и всяко направление от живота – от актьора Рок Хъдсън до известния антикомунист Рой Коън.[55]

В апогея на епидемията в Ню Йорк Таймс се получи драматична промяна в отношението към гей-служителите и гей-темите. Това стана когато Макс Франкел наследи А. М. Розентал като изпълнителен редактор през 1986. Почти веднага Франкел обяви публично за всички свои гей-колеги, че „дали те биха желали да бъдат открито хомосексуални или предпочитат да се чувстват по-спокойни без да правят хомосексуалността си публично достояние, а може би и напълно тайно гейове или лесбийки, си е тяхна собствена работа, по същество, а не моя“. Също така той бързо разшири представянето на гей-теми във вестника.

Промените бяха затвърдени през 1992, когато Артър Зулцбъргър беше наследен като издател от сина си, Артър Зулцбъргър младши. Младият Зулцбъргър беше дете на шестдесетте, който беше направил понятно за всички, че няма да толерира дори и нотка на предразсъдък срещу който и да било гей репортер или редактор. Едно десетилетие по-късно новият издател беше одобрил съществена промяна в отдела за „Сватби и празници“, така чеТаймс се превърна в един от първите вестници, които оповестяваха гей-съюзите – цели девет години преди гей-браковете да станат законни в Ню Йорк.

Докато пиша тези бележки, новината за решението на тричленната съдийска комисия от Сан Франсиско, с което се обявява за незаконно Предложение № 8, което досега забраняваше гей-браковете в Калифорния, се разпространява мълниеносно из Интернет. Това е третата голяма победа за гей-движението, идеща откъм федералните съдилища. Първата бешеРомър срещу Еванс, през 1996, когато Върховният съд отхвърли едно законово допълнение от Колорадо, чрез което би станало възможно да се забранява защитата на гей-хората срещу дискриминация.

Втората и най-важна беше Лорънс срещу Тексас. Обявена на 26 юни 2003, тя обяви за незаконни каквито и да било „анти-содомитски“ закони в страната – закони, чрез които нашият начин на правене на любов беше обявяван за престъпление още от самото пораждане на републиката.

Не знам дали сегашният Върховен съд ще потвърди решението от Калифорния в полза на брачното равноправие, или може би ще ни се наложи да изчакаме още двадесет години преди базисното право на брак бъде разширено, за да обхваща гейовете и лесбийките в страната. Но пък знам следното: последните четиридесет години бяха най-доброто време за хората като мен, от ерата на Аристотел насам.

Чарлз Кайзер е американски автор, журналист и блогър. Книгите му включват заглавия като 1968 in America и The Gay Metropolis, която е отличена като New York Times Book Review Notable Book.

Коментари (1)

- 08-10-2012|кирил кръстев – Тъмнобудновнимателно

Струва ми се, че смисълът на думите е все още недостатъчно осъзнат от Свободомислието, щом, както в случая, то ги използва като смокинов лист. И още веднъж се убеждавам, че ограничената от самите нас Свобода започва от, и свършва с тях. Тезата на Чарли Кайзер е с предпазливо повдигнато „на високо“ качество, но си остава един словесен продукт, който едва ли ще отприщи масово потребление на утехата, че правото на избор започва в Рая. Кротко и кратко: Налага се да се съгласим и приемем, че несъвършенството е един от скрижалите на райското целомъдрие. Щом веднъж ни е прогонил така гневно от там, Бог сигурно не изгаря от желание да ни съди. И е някак жалко, че не го прави (може би заради безкрайното разнообразие на вкусовете ни). Защо тогава, се срамуваме така смокинолистно от биологичните несъвършенства на глинената си същност? Който очаква отговор на този въпрос – нека чака зова на йерихонските тръби. Останалите да действат обратно.

Отношението на студентите към хомосексуалността

Автор(и): Иван Евтимов

Хипотези и извадка

Един спонтанно възникнал спор между студенти на тема трябва ли да има „гей парад“ в София, доведе до идеята за провеждане на изследване, което да провери нагласите на студентите към хомосексуалността.

Изследването се проведе от първокурсници, слушащи лекции по „Увод в социологията“ в НБУ и от студенти трети курс в катедрата по библиотекознание към Софийския университет.

Използвахме двустепенна гнездова извадка като на първата степен се избираше специалност, а на втората курс и в курса се анкетираха всички присъстващи на дадена лекция.

Бяха анкетирани 579 студенти от двата университета като съзнателно не отбелязвахме в картите университета, специалността и курса, тъй като преценихме, че поради сравнително малкия брой анкетирани, един сравнителен анализ по тези признаци би бил некоректен и може да предизвика тенденциозни коментари.

Това, от което се интересуваме е отношението на студентите изобщо към хомосексуалността, както и връзката между авторитарните и либерални нагласи и нагласите към хомосексуализма.. В хипотезата на изследването определихме най-важните проблеми, с които се свързва отношението към хомосексуалните, а именно проблемът с законодателството и по-конкретно брачното законодателство и проблемът с техните граждански права – да имат същите свободи като останалите граждани и правото на хомосексуалните да упражняват всички професии.

Преценихме, че нагласите към хомосексуалните ще се проявят най-ясно във връзка със следните теми: кои отношения се намират за по-приемливи – гей или лесбийските, доколко приемливи и неприемливи се оценяват хомосексуалните отношения, как се оценява гей и лесбийската култура, как се характеризира гей парада, как се гледа на приятелството със хомосексуални и как биха реагирали студентите ако тяхното дете има хомосексуална ориентация.

Тръгнахме и от резултатите, получени при изследването на Адорно (1) за авторитарната личност. Това изследване показва съществуването на силна корелация между авторитарните нагласи и неприемането на хомосексуализма. Ето защо предвидихме въпроси, проверяващи авторитарните нагласи към различни групи от обществото ни.

Как се определя хомосексуалността

В хипотезата допуснахме, че отношението към хомосексуалните е силно повлияно от предварителните убеждения за причините и природата на хомосексуалността. От литературата на тема хомосексуалност, подбрахме осем най-често срещани изказвания за хомосексуалните и помолихме анкетираните да определят кое съждение е най-близко до тяхното мнение. Получихме следните резултати:

1

Хомосексуалността е вродено физическо и емоционално привличане към представители на собствения пол.

36,6

2

Хомосексуалността е резултат на съзнателен избор.

22,1

3

Хомосексуалността е психическо заболяване

9,3

4

Хомосексуалността е мода

7,4

5

Хомосексуалността е резултат от родителско нехайство и неправилно отношение с децата. Момчетата стават хомосекуалисти, когато майката е властна и обсебваща спрямо сина си, а бащата е отдалечен и враждебен образ.

5,7

6

Хомосексуалността се развива като резултат на психическа травма, причинена от насилие в детството

5,4

7

Хомосексуалността е начин природата да изолира хората с дефектно ДНК и те да нямат деца;

2,2

8

Хомосексуалните мъже са педофили.

0,7

9

Не мога да преценя.

2,6

92,0

Най-голям процент са избрали мнението „Хомосексуалността е вродено физическо и емоционално привличане към представители на собствения пол“ – 36,6 %. Следващото най-често избирано мнение е „Хомосексуалността е резултат на съзнателен избор“ – 22,1 %. Останалите са избрани от значително по-малък процент като мнението, че „Хомосексуалните мъже са педофили“ е избрано само от 0,7%. Поради тази причина изключихме това мнение от по-нататъшен анализ.

Връзката между избраното мнение и останалите отговори се разглеждат в подробния анализ на резултатите. Тук ще се ограничим с основните изводи.

Резултати

По въпроса кои отношения се по-приемливи, мненията са разделени почти по равно.

Намират за приемливи хомосексуалните отношения 27,8% и ги осъждат 32,6%. Същевременно много по-приемливи се оценяват лесбийските отношения, отколкото гей отношенията

Кои отношения ви се струват по-приемливи?

Брой

Процент

Намирам и двете за еднакво неприемливи.

189

32,6

Намирам и двете за еднакво приемливи.

161

27,8

Лесбийските отношения са по-приемливи.

152

26,3

Гей отношенията са по-приемливи.

16

2,8

Нямам мнение.

61

10,5

Общо

579

100,0

Кои отношения ви се струват по-приемливи?

Оказва се, че малко над половината от изследваните са запознати с гей и лесбийската култура.

Запознати ли сте с гей и лесбийската култура

Гледал съм филми;

37,7

Чел съм литература;

21,1

Слушал съм музика;

8,6

Посещавал съм изложби.

4,5

Запознати ли сте с гей и лесбийската култура?

Брой

Процент

Да

308

53,2

Не съм запознат.

271

46,8

Общо

579

100,0

Запознати ли сте с гей и лесбийската култура?

Познаването или не на гей и лесбийската културата не оказва голямо влияние върху оценката. Повечето от студентите я приемат, докато 27,8% я отхвърлят като антикултура.

Общо

Брой

Процент

Като част от културата на обществото.

245

42,3

Като антикултура.

161

27,8

Не мога да преценя..

173

29,9

Общо

579

100,0

Как оценявате тази култура?

Когато става въпрос законът да дава право на хомосексуалните да сключват брак и да отглеждат деца само 23,7% одобряват тази възможност. Още 28,5% приемат хомосексуалните да сключват брак, но не и да отглеждат деца и 26,8 са против законовото уреждане на хомосексуалния брак.

Според Вас:

Брой

Процент

Законът трябва да гарантира правото на гей и лесбийките да се женят и да имат деца.

137

23,7

Законът трябва да гарантира правото на гей и лесбийките да се женят, но да нямат деца

165

28,5

Законът трябва да забранява на гей и лесбийките да сключват брак.

155

26,8

Не мога да преценя.

122

21,1

Общо

579

100,0

Степента на приемане или отхвърляне на хомосексуалните проличава най-силно при готовността на студентите да разрешават или забраняват някои професии за тези хора.

Близо 62% от студентите са склонни да забранят някоя професия като най-големи подозрения към хомосексуалните се изпитват, когато става въпрос за професии, свързани с възпитанието и отглеждането на децата.

Бихте ли забранили някоя професия за гейовете и лесбийките?

Брой

Процент

Бих забранил някоя професия.

358

61,8

не бих забранил нито една професия.

221

38,2

Общо

579

100,0

Бихте ли забранили някоя професия за гейовете и лесбийките?

Бих забранил:

да стават възпитатели в детските домове

37,1

да стават учители

28,8

да служат в армията

19,9

да стават политици

16,1

да стават лекари

0,9

всички професии

0,9

да стават полицаи

0,5

да стават хигиенисти

0,2

Връзката между авторитарните нагласи и отношението към хомосексуалните проличава в склонността на студентите да изолират определени групи от населението в лагери. Преди всичко, прави впечатление високият процент на студентите с авторитарни нагласи.

Бихте ли изолирали някои групи от населението в лагери?

Брой

Процент

Ще изолирам някоя група.

385

66,5

Нито една група не трябва да бъде изолирана в лагер;

194

33,5

Общо

579

100,0

Бихте ли изолирали някои групи от населението в лагери?

Антисемитските настроения не са много разпространени, но все пак ги има. Сравнително нисък е процентът на студентите, настроени враждебно към българските турци. Най-голям процент от студентите са настроени отрицателно към ромската общност. Данните отразяват реалното напрежение, което съществува между българи и роми. Веднага след ромите, най-голям е процентът на отрицателно настроените към хомосексуалните.

Кои групи от населението бихте изолирали в лагери?

Ромите

33,2

Хомосексуалните

13,5

Турците

9,3

Евреите

5,9

Екстремистите и радикалите

0,9

Хомофобите

0,2

Наркоманите

0,2

Психопатите

0,2

Неотговорили

1,5

Общо

100,0

По въпроса за гей и лесбийските паради студентите се разделят на три почти равни групи като все пак малко по-голяма е групата на студентите, приемащи тази изява като израз на демократичността на обществото ни.

Според Вас гей и лесбийските манифестации са показател:

Брой

Процент

За демократичността на едно общество;

224

38,7

За деградацията на едно общество;

174

30,1

Нямам мнение.

181

31,3

Общо

579

100,0

Според Вас гей и лесбийските манифестации са показател

Когато студентите изразяват своето отношение към хомосексуалните абстрактно, без да имат предвид конкретни случаи, те са по-крайни и по-отрицателно настроени. Когато, обаче се изправят пред конкретни житейски ситуации, те показват много по-различни нагласи. На въпроса дали биха станали приятели с хомосексуален общо 76,2% отговарят положително.

Бихте ли станали приятел с някой, чиято сексуална ориентация е различна от вашата?

Брой

Процент

Имам такъв приятел (ка)

184

31,8

Нямам, но сексуалната ориентация не би ми попречила да стана приятел (ка).

257

44,4

Каквито и качества да има, не бих го(я) приел за приятел(ка).

138

23,8

Общо

579

100,0

Бихте ли станали приятел с някой, чиято сексуална ориентация е различна от вашата?

Имам или бих имал такъв приятел (ка)

76,2

Не бих го(я) приел за приятел(ка)

23,8

Общо

100,0

Бихте ли станали приятел с някой, чиято сексуална ориентация е различна от вашата?

И при другата житейска ситуация, която най-съдбовно изправя човекът пред избор, отново 70,1 % ще приемат детето си и ще продължат да го обичат, колкото и да е трудно за 44,9 % от тях и само 10% ще се откажат от него.

Как бихте се почувствали, ако детето ви е хомосексуално?

Брой

Процент

Ще продължа да го обичам и да съм с него, това няма значение

146

25,2

Ще ми е много трудно, но все пак ще го приема

260

44,9

Ще се откажа от него.

58

10,0

Не мога да преценя

115

19,9

Общо

579

100,0

Как бихте се почувствали, ако детето ви е хомосексуално?

Общо ще го приемат

70,1

Ще се откажат от него.

10,0

Не мога да преценя

19,9

Общо

100,0

Как бихте се почувствали, ако детето ви е хомосексуално?

Когато проследим всички отговори, се вижда, че с отрицателни нагласи към хомосексуалните са около една четвърт от студентите. Същевременно малко повече от половината (55,7%) са давали положителни отговори. Студентите с отрицателни нагласи са по-последователни в мненията си. И в нашето изследване, както и в изследването на Адорно, авторитарните личности следват определен модел, при който отрицателното отношение към хомосексуалните е свързано с отрицателно отношение към малцинствата.

Нашето изследване фиксира наличието на силна корелация между отговорите на студентите. Тези, които биха изпратили в лагери евреите и турците, изпращат в лагери и хомосексуалните.

Изключение прави сравнението между, студентите които изпращат ромите в лагери и тези, които изпращат в лагери хомосексуалните. Тук няма корелация, тъй като много от студентите, които не биха изпратили в лагер хомосексуалните, биха изпратили в лагери ромите. Тоест, студенти с демократични нагласи към хомосексуалните и другите малцинства, са силно отрицателно настроени към ромите.

Ако авторитарно ориентираните личности са ясни, то при другите студенти, които имат по-либерални нагласи, се забелязва непоследователност в отговорите. В едни случаи те приемат за нормално хомосексуалните да имат равни права с останалите граждани, а в други са склонни да ги ограничават. При тях липсва съгласуваност между нагласите.

Прави впечатление и големият брой на избралите „нямам мнение“ при някои от въпросите. Тези студенти или не са си изградили позиция по въпроса или не желаят да я споделят.

Отрицателни отговори

1

Ще забраня да стават възпитатели в детските домове

37,1

2

Намирам хомосексуалните отношения за неприемливи..

32,6

3

Гей и лесбийските манифестации са показател за деградацията на едно общество;

31,3

4

Ще забраня да да стават учители

28,8

5

Гей и лесбийската култура е антикултура.

27,8

6

Законът трябва да забранява на гей и лесбийките да сключват брак.

26,8

7

Не трябва да имат свои клубове.

24,2

8

Каквито и качества да има, не бих го(я) приел за приятел

23,8

9

Ще изолирам хомосексуалните в лагери.

13,5

10

Ще се откажа от детето си.

10,0

Средно аритметично

25,6

Стандартно отклонение

7,9

Положителни отговори

Процент

1

Няма да изолирам в лагери хомосексуалните.

86,5

2

Имам или бих имал такъв приятел(ка).

76,2

3

Могат да да стават учители.

71,2

4

Ще го приема като мое дете и ще го обичам.

70,1

5

Могат да стават възпитатели в детските домове.

62,9

6

Трябва да имат свои клубове.

57,5

7

Гей и лесбийската култура е част от културата на обществото;

42,3

8

Гей и лесбийските манифестации са показател за демократизацията на едно общество;

38,7

9

Намирам хомосексуалните отношения за приемливи.

27,8

10

Законът трябва да гарантира правото на гей и лесбийките да се женят и да имат деца.

23,7

Средно аритметично

55,7

Стандартно отклонение

20,35

Еднакъв процент мъже и жени оценяват хомосексуалните отношения като неприемливи за тях. Различията започват, когато трябва да се определи положението на хомосексуалните в обществото и да се гарантират правата им на граждани. По тези въпроси жените са по-либерално настроени, а мъжете са по-авторитарни.

Различия по пол

Отрицателни отговори

мъже

жени

1

Ще забраня да стават възпитатели в детските домове

44,4

32,2

2

Гей и лесбийските манифестации са показател за деградацията на едно общество;

42,7

21,2

3

Гей и лесбийската култура е антикултура.

37,7

20,9

4

Законът трябва да забранява на гей и лесбийките да сключват брак.

36,8

19,8

5

Каквито и качества да има, не бих го(я) приел за приятел (ка).

35,1

15,9

6

Ще забраня да да стават учители.

33,9

25,4

7

Намирам хомосексуалните отношения за неприемливи..

32,6

32,7

8

Не трябва да имат свои клубове.

29,3

20,6

9

Ще изолирам хомосексуалните в лагери.

17,2

10,9

10

Ще се откажа от него.

14,6

6,8

Средно аритметично

32,43

20,64

Стандартно отклонение

9,29

7,82

По-голямата авторитарност на мъжете проличава особено силно при въпросите за професиите и за изолацията на някои групи в лагери.

Кои професии бихте забранили за гейове и лесбийки?

Мъже

Жени

Неотговорил

Общо

Бих забранил някоя професия.

49,2

176

73,6

50,8

182

53,7

100,0

358

61,8

Не бих забранил нито една професия;

28,5

63

26,4

71,0

157

46,3

0,5

1

100,0

100,0

221

38,2

Общо

41,3

239

100,0

58,5

339

100,0

0,2

1

100,0

100,0

579

100,0

Кои професии бихте забранили за гейове и лесбийки?

Кои групи от населението бихте изолирали в лагери?

мъж

жена

Неотговорил

Общо

Бих изолирал някоя група

44,2

170

71,1

55,8

215

63,4

100,

385

66,5

Нито една група не трябва да бъде изолирана в лагер;

35,6

69

28,9

63,9

124

36,6

0,5

1

100,0

100,

194

33,5

Общо

41,3

239

100,0

58,5

339

100,0

0,2

1

100,0

100,0

579

100,0

Кои групи от населението бихте изолирали в лагери?

ЗАКЛЮЧЕНИЕ

В общността на студентите, отношението към хомосексуалността не е еднозначно. Въпреки че преобладават либералните оценки, значими са и авторитарните нагласи. При това авторитарното мислене не е изолирано само по отношение на хомосексуалните, а както са показали и други изследвания, е част от един общ авторитарен модел за оценка на обществената реалност.

Процентът на студентите с авторитарни нагласи е твърде висок и е обезпокоително, че такива нагласи съществуват при най-образованата група от населението ни.

Най-тревожен е високият процент на отрицателни нагласи спрямо ромското население. При определени кризисни социални ситуации, те могат да провокират етнически конфликт.

Това, което е положително, е че отрицателното мнение за хомосексуалните и за техните права в обществото, се изразява на едно общо, абстрактно ниво. Когато стане въпрос за поведение в реалния живот, авторитарните нагласи отстъпват мястото на едни по-нормални отношения. Тоест, наличието на отрицателни стереотипи към хомосексуалните, в повечето случаи не прераства в дискриминация на тази група.

1. През 1950 г. Адорно твърди, че предразсъдъците се дължат на личностен тип.

Изследователският екип под ръководството на Адорно разработва въпросник, наречен Ф-скала. Адорно твърди, че дълбоко в структурата на личността има черти, предразполагащи някои индивиди да бъдат чувствителни към тоталитарните и антидемократични идеи и са склонни на предразсъдъци.

Екипът провежда кейс стъди, психометрични тестове и клинични интервюта.

Според изследването авторитарната личност проявява тенденция да бъде:

Враждебно настроена към хората с по-нисък статус от нейната, но покорна към хората с по-висок статус;

Изключително твърда в своите вярвания и мнения;

Конвенционална, придържаща се към традиционните ценности.

Авторитарният тип категоризира хората на „ние“ и „те“ и намира своята група за най-висша.

Изследването показва, че индивиди с много стриктно възпитание от критични и сурови родители, са по-склонни да развият авторитарна персоналност. Индивидът не е в състояние да изрази неприязън към двоите родители. Индивидът по-късно изразява натрупаните агресивни импулси и омраза спрямо по-безопасни и слаби субекти като етническите групи.

Авторитарните черти, така както са идентифицирани чрез Ф-скалата, предразполагат някои индивиди към фашистки характеристики като:

– етноцентризъм

– обсебени са от ранга и статуса;

– подчиняват се на авторитетите;

– фиксирани са във властта и са склонни към жестокост.

– намират хомосексуалните за по-лоши от криминалните.

Наличието на авторитарен тип обяснява защо някои хора не променят предразсъдъците си.

Има и някои слабости в тезата на Адорно

Твърдият стил на възпитание не винаги произвежда хора с предразсъдъци;

Някои хора с предразсъдъци не се вписват в авторитарния тип.

Не може да обясни защо цели социални групи са с предразсъдъци. Би трябвало да допуснем, че всички членове на групата са с авторитарна персоналност, което е твърде съмнително. Културните и социални норми дават по-добро обяснение на предразсъдъците, когато разглеждаме социалните групи. Ниското образование също е обяснение за високите стойности по Ф скалата.

Роден през 1942 във Варна. Помощник-капитан (1967-1971) във флота. Научен сътрудник в НИИ по телевизия и радио (1971-1975); учител в СПТУ по строителство (1977-1978); специалист в Института по изкуствознание към БАН (1978-1980); главен асистент в катедра „Културна политика“ към Философския факултет на СУ „Св. Кл. Охридски“ (1991-1992); доктор през 1993 г.; доцент в катедра „Библиотечно информационни науки (1993). Автор на множество статии и карикатури в периодичния печат. Автор на книгите „Един залив и един връх“, София, 1999 г., „Спомени за прехода“, София, 2005 г. и „Sociologia del mare“, 2010 г.

Коментари (18)

- 12-04-2013|Историк

Много аматьорско е това изследване.

„Бяха анкетирани 579 студенти“ – и не е посочено нито КОГА, нито КЪДЕ, нито по какъв точно начин са били анкетирани тези студенти („лице в лице“, или по някакъв друг начин?)…

И по-нататък: твърди се, че „поради сравнително малкия брой анкетирани“ (!?), нямало да се прави „сравнителен анализ“ по ред признаци…

Извинявайте, ама бройката от 579 анкетирани НИКАК НЕ Е МАЛКА, особено когато става въпрос (както е в случая) не за цялата съвкупност от населението, а за една конкретна социална група (и то дори става въпрос не за цялата група, не за „студентите като цяло“ – а по-скоро за студентите от хуманитарните специалности).

- 12-04-2013|Динко Петров

http://www. youtube. com/watch? v=nNAZwVkWUvo

- 14-04-2013|Пепи Евтимова – re:

Историк, лепнали сте етикета „аматьорско изследване“, но не изследването, а аргументите ви са аматьорски. КОГА? е проведено изследването. Да, датата липсва, но в България гей паради се провеждат само от 2-3 години, така че – или миналата, или по-миналата година. Освен това, попитайте и вероятно ще ви се отговори. КЪДЕ? – написано е – в СУ „Климент Охридски“ и в Нов български университет от студенти и сред студенти в двата университета. Всъщност как щяхте да разберете, че респондентите са студенти хуманитаристи, ако това не беше указано? По-конкретно КЪДЕ? – ами в аудиториите, където студентите от избрания курс присъстват на дадена лекция – и това е казано. КАК? Очевидно е че чрез попълване на индивидуална анкетна карта, защото за 45 мин. един курс не може да бъде изследван чрез интервю, като фокус група или с друг по-специфичен метод. Какви сравнителни анализи ще се правят избира изследователският колектив, не аз и вие, но това не прави изследването аматьорско. Освен това, от 579 души при двустепенна гнездова извадка, по признаци, например възраст, курс, специалност, семейни/несемейни и прочее биха се формирали или пренебрежително малки съвкупности, или такива с пренебрежително малки разлики, или такива с изключително случаен характер и сравнителните анализи между тях биха били по-скоро спекулативни, а не научно обосновани. Един преподавател е длъжен да научи и на това студентите си. Какво от анализа на данните ще бъде публикувано – също е въпрос на избор на автора. Изследването си е много професионално, най-вече защото от една страна обучава студентите на подготовка на модел и инструментариум за изследване, работа на терен, обработка на данните и прочее, а от друга страна ги учи как да използват теоретичните си знания /в случая теорията на Адорно/ при формирането на теоретичния модел и залагането на изследователски хипотези. Уважавайте чуждия професионализъм, което би било гаранция, че уважавате и собствения. Социолог.

- 15-04-2013|Димитър

Не съм социолог и няма да давам оценка на проучването, просто ще споделя, че го прегледах с интерес и го намирам за обективно отразяващо нагласите в изследваната група. За мен най-важният въпрос от него е следният: как е формирана в изследваната група нагласата/убеждението, че „Хомосексуалността е вродено физическо и емоционално привличане към представители на собствения пол“. Промиването на мозъци си е казало думата, де – почти 40% от уж образовани хора да смятат това за вярно е показателно за влиянието на пропагандата и лобизма в полза на хомо отношенията. Но защо се учудвам, като същата теза бе приета на най-високо европейско ниво – хомосексуалността бе квалифицирана като „сексуална ориентация“ – много добро попадение, признавам, само дето „такова животно нема“ – и след това бе обявена за ПРАВО на всеки човек… Да се готвят наркоманите и всички други, ограничени в правото си на ЗАДОВОЛЯВАНЕ на физическите си желания да получат същото третиране. А нормалните… ми те да ходят в лагери, дето да им е нормално.

- 15-04-2013|Социолог и 1/2

Първо, когато се правят такива обобщения:

(„Авторитарният тип категоризира хората на „ние“ и „те“ „), все пак не бива да забравяме, че това важи за всички хора (а не само за „авторитарния тип“). Всяка личност категоризира хората на „ние“ и „те“ – по различни признаци. (Както се вижда и в текста по-горе, личности от един определен спектър спектър – можем да го наречем „либерален“ – също категоризират хората на групи – и публично твърдят, че например, личности с „авторитарна персоналност“ се характеризират с ред негативни качества, като „склонни към жестокост“…)

И съвсем ясно е, още от самото начало, че теорията на Адорно („Авторитарната личност“, 1950 г.) няма как да бъде особено подходяща при изследване на съвременните тенденции.

Самият Адорно е писал твърде скоро след Втората световна война, силно повлиян е бил от нея, и първоначално е планирал да озаглави книгата си „The Fascist Character and the Measurement of Fascist Trends“ („Фашисткият характер и измерването на фашистките тенденции“) – а заглавието, под което книгата му все пак бива публикувана („The Authoritarian Personality“) – е плод на компромис.

И по принцип, ако се следва теоретичната първооснова на Адорно, би трябвало в едно такова проучване да се съберат някакви данни и за семейната среда на анкетираните (за да се провери дали наистина „индивиди с много стриктно възпитание от критични и сурови родители“ показват по-“авторитарни“ тенденции) – а подобен въпрос (за родителите), както изглежда, изобщо е липсвал в горната анкета. Всъщност, ако се вземе предвид, че днешните студенти са израсли и са възпитавани основно в периода след 1989 г. (днешните студенти са раждани най-често в периода 1985-1995 г.), може да се предположи, че техните родители едва ли са били много „критични и сурови“ – и това се потвърждава, макар и индиректно, и от отговорите на анкетираните на въпроса за тяхната запознатост с „гей и лесбийската култура“.

- 15-04-2013|Think about it

Прочетох изследването и честно да си кажа то не ме изненадва.

Виждам една аналогия в процентите, която ще си позволя да споделя. През 1933 г. немският Райхстаг приема едно генерално пълномощно за канцлерът Хитлер, въпреки че НСДАП, т. е. нацистката партия, има само 43,9% от депутатите. Това дори не е мнозинство, а за констутуционно мнозинство да не говорим. Комунистите преди гласуването са избити или задържани, а социалдемократите понабити и принудени да мълчат, след което също избити или заточени в чужнина или по лагери.

За една несправедливост няма нужда „лошите“ да са в мнозинство, както ни е научила историята с този си най-известен пример.

65,5% от „интелигентното“ население (кавичките са умишлени) иска дадени групи да бъдат изолирани в лагери. Този процент е повече от процентът на нацистите в Германия през 1933 г. Да не забравяме, че и от немските 43,9% повече от половината не са знаели за убийствата по лагерите, което показва историческата справка, те са знаели за интернацията и за изселването, но не и за убийствата, т. е. два пъти повече българи днес искат лагери и са готови да заявят това в анонимно препитване, а защо не и в гласуване… Кой знае?!

Това покъртващо изследване показва, че „толерантният“ български народ не е толерантен – малко са европейските народи, които в 2/3 мнозинство да искат да се върнат лагерите за различните от тях. Още по-обезпокоителното е, че това е интелигенцията на нацията ни, т. е. можем да предположим, че действителният процент е доста по-голям.

Какво всъщност показва изследването, което не е репрезентативно – то показва неразбиране и страх, предразсъдъци и агресия спрямо другите.

И на мен не ми харесва, че ромското население в 95-99% не работи и получава социални помощи. И все пак не искам те да бъдат убити по лагери. Нима сме имали ромски министри или управници, нима не точно българите не ограбиха България и нейните богатства? Но както винаги виждаме откраднатите трохи – агнета, автомобили, керемиди и кабели, които са симптом, но не и причина за бедността ни.

Лесно е да мразим рализличните. Лесно е и този ни предразсъдък ни пази от грешки – не приемаме различното и така се пазим от него, независимо от това, дали е лошо или добро.

Винаги ще има ниски и високи, дебели и слаби, хубави и грозни, умни и глупави, черни и бели, хетеро- и хомосексуални, богати и бедни, но ако аз бях нисък, не бих искал да ме тъпчат по-високите, ако бях грозен също бих искал да имам право на любов, ако бях черен, също бих искал да се уча и да не се отнасят с мен като към негър от Алабама преди 150 години…

Да, аз съм по-висок от средния българин, не съм дебел, обичам и бивам обичан, имам по-добро социално положение, по-високо образование, говоря няколко езика и харесвам само жени и няма никога да принадлежа (най-вероятно) към категорията на дискриминираните, но кой съм аз да осъждам различния, да искам да го вкарвам в лагери, да му казвам как да е щастлив и да му предписвам, че каквото мен ме прави щастлив и него трябва да го прави щастлив.

Всяко поведение, което не водело до репродукция било перверзия: питам се ползването на презервативи перверзия ли е като не води до репродукция?

Нима всеки човек не е заслужил правото сам да определя какво го прави щастлив, докато не нанася вреда на другите?

Нима пушачите или алкохолиците не нанасят по-голяма вреда на икономиката със заболяванията си от две жени или двама мъже, които се обичат? Да, въпреки акцизите, този въпрос е изяснен вече икономически… Длъжен ли е всеки да се възпроизвежда? И ако не иска, въпреки че може и него ли ще заточим в лагери?

Енда минимална емпатия, когато искаме към нас да бъде проявена, като страдаме е добре и ние да проявяваме към другите, независимо от това, дали ни харесват или не…

- 15-04-2013|Социолог и 1/2

Не трябва да се смесват нещата. Не винаги едни проценти (в изследванията) водят непременно до други проценти (в реалния живот).

Например, това изследване уж е проведено по повод спор във връзка с един гей-парад в София – а в самото изследване именно този въпрос е разгледан твърде опростено и едностранчиво.

Ако се съди по публикуваните данни, въпросът в анкетата е бил от типа: „Според Вас гей и лесбийските манифестации са показател:

А) За демократичността на едно общество;

Б) За деградацията на едно общество;

В) Нямам мнение“

С така зададени готови отговори въпросът за отношението на анкетираните към гей-парада е изместен в една предварително разчертана (от изследователя) посока: въпросът е поставен като две алтернативи, и то някак ненапаснато асиметрични: от едната страна е поставена „демократичността“, от другата страна „деградацията“ на едно общество. Това е фалшива дилема, и не случайно именно на този въпрос има голям процент отговори „нямам мнение“ (31,3%). Просто и двата предложени отговора са твърде крайни – всеки в своята посока.

Ако става въпрос за „демократичност“, то демократичността в едно общество би трябвало да се изразява във възможността за публичен сблъсък на различни гледни точки. И от гледна точка на демократичността един „гей-парад“ не е по-“демократичен“ от един „анти-гей“ парад. Демократично би било такова общество, в което по едно и също време на едно и също място могат да се чуят както „про-гей“, така и „анти-гей“ позицията. Просто защото етиката на демократичността изисква всеки, който е излязал публично да отстоява дадена позиция, да бъде така добър да допусне и друг човек, който пък има противоложната позиция, също да я отстоява пак толкова публично.

В същото време неуместно краен е и другият предложен на анкетираните отговор: че гей-парадът бил показател „за деградацията на едно общество“. Не е задължително човек, който не одобрява провеждането на гей-парад, да смята, че едно такова мероприятие е показател именно за „деградация“ на едно общество. Напълно възможно е да има хора, които смятат, че провеждането на един гей-парад не влошава, но и не подобрява състоянието на обществото – просто защото големите и решаващи за състоянието на обществото проблеми, например, се намират другаде (и засягат много повече хора – засягат, например, мнозинството от хората, а не едно малцинство от 5-6%) – една такава позиция е напълно легитимна, но ако някои от анкетираните са се придържали към нея, те просто е нямало как да изявят това при така предложените в анкетата готови отговори на този въпрос.

Така че за в бъдеще, ако някой пак прави подобни проучвания, добре е да се постарае да напълни този въпрос с повече на брой и по-нюансирани като позиция готови отговори, измежду които анкетираните да могат да изберат такъв, който най-пълно да отговаря на собственото им мнение по въпроса.

Защото тези 31,3% „нямам мнение“, получени в анкетата по този въпрос, показват точно това: че на практика тези хора казват „никой от предложените готови отговори не ми харесва“.

- 15-04-2013|Think about it

Да, въпросът е поставен като две алтернативи, но има възможност без мнение да се отговори, но еъпреки това всички са отговорили. Няма грешни въпроси, има само грешни отговори. Да, демократичен би бил и един анти-парад, но това е лакмус за демократичността на едно общество, в което някоя група има потребност да протестира срещу друга, като отрича правото и на съществуване – демократичността не е само държавна характеристика, а и обществена. Обществото не винаги е държавата, въпреки, че е част от нея.

„Гей-позицията“ е „дайте ни право да съществуваме, а антигей позицията е „умрете изроди“ и замеряне с предмети. Нечии позиции не са мнения, а престъпления и те не са показател нито за зрялост, нито за демократичност. На всички протести на неонацисти в Германия те цитират Роза Люксембург, че всеки имал право на мнение, дори и то да е неудобно, но антисемитизмът не е мнение, а престъпление. Тук е тънката разлика.

Иначе сте прав, че даването на точки по всяка една позиция би била по-точно от типа на една точка за не съм съгласен и 10 подкрепям напълно. Така ги правим поне в Германия тези изследвания.

- 16-04-2013|Историк

Разбира се, че е по-добре да има скалиране на отговорите (скалата може да е от 1 до 10, може да е от 1 до 5, но при всички случаи следва да съдържа някакъв вид степенуване на категоричността на отговора – например така: „изцяло“ подкрепям, „отчасти“ подкрепям, „нито подкрепям, нито отхвърлям“, „отчасти“ отхвърлям, „изцяло“ отхвърлям…)

Защото в противен случай самите въпроси, които присъстват в една анкета, могат да бъдат „подвеждащи“ – в случая: подвеждащи към „екстремистки“ отговор.

Аз съм сигурен, че на никой от студентите в НБУ в една нормална (не-анкетна) обстановка не му и хрумва да „изолира“ някого в „лагери“… Сигурен съм, че студентите от НБУ, когато си говорят помежду си между лекциите, не си говорят на теми от типа: „Дайте да изолираме еди-кои си в лагери! Кога почваме? Утре? Или другия уикенд?“ Такъв въпрос, както се казва, изобщо не стои на дневен ред – пред никого.

Когато обаче (и то по време на лекция!) ти изтресат на масата пред теб един лист, и на този лист наред с другите въпроси има и такъв въпрос:

„Бихте ли изолирали някои групи от населението в лагери?“, ситуацията се променя коренно. Може никога да не ти и хрумвало нещо такова, то щом така ти поставят въпроса, щеш –не щеш, принуден си да мислиш именно в такава посока! От теб се иска отговор именно на такъв въпрос! И съответно, ти даваш някакъв „отговор“… (Забележете, че много по-близкия до реалността – и до ежедневието на студентите – въпрос: „Смятате ли, че представители на някои групи от населението не бива да бъдат приемани за студенти във вашия университет – или техният прием трябва да бъде ограничен?“ – НЕ Е зададен в анкетата!)

- 20-04-2013|Think about it

Аз пък съм сигурен, че тези данни са реални. Но причината да не се стигне до тяхното приложение е, че цивилизацията, от която вече сме чест ще ни изолира, ако бихме го направили. Т. е. те си го мислят и искат, но приложението му би довело до по-тежки последици. Ето защо не е вероятно да се стигне до интерниране в лагери. Но представете си следната ситуация – петролът свърши след 3 години (чисто хипотетично). Настава криза на доставки, услуги, няма Евро и ЕС. Всички държави се задълбочават в някакви конфликти и няма ресурс за прилагане на тези цивилизационни ценности – какво си мислите, няма ли при отсъствие на контрол тези същите вече нестуденти в НБУ да приложат възгледите си? Аз си мисля, че те са латентни.

Но и примерът да не бе толкова абстрактен – какво стана в Югославия и как можаха само в Сараево 30 000, повечето от които са невинни да бъдат избити от запасни и редовни войници. Ето какво става, когато тази латентност добие проява.

Аз се надявам да има някаква еволюция на ценностите – много хора, които са били по света са видели, че това не са истинските проблеми.

- 29-04-2013|Иван Кърнаров – За гей-парадите

Гей-парадите са отлично наименовани-в тях хомосексуалността се ПАРАДИРА!

През 2010 г. пазарджишкият прокурор Стефан Янев показа нагледно, че от правото до философията няма и една крачка, публикувайки фундаментално постановление, което трябва да влезе в учебниците. По повод на жалба на гей активисти срещу наредба за обществения ред Янев написа:“Естественият закон е свързан с половото съединяване на индивиди от мъжки и женски род, от което следва, че сексуалната ориентация между мъж и жена с цел създаване на деца е естествена, тъй като отговаря на естествения закон за възпроизводство на рода. Всеки индивид обаче си има право на избор, личен живот и мнение, дали ще си избере естествена или противоестествена сексуална ориентация. Тъй като сексуалната ориентация на индивида е нещо интимно, обикновено тя се споделя с други индивиди или съмишленици интимно. Публичната ѝ изява и демонстрация води до безсрамие, груба откровеност и пренебрежително отношение към обществения морал“.

Заключение-Гей-парадите не са проява на демокрация и свободомислие! Нека различните правят каквото си искат под юргана, но не и да ПАРАДИРАТ с него!

- 29-04-2013|Think about it

Така, тук ще напиша точни думи, които няма да Ви се харесат.

Сега чувам за случая с този прокурор. Според мен неговото изказване съдържа задължителните атрибути на едно престъпление по НК на Р. България. Ще предизвикам и такава проверка от най-високо ниво още това лято.

Честох поредията статии и ги намирам за фактически грешни и самото им изказване не е право на мнение, а екстремна, фашизоидна позиция.

Една законна сексуалност има право точно толкова да се пропагандира, колкото една друга законна сексуалност, т. е. техните паради във всяка цивилизована държава, иска ми се да вярвам и в България са законни.

Въпросният екстремистни прокурор не би трябвало да заема държавен пост, след като отрича държавното устройство, забраняващо по-различно отношение към различните от нас, само защото те не са като нас.

Преди са били забранени парадите на цветнокожите, на жените, на евреите, на друговерците, на опозицията. Стремежът на някой да му се забранява да се възползва от едно свое законно право ВЕДНЪЖ в годината е видим. Дайте и това да им забраним?! По възможност и да се опитаме да им нанесем опасни телесни повреди, ли?!

„Фундаменталното постановление“, г-н Кърнаров е във всеки учебник по недицинска етика и по история на църквата. То се смята навсякъде в сериозната наука, а не в пропагандната, като отречено, доказано грешно и привично за хората с по-нисък интелектуален запас.

Но конкретно той говори за „естествен закон“ – кой е той, кога е приет, за коя група важи? Отговор – няма такъв. От тук насетне вече всичко е идеология… Прокурорът заклеймява всяка връзка, неводеща до поколение. За него тя е перверзна. Какво да каже мъжът или жената с проблем, които не могат да се възпроизведат – че и те са перверзни ли?! Какво да кажат милионите двойки, ползваши противозачатъчни и кондоми – и те не се размножават – според дефиницията на прокурора и те са перверзни. Сексуална ориентация, създадена от природата не може да е „противоестествена“, всичко създадено от природата е „естествено“. Публично всеки ден се изявява другата законна сексуалност – полуголи хора по улиците, плакати със сексуално съдържание, филми с такова. Винаги на 365 дни става дума за нас – хетеросексуалните.

Не мога да разбера, какво Ви пречат тези хора. Те са по-умни и по-добре изглеждащи от средният им хомофоб, това ли Ви дразни? Или сте лично сексуално незадоволен и тяхното щастие Ви пречи.

Във всеки случай вече няма инквиция и всеки данъкоплатец има право на законен и защитен от фашизоидни лумпени протест. А нека те да си решат с какво да парадират и къде имат право – нека това да не сте Вие, който да им казва как да се възползват от правата си. Тези права са извоювани с много невинна кръв и туко така и аз ги съветвам да не отстъпват.

- 30-04-2013|Социолог и 1/2

Относно позицията на „Think about it“ само ще уточня, че доколкото ми е известно, „гей-парад“ никой не е „забранявал“ в България. Точно обратното: подходът „забрана“ беше приложен от властите спрямо групи, които имаха намерение да организират шествие против гей-парада. Факт, който, разбира се, нанесе повече вреда, отколкото полза, защото за пореден път доубеди населението, че на гей-хората властта се старае да дава особени привилегии…

- 30-04-2013|Златко

М-да. Умно село сме ние, спор няма. А що се отнася до „специалните права“ на всички преследвани или маргинализирани групи (сред които гейовете са само най-видимия случай), то същото може да се каже и за овчаря, който пази овцете си от вълци или родителите, които пазят децата си от педофили: те също в някакъв смисъл им дават „специални права“, не мислите ли?

(С молба за извинение към всички гей-хора, които дори и насън не бих сравнявал с овце, разбира се; просто в наше умно село, ако човек не слезе до нивото на възможно най-нагледните и банални сравнения, посланието рядко стига до подкорието)…

- 07-05-2013|Социолог и 1/2

М-да. „Умно“ село сме. Според шефа на „умното“ село, когато става дума за някой друг обществен въпрос (например, за АЕЦ „Белене“), е нещо съвсем нормално да я има в публичното пространство както позицията „ЗА“, така и позицията „ПРОТИВ“… Но виж, когато става въпрос за „гей-хората“ (и техните, например, „права“ да сключват „брак“), според шефа на „умното“ село по такава тема не може да има две мнения…

- 29-05-2013|мунчо – re:
Димитър писа:

Не съм социолог и няма да давам оценка на проучването, просто ще споделя, че го прегледах с интерес и го намирам за обективно отразяващо нагласите в изследваната група. За мен най-важният въпрос от него е следният: как е формирана в изследваната група нагласата/убеждението, че „Хомосексуалността е вродено физическо и емоционално привличане към представители на собствения пол“. Промиването на мозъци си е казало думата, де – почти 40% от уж образовани хора да смятат това за вярно е показателно за влиянието на пропагандата и лобизма в полза на хомо отношенията. Но защо се учудвам, като същата теза бе приета на най-високо европейско ниво – хомосексуалността бе квалифицирана като „сексуална ориентация“ – много добро попадение, признавам, само дето „такова животно нема“ – и след това бе обявена за ПРАВО на всеки човек… Да се готвят наркоманите и всички други, ограничени в правото си на ЗАДОВОЛЯВАНЕ на физическите си желания да получат същото третиране. А нормалните… ми те да ходят в лагери, дето да им е нормално.

Димитър, а вие кога избрахте да сте хетеросексуален? Един ден седнахте да помислите и решихте „Хоп, от днес ще харесвам жени“? Така ли се получи?

- 30-05-2013|Димитър

мунчо, като се замисля, да, точно така се получи при мен. Всъщност разбрах, че интересът ми към моя пол в сексуално отношение е заради липсата на жени в обкръжението ми и нуждата ми в същото време от задоволяване на сексуалния ми нагон. Само че ако човек си позволи да бъде управляван от нагоните си, вместо от разума си, кое е човешкото в него? Приех, че влечението към собствения ми пол е нездраво и грешно. След като разбрах, че просто имам нужда да задоволявам сексуалния си глад, насочих интереса си към другия пол…, та така…

- 30-05-2013|Златко

Хм, всичко това ми звучи някак поизмислено така. Никой от нас не си прави сметки и изчисления върху това кой пол да харесва и кой – не. Тия неща не са въпрос на съзнателен контрол, трябва ли сега да си обясняваме как се режат краставици? Виж, неприязънта към „различните“, „педалите“ или както там още са наричани, действително е въпрос на съзнателен избор, а не нагон. Така че, дайте да се съсредоточим върху нещата, при които има смисъл да се дискутира и да оставим на природата ония, при които няма. Инак току-виж сме стигнали до извода, че при особено силно желание, хоп-така ще размахаме ръце и ще се извисим към висините небесни, просто чрез силата на разума и волята си…

Как хомосексуалността е станала нещо нормално

Автор(и): Дейвид Розен

Голяма част от американския социален живот се е променила през последните четиридесет години. Може би най-драматично от всички развития е това, че от страна, дълбоко подлагаща на въпрос расовите отношения, САЩ се превърнаха в страна с афро-американски президент. След решението на Върховния съд по процеса Roe v. Wade[56] от 1973, т. нар. „Културни войни“ прераснаха в горчива конфронтация по въпроси на ценностите и, макар и постепенно да отслабват, те продължават под формата на безконечна битка против правото на жената на самостоятелност по въпроса за аборта.

Също толкова изненадващ е фактът, че моралистката, християнска десница претърпя почти пълно поражение на втория фронт от Културните войни, хомосексуалността. Днес тя вече е нещо нормално: гей-женитбите са легализирани в 15 щата, тя е приета и сред мачо-военните среди, и призната като лично право от Върховния съд. Не много различно от начина, по който „черните“ хора бяха приети като неразривна част от американската мозайка, „гей“-хората са все по-често, и с все по-малко чувство на „срам“, приемани от обществото като деца, приятели, съседи и колеги.

За да разбере как всичко това се е случило, човек трябва да си припомни битката, свързана с определянето на хомосексуалността, която е бушувала в течение на последните четири века. Новата [американска] нация е била основана върху стриктни морални принципи, така че за добродетелните пуритани нещото, наричано тогава „содомия“ е било престъпление, наказуемо с бесилка. Но с все по-напредващата секуларизация на САЩ, преоформяна от една потребителско-пазарна икономика със силна стокова и зрелищна ориентация, медицината, като форма на „неутралната“ наука, започва все повече да посредничи в конфликта, свързан с морални ценности.

Психиатрията, чрез своята професионална асоциация, Американската психологическа асоциация (АПА), задава стандартите за нормалност. Диагностическият и статистически учебник за психиатричните смущения (ДСУ) е официалният наръчник на психичните отклонения, а следователно и на нормалността. Влиянието му се намира във върховната си точка по време на Корейската война. Патриотизмът от времената на Студената война изисква стриктно придържане към патриархалната мъжественост, един етос, който отхвърля – но в същото време се ужасява от! – по-необузданите си сексуални копнежи. Медицинската професия, особено психиатрията, е онази, която определя онова пространство на ничия земя, разделящо религията от прилагането на закона.

Бурните 60 години засягат почти всички аспекти от американския живот. По най-остър начин това се изразява в социалните сили на движението за граждански права, антивоенната съпротива, контракултурата и оформящото се движение на жените. Една от по-специфичните форми на съпротива от това време е прочутият бунт „Стоунуол“ от нюйоркския район Гринич Вилидж. Той прави видима нарастващата готовност за войнствена съпротива от страна на едно дълго прикривано и често премълчавано малцинство, „хомосексуалистите“, независимо от това дали с мъжествена или женствена ориентация. Отказът им да продължават да приемат статуса си на хора от втора ръка взривява общественото съзнание. Едно от последствията от бунта е, че все по-голям брой социални институции попадат под критично разглеждане що се отнася до начините, по които третират гей-хората. Една от тях е психиатрията.

Малко след Стоунуол гей-активистите, водени от Франк Кеймъни, усилват кампанията си, насочена срещу съмнителните медицински предположения – и политически последствия – на които по онова време се основава психиатричният анализ на хомосексуалността. Тези предположения, по подразбиране, се прилагат и към други сексуално-идентифицирани смущения като фетишизъм и транссексуалност. Кампанията на гей-активистите получава множество различни форми, но – в духа на активизма от 60-те години – се помни най-вече с директната си съпротива срещу тази (привидно) неутрална, научна професия, психиатрията.

Вдъхновени от предизвикателството, което движението за граждански права отправя срещу расизма, от конфронтацията на антивоенното движение с военно-промишления комплекс и от битката на женското движение срещу патриархалността, гей-активистите си поставят за цел не само да разстроят публичните презентации на определен брой водещи фигури от психиатричната професия, но, което е по-важно, да осъществят налагането на нови дефиниции в учебника на АПА. Макар че във валидния по онова време ДСУ-II вече не се употребява думата „перверзия“, там хомосексуалността и други сексуални отклонения все още се определят като психически разстройства, „патологически отклонения от нормалното сексуално развитие“.

Гей-активистите разбират, че науката – също като сексуалността – е социална категория, която се променя с хода на времето. През последния век и половина, някои „науки“, разполагащи със солидно реноме в по-ранни времена – а също и непозволени сексуални практики, отхвърляни като перверзии – са подложени на преразглеждане, което води до промени в социалните вярвания и ценности. Някога френологията е била считана за наука, а евгениката е давала обещания за създаване на по-добри човешки видове. По същия начин медицинските авторитети някога са предупреждавали, че мастурбацията е вид (умо)помрачение, а оралният секс – грях. Тези вярвания, някога неподлежащи на разискване, биват постепенно, под влиянието на времето и критичния анализ, изхвърлени на боклука на историята.

* * *

Идеите имат значение, особено в елитната психиатрична професия. Тя включва множество добре начетени и образовани мъже и жени. Психиатрите разполагат с реална власт, те предписват лекарства и дават свидетелски показания в съда. Те определят дали даден човек е нормален или луд, здрав или болен, нормален или перверзен. А това означава, че един формален, публичен дебат между образовани психиатри предлага безпрецедентна възможност за ангажиране с критичния въпрос „Що е хомосексуалност?“ Освен това той е и уникална сцена, на която професионалните интелектуалци могат да демонстрират способностите си.

Един от изключително важните интелектуални дебати на 20 век се провежда в Хонолулу на 13 май 1973. Събитието е майсторски организирано от Робърт Спитзър. През ранните 70 години той е член на факултета към нюйоркския Държавен психиатричен институт и член на Комитета по терминология към АПА. Спитзър играе водеща роля в опитите да се разреши все по-нарастващата проблематичност, свързана с психиатричния анализ на хомосексуалността. Това той прави чрез серия „компромиси“ и тактически промени в диагнозата на хомосексуалността (по думите на историка Роналд Байър). Терминологичните му компромиси разкриват променливия характер на интелектуалния ангажимент: „сексуално ориентационно разстройство“ (1973), „его-дистонична хомосексуалност“ (1980) и, накрая, „сексуални смущения, некласифицирани по друг начин“ (1986). „Всъщност“, настоява Байър, „именно личната понятийна битка на Спитзър с въпроса за хомосексуалността е нещото, което задава рамките на разсъжденията в комитета [по терминология].“

Важният симпозиум на Хавайските острови събира на различни срещи между 500 и 1000 психиатри. Той изправя едни срещу други някои от общопризнатите авторитети в областта и се превръща в разпалена обмяна на мнения, касаещи смисъла на понятието хомосексуалност и неговото място в психиатричния анализ, както и медицинските – и юридически – диагнози. Двама от най-твърдите консерватори, Ървин Бибър (от Нюйоркския медицински колеж) и Чарлз Сокаридес (от Колежа по медицина „Алберт Айнщайн“), защищават ортодоксалното гледище. Срещу тях се изправят трима психиатри от университета на южна Калифорния, Ричард Грийн, Джад Мармър и Робърт Столър. Спитзър изостря атмосферата, като поканва и Роналд Голд от Алианса на гей-активистите (АГА).

Защитниците на ортодоксалното гледище се позовават отчасти на известното писмо на Фройд от 1935 г. до една американска майка, в което става дума за хомосексуалността на нейния син:

…Мога ли да ви попитам защо избягвате тази тема? Хомосексуалността със сигурност не е предимство, но тя не е нищо, от което човек би трябвало да се срамува, не е падение, не може да бъде класифицирана като болест; ние я считаме за вариация на сексуалната функция, пораждана от определено задържане на сексуалното развитие. … Голяма несправедливост е да се преследва хомосексуалността като престъпление, а и голяма жестокост.

Както Бибър, така и Сократидес полагат големи усилия, за да се разграничат от хората, които преследват хомосексуалните, като директно отхвърлят обвиненията, че са настроени хомофобно или против гражданските права на гейовете.

За тях и други хора, противопоставящи се на декласификацията на хомосексуалността като разстройство, всичко зависи от разбирането ѝ, по думите на Фройд, като „сексуална функция, пораждана от определено задържане на сексуалното развитие.“ Възпрепятстваното развитие, за Бибър и Сократидес, се основава на неприспособеността, произхождаща у даден млад мъж (те не споменават нищо за жените) от [проблемите на] определено нефункциониращо хетеросексуално семейство. Техните анализи са много специфични:

Бибър: … Смущенията при хетеросексуалната организация на биологично нормални деца се получава като следствие от патологична семейна формация. … Хомосексуалността не е адаптация на избора; тя се причинява от страхове, които потискат задоволителното хетеросексуално функциониране. … Според мен хомосексуалността може да бъде характеризирана като вид сексуална неадекватност, тъй като повечето хомосексуални (и особено ония, които са единствено хомосексуални) не могат да функционират по хетеросексуален начин.

Сокаридес: … Хомосексуалността представлява разстройство на сексуалното развитие и не попада в областта на нормалното сексуално развитие. … В основата на всички хомосексуални изследвания се намира някакво патологично отношение между родител(и) и деца … Честотата на родителската комбинация, състоящата се от силно обвързваща, прекалено интимна майка и враждебен, дистанциран баща, статистически разграничава хомосексуалните от хетеросексуалната група…

Бибър и Сокаридес се придържат здраво към властващата по онова време психоаналитична парадигма.

Но останалите учени, които излизат на подиума през този ден, поставят под въпрос много от техните – а също и онези на психоанализата – подлежащи допускания:

Грийн: Използването на статистически отклонения сами по себе си като основа за диагноза вече предизвиква проблеми. Гениите са отклонения. Такива са и леворъките, вегетарианците, пацифистите, безбрачните хора, както и езотерично-религиозните. … Класификацията, която аз предлагам тук, би включвала всеки хетеросексуален или хомосексуален човек, който намира за трудно да поддържа желаните връзки, който натрапчиво използва сексуалността за отблъскване на страхове или депресии, или чиято сексуалност обикновено води до депресия или страхова невроза.

Мармър: Всички лични особености са резултат от отминали развойни различия, и всички те имат специфични исторически предшественици… Ние нямаме право да етикетираме като само по себе си свидетелство за психопатология едно поведение, което е различно от онова, предпочитано в момента от мнозинството. … Тоест, от обективно-биологическа гледна точка няма нищо „неестествено“ в хомосексуалния избор на партньор.

Столър: … Хомосексуалността не е диагноза. … Налице е хомосексуално поведение; то е най-различно. Няма такова нещо като хомосексуалност. … И така аз гледам на перверзиите (но не и на всички сексуални отклонения и не на всички хомосексуални видове поведения) като на модификации, които човек трябва да си измисли, за да запази някаква част от собствената си хетеросексуалност.

И накрая, в критиката си срещу валидната по онова време класификация на хомосексуалността, Голд е неустрашим:

Аз достигнах до едно непоклатимо заключение: теорията, разглеждаща хомосексуалността като болест, е куп лъжи, насъбрани от митовете на патриархалното общество за политически цели. Психиатрията – посветена на това да прави от болните хора здрави – е крайъгълният камък на една система на потисничество, която изкарва хомосексуалните хора болни. … Премахнете от нас проклетия етикет на болестта. … Извадете ни от вашата терминология.

Както си спомня самият Спитзър, симпозиумът приключва с две важни решения на АПА. Първо, комисията одобрява премахването на понятието хомосексуалност от списъка на психичните разстройства; второ, тя прокарва резолюция, призоваваща към равни права за хомосексуалните хора. „[Хомосексуалните] страдаха“, припомня си Спитзър, „те не можеха да постигнат граждански права в Америка, докато психиатрията гледаше на тях като на смущение.“

Решението на АПА за премахване на хомосексуалността от списъка на психичните разстройства допринася и за предефинирането на понятието „сексуална перверзия“. Решението води до подобни резолюции от страна и на други организации, включително и религиозни групи като Обществото на приятелите, Лутеранската църква и Националния съвет на църквите, както и Американската адвокатска асоциация, АМА и Американската психологическа асоциация. Различни градове из цялата страна прокарват закони, изрично забраняващи дискриминацията, основаваща се на сексуална ориентация. Може би най-важно в това отношение е решението, довело до премахване на законите против „содомията“ в повече от десет американски щата.

Когато битката започва, Спитзър и повечето останали психиатри разбират хомосексуалността като „масивно разстройство на личността“ (a pervasive disorder of personality). По времето, в което се възприема третата версия на учебника на АПА (DSM-III-R), хомосексуалността вече е изгубила своето подразбиращото се негативно значение и е формално ре-класифицирана като „сексуално смущение, което не е другояче класифицирано“ (но само ако е съпровождана от сериозен дистрес). А онова, което касае хомосексуалността, се отнася в същата степен и до други, идентифицирани преди това, перверзии.

Решението на АПА подкопава тогавашното, включващо всичко понятие за „морална низост“. Имало е времена, в които човек е могъл да бъде арестуван за прилагането на практики, сексуални или други, които противоречат на „обществените стандарти“. В третата версия на учебника АПА въвежда ново понятие за дотогава-неприемливите сексуални практики, „парафилии“. Както самият Спитзър признава, причината комитетът по терминология да приеме понятието „парафилия“ в учебника е била, че „всъщност никой не знаеше какво означава това“.

* * *

Преди един век американските жени са носели рокли до кокалчетата, с прикачени корсети, мастурбацията е била заклеймявана, половото общуване се е практикувало за размножаване, а не за удоволствие, абортите са били престъпление, противозачатъчните средства незаконни, междурасовият секс наказван със смърт чрез обесване, предбрачният секс забранен, порнографията нецензурна, а хомосексуалността – грях. Днес този свят е отдавна отминал.

Само преди четири кратки десетилетия хавайските дебати на АПА върху хомосексуалността поставят под въпрос – както интелектуално, така и политически – някои общоприети морални ценности. Би ли могло едно определено малцинство – онова с хомоеротични склонности, да продължава да бъде преследвано, докато друго едно, на афро-американците, вече е прието като част от американското общество?

Жребият е хвърлен и един нов политически речник намира собствен глас. Хомосексуалността е възприета по нов начин, дефинирана отново като малцинство, което е не по-малко човешко – или заплашително – от онези на афро-американците, испаноговрещите, азиатците или хората с увреждания. Някога расистка, пуританската нация е преоформена. 20 век е определен отново, сексуално и другояче. А заедно с него – и 21 век.

Дейвид Розен е американски журналист и консултант. Той пише за издания като Brooklyn Rail, CounterPunch, Filmmaker и Huffington Post.

Коментари (39)

- 11-01-2014|Stalik – Всичко хубаво, но…

За съжаление това е един много лош превод.

- 11-01-2014|Златко

В случая съм съгласен, тъй като се блъсках доста, за да направя на приемлив български сравнително ъгловатия стил на американеца – без особен успех, както изглежда. И все пак не мога да се сдържа и да не попитам: а защо и вие, драги Сталик – един човек, когото уважавам заради битката, която води от толкова време насам, ставате пленник на българския тип реакция и единственото, което успявате да кажете в случая е „хе, хе, вижте го пък тоя, забравил да си закопчее гащите!“ И не е ли именно това нещото, което в най-голяма степен обяснява факта, че хора като вас и мен (нека да ги наречем „различните“), ВИНАГИ ще имат възможно най-лошите карти в тази страна, при тези обстоятелства? Не по някаква друга причина, а най-вече защото самите ние не сме в състояние да се разграничим от типично българското, от онова, което ГНИЕ вътре в гърдите на всеки от нас: „най-важното е на комшията да не му е добре; с останалото все някак ще се оправим“. И защото, дали по природа или по собствен избор, изглежда сме далеч по-добри в мърморенето и отблъскването на всички, дори и когато са добронамерени към нас, отколкото при създаването на съмишленици и сподвижници. Може би – просто – защото не сме ДОСТАТЪЧНО различни…

Съдба или личен избор, драги Сталик?

- 11-01-2014|Златко

А ето и един според мен значително по-интересен коментар, идещ откъм Фейсбук:

Цитат:

Nellie Nedeva

Статията ясно показва как толерантността към хомосексуалните в Америка е резултат на дълга и мъчителна борба, бавно зреене, труден растеж. Тоест, тук става дума за един органичен процес, постепенно внедряване в общественото съзнание на нови ценности, нови граници на индивидуална свобода. В българското общество, неузряло и неготово, императивът за повече толерантност към хомосексуалните дойде отвън, като наложена от външни сили цивилизационна мяра, затова и съпротивата срещу него е свирепа, отприщва нещо като колонизационен комплекс.

- 12-01-2014|Evgeni

Липсата на познание за това, какъв е животът на индивидуалността преди раждането ѝ в плът и след физическата смърт, може да оправдае и обяви за „нормална“ всяка дивотия. Никой не се ражда изкривен просто поради игра на случайността. Всеки сам е заработил това, което е и сега заработва това, което ще бъде. Като не се дава адекватно обяснение на причините за хомосексуалността, а се стимулира проявяването и като исконно човешко право, се прави голямо зло на младото поколение.

- 12-01-2014|Kрасимир Дамянов

И какви са те, ако не са тайна?

- 12-01-2014|Гост

Приемливо е схващането, че при възприятие на явление или предмет от реалността за обществото като цяло явно е форма, а за отделната личност-съдържание. И тук започват главоблъсканиците при очертаване обема и съдържанието на едно понятие. Дейвид Розен на няколко пъти посочва в статията си, че липсва единно становище за норма при разглежданите прояви. И в действителност къде е началото на скалата, откъдето да се изхожда при даване на оценки? В сегашните размити и подвижни граници на предмета за изследване на хомосексуалността обикновеният човек при четене на такива текстове развива ятрогения(автосугестия, самовнушение, че страда от същите заболявания, за които се говори в изследването; явлението е разгледано задълбочено и цялостно в редица трудове на проф. Никола Шипковенски), че и той в известна степен е подвластен на такива склонности в поведението си. Във вътрешноцеховия жаргон на психиатрите явлението е известно като „ХВАТКАТА НА НАСТРАДИН ХОДЖА“- заранта, след прекарана нощ на бдение в джамията гърбавите пак са си същите, на което Настрадин ходжа отвръща:“Нали ви казах отнапред да не мислите за маймуната“. При така зададена формула още в началото на сеанса „лекуваният“ неизменно развива фиксация с необратими реакции на натрапливост…

В книгата си „Теория на измеренията“ Ян Берка подчертава нееднократно необходимостта от уточняване началото на скалата преди конкретни действия. С разглеждане на случаите при хомосексуарността отново възникват недоумения-спрямо кое се снемат тези явления в сегашната ни реалност. В древна Спарта по казармите старите бойци „са предавали воински добродетели съобразно устава по подобаващ начин на новобранките“, в ранното християнство по Русия мъжеложството се отрича из корен и се наказва безжалостно. А сега накъде, питаме се за пореден път, след като се нехае за исконните изисквания при устройството на обществото…

Броди

П. П. Пак се убеждавам в преексплоатиране „номера на сепията“: е, вдига се мътилка отново, а зад нея какво се крие; май това раздвижване на застояли води е всичко, а целта-нищо…

- 12-01-2014|suhi

а не наблюдаваме ли агресия и терор на едно малцинство, което реално днес никого не впечетлява? самият златко също не търпи различни мнения, далечни от неговото……

- 12-01-2014|Вики

(Към Evgenii): Не знам в кое точно църковно училище си учил правопис, но очевидно не си напреднал много.

Колкото до „нормалните“ неща, едва ли някога ще разбереш, че те не са свързани с поставяне на хората в калъпи и заклеймяване на всичко, различно от теб като „дивотия“. Знам че така е по-лесно, затова и повечето хора избират именно този вариант. Само за тази тъпотия дето си написал, за „изкривените“, дето не били плод на случайността, а лично дело, заслужаваш да киснеш на село цял живот и да не видиш нито Европа, нито нещо по-добро.

- 12-01-2014|Златко
Цитат:

Преди един век американските жени са носели рокли до кокалчетата, с прикачени корсети, мастурбацията е била заклеймявана, половото общуване се е практикувало за размножаване, а не за удоволствие, абортите са били престъпление, противозачатъчните средства незаконни, междурасовият секс наказван със смърт чрез обесване, предбрачният секс забранен, порнографията нецензурна, а хомосексуалността – грях. Днес този свят е отдавна отминал.

Понякога имам усещането, че времето отминава на определени места, но само за да се настани – толкова по-удобно – на други, по-гостоприемни…

- 13-01-2014|Black Wolf

Чудя се кога хетеросексуалността ще бъде обявена за опасно отклонение и може би забранена…

Все повече си мисля, че не е далечно времето, когато това ще стане…;-))

- 13-01-2014|Златко

Няма страшно, Волфи! Докато войнствената посредственост успява да изнамира все нови и нови начини да представи себе си като РЕАЛНО онеправданата – и от история, и от настояще, и от всичко – страшно наистина няма…

Цитат:

Олеле! Не ни дават да ги бием повече. Ами сега? Къде ни отидоха основните човешки права?

- 13-01-2014|Зара – Представите за хубаво и лошо релативни

Към Вики

Завършекът на твоя коментар е много впечатляващ:

„Само за тази тъпотия дето си написал, за „изкривените“… заслужаваш да киснеш на село цял живот и да не видиш нито Европа, нито нещо по-добро.“

Интересна представа за наказание (почти като попадане в ада) – да не видиш Европа и да киснеш на село цял живот! Което ясно показва каква е мечтата ти – Европа и нейната противоположност – селото.

Впечатляващо.

- 14-01-2014|Вики

@Зара: Ти за моите мечти не бери грижа – те не са до такава степен опростени, аз си ги знам какви са. Използвах „Европа“ и „селото“ като вид нарицателни неслучайно, а точно защото разни люде с манталитета на съдници, готови тутакси да се самопровъзгласят за „Бог“ и да изземат функциите на същия (обяснявайки компетентно кое е „нормално“, кое – „изкривено“ и кое – „дивотия“) нерядко са крайно критични и недоволни от живота, който водят в България и мечтаят за Европа или САЩ, преди всичко заради материалния просперитет, с който ги асоциират (в което няма непременно нещо лошо). И някак удобно пропускат факта, че това си върви и с някои европейски ценности, като например хуманизъм и толерантност – каквито не видях да се демонстрират в цитираното от мен мнение. Та затова…

- 17-01-2014|Гост

Този разкол между консервативно и либерално настроените е съвсем нормален, сещам се за един пример-В Конго от двата бряга на едно езеро живеят два вида примати, едните са шимпанзета, другите са Бонобо, братовчеди на шимпанзетата, въпреки, че са родственици, социалната им структура, начинът на хранене и сексуалността им са доста различни. Бонобо са бисксуални, правят секс много често и в социалните им взаимоотношения има много малко стрес и агресия, тъй като крамолите, често се уреждат чрез секс, при шимпанзетата е обратното, чести прояви на насилие и доминация, агресия, понякога дори канибализъм и секса е изклщчително с репродуктивна функция, в случая не искам да кажа, че едното е по-добро от другото, а просто, че природата си знае работата и се грижи да има разнообразие.

Притесняват ме само политическите претенции на хомосексуалните и трансджендър организации, тъй като смятам, че сексуалността си е предимно лична, приватна работа, та не виждам, защо трябва да се отнасям по специфичен начин с лице с различна от моята сексуалност, не виждам защо те трябва да имат специфични преимущества пред така наречените нормални граждани. Например в някои от по-либералните северноевропейски държави, ако си хомосексуален можеш да получиш по-лесно кредит в банка, ако сте хомосексуална двойка-по-лесен и евтин жилищен кредит, това е дискриминацоионна политика спрямо болшинството граждани, хомосексуалните не са отделен етнос, който е дискриминиран, за да заслужават икономически стимули. В Дания наскоро приеха в училишата да не се говори за пол, сякаш разлики между мъж и жена не съществуват, в Швеция има местоимение, което е за хора от неопределен пол, това според мен са болните фантазии на ултрафеминистите и борещите се за сексуални права, те не по-малко от хетеросексуалните си братя жадуват за власт и пръскат омраза и агресия, само че пасивно-агресивно, приемайки ролята на жертви-нещо като Израел в казуса Палестина.

- 17-01-2014|Златко
Цитат:

хомосексуалните не са отделен етнос, който е дискриминиран, за да заслужават икономически стимули

Казва кой? И в кой свят живее господин „кой“?

(Съжалявам, че все такива конфронтационни се получават разговорите ми тук, но кажете ми, как да реагирам на тази помпозна смесица от информация, насъбрана откъдето дойде, но все пак от наше време, плюс някакви заключения – като това, което цитирам по-горе – които си идват директно от вечно-неандерталското българско безвремие? Как точно да реагирам, уважаемо-неуважаема публика?)

- 17-01-2014|Златко

Ако хомосексуалните не са дискриминирани, то и България е най-доброто място за живеене и водене на мъдри разговори в тоя или който и да било друг свят…

- 17-01-2014|Златко

Понякога наистина си мисля, че информацията всъщност няма никакво значение. В смисъл, ако щеш всичката информация на тоя свят изсипи отгоре му, то пак си знае своето (че и цитира същата тази информация, на всичко отгоре). Какво точно променя хората нямам ни най-малка представа. Най-вероятно – единствено смъртта. Ако изобщо нещо… Да благодарим значи Богу, че все още не сме изобретили безсмъртието. Леле, какъв ужас би било това. Можете ли само да си представите?

- 17-01-2014|Златко

Онова, за което става реално дума при ВСЕКИ разговор за потъпкани права в България (независимо дали лични или групови, независимо дали права на етнически малцинства или традиционно потискани групи като хомосексуалните хора), е една неизречена, но интуитивно осъзнавана от ВСИЧКИ, и абсолютно конкретна ЗАПЛАХА. Заплахата за отнемане на собствения статус на жертва, за който претендират всички хора в тази страна, независимо от неща като пол, възраст, социален статус и пр. Не може да бъде признат официално нечий жертвен статус там, където абсолютно всички искат да бъдат жертви, поради очевидните привилегии, които пък статусът на жертвеността носи със себе си. Как така тия или ония ще получават някакви си привилегии, под формата на обезщетения за минало или сегашно групово насилие над тях, когато всички ние сме обект на взаимното си насилие, ден след ден, час след час, минута след минута? Как така само те, а не и ние?

Ето това е нещото, което стои в основата на всяка съпротива срещу защитата, признанието и обезщетението, свързани с нечии потъпкани права. За такива неща просто няма място в едно общество, където думата „права“ автоматично се възприема от всички като вървяща ръка за ръка с прилагателното „потъпкани“ – не по друга причина, а просто защото какво друго да прави човек в навалицата, освен да тъпче?

Има ли наистина и друг избор? Кажете ми, че аз не мога да се оправя в навалицата, май нещо са ми слаби кундурите…

- 17-01-2014|Гост

Не виждам кое ви засегна в това мнение, че да бъдете груб и да хвърляте обиди и квалификации, това е доста по-неандврталско от всичко, което аз съм събрал от комай ли не, но то си е на вашата съвест и достойнство. Може би не сте разбрали какво имам предвид, изобщо не отричам правата на гражданите с каквато и да е сексуална ориентация, не виждам защо това трябва да ги прави специални граждани и не виждам зашо тяхната сексуалност трябва да е преимущество пред институции от какъвто и да било порядък, не е като тези граждани да са с някаква обременост, имам много познати и приятели, които са с различна ориентация и винаги водим тази дискусия. Както и да е, не смятам, че различната сесксуалност е основание една група да бъде наречена етнос, но пък това е мое мнение. А това, че вие искате всички мнения във форума да съвпадат с вашето е истинската проява на неадерталност.

- 17-01-2014|Златко

За да избегнем типичната форумна игра на надприказване, нека се преструваме, че не разговаряме един с друг, а говорим на съфорумците тук, пък те да избират каквото искат.

Значи, първо. Не знам дали способността за логическо мислене е нещо изключително или по принцип достъпно на всеки човек. Във всеки случай, за да се стигне от предпоставката „хомосексуалните хора не са етнос“ (вярно) до заключението „хомосексуалните хора не са дискриминирани“ (без коментар) се изисква някаква много осбена способност за логическо мислене, която за мен е недостъпна.

Второ. Всеки път, когато изложа тук нечия – за мен очевидна – глупост на публичен оглед, чувам един и същи отговор: „вие искате всички мнения във форума да съвпадат с вашето“. Вече до такава степен съм свикнал с него, че за мен това е, хм, лакмусовият тест за нечия глупост. Нито съвпадението на мненията е нещо, от което имам особена нужда, особено когато е изказано по такъв тъп начин, че ми иде да се провикна „моля, моля, моля, идете и се съгласявайте с някой друг!“, нито пък интелигентното изразяване на различно от моето мнение ме дразни кой знае колко много. Нещото, с което не мога да свикна и което по правило ме довежда до сериозни изблици на сериозно остра реч, е ГЛУПОСТТА човешка. И, за да подкрепя думите си с примери, ето един:

Цитат:

Може би не сте разбрали какво имам предвид, изобщо не отричам правата на гражданите с каквато и да е сексуална ориентация, не виждам защо това трябва да ги прави специални граждани и не виждам защо тяхната сексуалност трябва да е преимущество пред институции от какъвто и да било порядък, не е като тези граждани да са с някаква обремененост

Значи, за да се нанижат едно след друго толкова много несъвместими едно с друго неща наистина се изисква някаква много специфична глупост. И отново, първо (малко първо): вие изглежда не отричате „правата на гражданите с каквато и да е сексуална ориентация“, но отричате това, че те са потискани навсякъде (привидно-коректно „заемане на позиция“, последвано от очевидно невярно и фалшиво твърдение). Манджа с грозде, казано на по-разбираем български език. За вас това, че те са потискани, НЕ Е основание за настояване за корекции в обществените умонагласи. А че причината за предимствата, които им се дават по ДРУГИ места, не и в България, се състои не в ТЯХНАТА сексуалност, а в НАШИЯ отказ да приемем тази сексуалност като равностойна на собствената ни, отново е нещо, което това изречение поставя напълно с главата надолу. Второ (малко второ), „не е като тези граждани да са с някаква обремененост“ би имало някакъв смисъл САМО и ЕДИНСТВЕНО в случая, в който думичката „обремененост“ се разбира в чисто биологичен смисъл, като някаква форма на вродено увреждане, сякаш това би било единственото основание за настояване на промяна в умонагласите и отношенията към тези хора. А че обременеността може да притежава и социални форми, като например масово отхвърляне на определени видове поведения, появило се в резултат на определени исторически обстоятелства – това отново изпада напълно извън логиката на горното изречение… (Едно на ръка, че по общо признание на специалистите хомосексуалното поведение НЕ подлежи на корекция, тоест то НЕ Е въпрос на свободен избор, а значи има и някаква биологична основа, която засега все още не е открита).

И накрая, по въпроса за така наречената „грубост“. Може и да е вярно, че не подбирам особено много думите, особено когато си имам работа с анонимни хора, които очевидно не познават мястото, на което са попаднали и започват тук речи, от които няма какво друго да последва. Може би действително би било израз на „учтивост“ в такъв случай човек да си замълчи или да каже нещо от рода на „моето мнение е МАЛКО по-различно“. Само че самият аз обикновено не съм в състояние да разбера какво точно ще спечели форума, публиката, България или филанкишията от всичко това. Онова, от което този форум, тези хора, тази страна – и филанкишията – ОЧЕВИДНО имат нужда, е ясно и разбираемо разделяне на (нищожното количество) зърно от (мегатоновете) плява, с които ги заспива – ежедневно – българското, а и не само, Интернет-пространство. Или, казано с други думи, когато всички, или повечето, си събуват гащичките насред мегдана, за да посипят съфорумците си с купища злато, то очевидно е, че поне ЕДИН трябва да запретва от време на време ръкави и да чисти.

Ей това е моята роля, такава каквато сам си я разбирам. А че четката, с която чистя, е телена – съжалявам много, друга няма. При такива количества биологично злато всяка друга четка би се износила прекалено бързо. А тая тук трябва да послужи още някое и друго десетилетие. Така че, отново – съжалявам много, който не се чувства достатъчно умен, за да си позволява да говори открито тук, по-добре да не го прави и под прикритието на анонимността. Това няма да доведе непременно до нещо по-добро…

- 17-01-2014|Светла Георгиева – re:
Златко писа:

Ако хомосексуалните не са дискриминирани, то и България е най-доброто място за живеене и водене на мъдри разговори в тоя или който и да било друг свят…

За пръв път чета подобно твърдение.

Вие сигурен ли сте, че живеете в България?

Аз дори и хомосексуални (мъже и жени) не познавам, а да си призная пътувам доста из България и живея в София, където би следвало да има най-голяма слободия и шарения във всяко отношение.

И как си представяте НЕдискриминиран индивид в обществото с хомосексуални наклонности?

В Нсъбрание, от чиято трибуна ни обяснява сексуалните си наклонности, които въобще не касаят избирателите, или пък учител, който споделя с учениците и колегите си съответните същите наклонности на всеослушание …

Това е просто пример, да не се обидите, опитвам се да разбера къде са тия „дискриминирани“ хомосексуалисти, на които някой им пречи/забранява да живеят като останалите граждани н България.

Направи ми впечатление, че обобщонието си авторът е забравил да спомене единственото коренно население – индианците, които също са малцинство. Може да е случайно, а може би не.

- 18-01-2014|Гост

Ако ми посочите в двата ми коментара къде съм изразил, че хомосексуалните не са дискриминирани, ще се извиня. За вашата снизходителност и склонността ви да наричате хората глупави и тъпи нямам намерение да пиша, както писах преди оставям това на собствената ви съвест, съвсем очевидно е, че не четете, избирате като бот фрази и заклинания, които са отправна точка за вашата мижитурна злоба, мисля, добре е да се посъветвате със специалист, би трябвало да има такива в Берлин, имате нужда този яд да го хвърлите някъде, не че имам против да ме наричате глупак или каквото и да е, вие сте доста добър българин, колкото и да се стремите да го изтриете от паметта си, това мисля е достатъчно, нямам желание да съм обстоятелствен и да падна на вашето равнище

- 18-01-2014|Златко

Отново откъм Фейсбук:

Julia Nikolova „Если нет Бога, все дозволено человеку“ Ф. Достоевский

Lyudmila Lambovska-Mila личният избор в името на промяната на статуквото един ден ще се превърне в обществена практика! вярвам, че в мига, в който един човек избере да не е жертва, и друг го избира. много силно го вярвам и го виждам в реалността… малки неща, правени с много любов, беше казала Майка Тереза

Boris Dimitrov Като че ли ви разбирам, но за да съм сигурен ще попитам чрез съвсем произволен и хипотетичен пример – как напр., ако съм против признаване на правата на гейовете, ще защитавам всъщност моя жертвен статус? Статус на каква жертва?

Magdalena Dimitrova Борис, мисля, че Златко е имал предвид „логиката“: „Абе, да не би само на гейовете да им е зле?! На МЕН да не би да ми е по-добре?“, което в държава, където ежедневно почти всеки бива тъпкан по някакъв параграф е доста обяснимо (макар и неправилно) да се разсъждава така. Ако правилно го разбирам, де…

Boris Dimitrov Аха, ясно. Да, вероятно това е имал предвид.

Magdalena Dimitrova Аз имам проблем с разбирането на друга част от текста: „Не може да бъде признат официално нечий жертвен статус там, където абсолютно всички искат да бъдат жертви, поради очевидните привилегии, които пък статусът на жертвеността носи със себе си. Как така тия или ония ще получават някакви си привилегии, под формата на обезщетения… „

1. Поради кои ОЧЕВИДНИ привилегии носи статусът на жертвеността?

2. За какви обезщетения става дума?

Boris Dimitrov Да се опитам аз да обясня с пример – напр. лекарите от Спешна помощ – ниски заплати, рискова и стресова работа, но спасяват човешки животи. Привилегията в случая е, че за тях все пак говори, съжаляват им, съчувстват им, всеки би казал „Да, тези хора заслужават поне 1000 лв не месец!“

преди 16 часа · Харесвам · 1

Zlatko Enev Здравей, Магдалена,

ПРОСТРАНЕН отговор на този въпрос може да се намери в следния тук текст (той засяга привилегията, която изглежда следва автоматично за евреите от настояването върху уникалността на Холокоста в сравнение който и да било друг геноцид, но по принцип логиката му може да бъде приложена върху всяко КОМПЕНСАЦИОННО обществено поведение – в случая с този конкретен спор нещата започнаха например с посочване на облекчените условия в Дания, според които гей-хора могат да получават кредити)…

Геноциди?

Zlatko Enev Става дума за съвсем конкретни привилегии, които например в САЩ получават формата на облекчен достъп до висше образование за хората от определени малцинства… Едно време и в България имаше подобни привилегии за хората от турското малцинство, поради което и досега им се гони карез в тази връзка…

Boris Dimitrov Ще прочета текста, но (без да съм историк!) да кажем, че Холокостът наистина е уникален най-малкото що се отнася до броя на жертвите.

Zlatko Enev А инак в текста, който посочвам по-горе, са обяснени и по-тънките аспекти на този вид привилегии, свързани с факта, че за НЯКОИ хора от потискани малцинства става нещо като втора природа да компенсират собствения си малцинствен статус чрез определени видове арогантно и агресивно поведение, което е допълнително защитено от малцинствения им статус. ФАКТ, който трудно може да се отрече. Принадлежността към определено потискано малцинство за съжаление не е гаранция за висок личен морал…

Zlatko Enev Към Борис: Жертвите на маоисткия геноцид в Китай са около 60 милиона, тоест 10 ПЪТИ повече от жертвите от Холокоста…

Zlatko Enev Да не говорим за жертвите на сталинизма…

Zlatko Enev Някои от най-оспорваните и агресивни политики на държавата Израел получават (гласна или негласна) подкрепа по цял свят най-вече поради специалния статус, който евреите имат навсякъде по света, поради историята на Холкоста. Дори само споменаването на нещо такова е достатъчно в Америка, за да изгуби човек доста осезаеми измерения на социалния си статус. Думичката „антисемитизъм“ се прилага към всичко, както знаем от случаите с Гюнтер Грас и други големи интелектуалци, които се опитват от време на време да надигат глас…

Zlatko Enev Трудничко е човек да запази някаква балансирана позиция сред цялата тази каша от взаимни обвинения и контра-обвинения…

Boris Dimitrov С повторното уточнение, че не съм историк, но жертвите на Мао са също китайци, т. е. тук няма етнически геноцид. Което, разбира се, не означава, че наистина жертвите са повече, както и при сталинизма.

Julia Nikolova хората от помагащите професии в Бг много добре знаем, че Моделът с жертвата е част от патриархалния възпитателен морал – това е етап от процес

Julia Nikolova цивилизацията признава съществуването на „Хомо луденс“ ИГРАЕЩИЯТ ЧОВЕК – минава се през архетипния игрови модел – на ЗАВИСИМОСТТА – това обикновено е игра с три роли – Жертва, Насилник и Освободител

Julia Nikolova Освободителят винаги би могъл да ползва привилегии, но ако го го прави е за сметка на независимостта, така не се излиза от Играта с жертвата

Julia Nikolova когато НЕЗАВИСИМОСТТА стане приоритет за всички индивиди и роли, ролята на жертвата става излишна – НИКОЙ НЕ ПРЕТЕНДИРА ДА Я ИГРАЕ, нито на Насилник, а ако има Свободен – то той спазва – правилото да не натрапва свободата – щото НАСИЛА ХУБОСТ НЕ СТАВА!!

Zlatko Enev Не съм уверен, че „Моделът с жертвата“ е порождение само и единствено на патриархалния възпитателен морал. Във всеки случай поставянето на себе си в позиция на жертва изглежда е една от инстинктивните „хватки“ на всяко компенсаторно мислене и поведение, независимо от средата, в която е породено. А компенсацията сама по себе си може да бъде породена от много и различни предпоставки, сред които патриархалността е само една от многото…

Julia Nikolova човек играе – Хомо луденс и Карл Густав Юнг отдавна откри, че игрите на човешкото съзнание се движат в архетипни схеми… назоваването им ни изкарва от роля, просто…

Julia Nikolova има и игри жизнено важни за индивида и израстването му, еманципирането му, например такава роля е ДА СИ РОДИТЕЛ

Julia Nikolova Да искаме да се усъвършенстваме в тази роля – еманципира не само детето, но и възрастният

Julia Nikolova изобщо, когато се осланяме в изборите си на балансиращият/адекватен възрастен, можем да реагираме подходящо на ТУК и СЕГА, тогава горе цитираната каша от обвинения и контраобвинения – някак няма да ни засяга или ще ни засяга до толкова, доколкото вече сме разбрали, че винаги ще има хора, на които им е драго в калта и пличкането и…

- 18-01-2014|Златко
Цитат:

Ако ми посочите в двата ми коментара къде съм изразил, че хомосексуалните не са дискриминирани, ще се извиня.

Бихте ли ми обяснили как трябва да разбирам изречението, което вече цитирах в началото на един от коментарите си:

Цитат:

хомосексуалните не са отделен етнос, който е дискриминиран, за да заслужават икономически стимули

Според мен възможностите за интерпретация са четири:

1. Хомосексуалните не са етнос.

2. Хомосексуалните не са дискриминирани.

3. И двете заедно.

4. Нито едно от двете.

Пояснете мисълта си по някакъв начин, който да я направи разбираема или поне по-малко непоследователна, ако обичате.

- 18-01-2014|Гост

Имах предвид, че не са дискриминирани, както да речем някои малцинства от етнически произход, като да речем ромите, т. е. не са дискриминирани заради етнческия си произход, но това не става ясно от изречението наистина, така че извинявам се, дискриминацията към хомосексуалните е от друг вид, същия който се ползва срещу секс работниците, наркозависимите или бездомните. Тези групи са не по-малко дискриминирани, а нямат специфичен статут или привилегии.

- 18-01-2014|Златко

Ок, поднасям извинения от своя страна. Виждам, че сте добронамерен човек и това, че не стоим сто процента на една и съща гледна точка не би трябвало да ни пречи да разговаряме един с друг.

- 18-01-2014|Златко

И, за да продължим дискусията, ето принципния аргумент, който поставя хомосексуалните хора в група, различна от онези, които вие изброявате по-горе (секс работници, наркозависими или бездомни): ВСИЧКИ изследвания на проблема показват, че за хомосексуалност „лечение“ няма (тоест няма и наличност на свободен избор, какъвто изглежда е в много по-голяма степен случая с изброените други). Това поставя хомосексуалните хора в същата категория, в която се намират етническите и расови малцинства: тези хора са РОДЕНИ ТАКИВА и те не могат да направят нищо, за да променят това, нито пък носят някаква лична отговорност за него. Оттук и пълния абсурд да им се вменява като лична отговорност нещо, по което те не разполагат със свобода на избор (най-вероятната причина за този тип поведение е някакъв вид генетична аберация, чиято биологическа причина все още не е ясна).

Разбира се, човек може да избере да се противопостави на това разбиране и да поддържа „старовремското“ такова, според което хомосексуалните хора ИЗБИРАТ поведението си. Това е най-често срещаният тип поведение сред противниците („либерални“ или „консервативни“) на идеята за премахване на дискриминацията срещу хомосексуалните. В такъв случай въпросът обаче опира до чисто идеологически проблем, тоест в какво точно човек ще избере да вярва – в онова, което „и без това си знае“, или в нещото, което светът наоколо, и особено онзи далечен, непознат и някак инстинктивно чужд свят, известен под името „Запад“, се опитва „да му натрапи“. Именно тук се появяват и сериозни поводи за разногласия и всевъзможни гневни реакции, тъй като в края на краищата ситуацията се свежда до вечния сблъсък между онези, които биха искали да виждат в себе си „носители на новото“ и останалите, които пък не искат да позволяват животите им да бъдат определяни от неща, които възприемат като фалшиви, чужди и в края на краищата неразбираеми и неприемливи.

В конкретния случай сме някъде между тези две крайности, като при вас очевидно има някакъв елемент на симпатия към „унижените и оскърбените“ (изразяващ се като минимум в готовност за приемане на „коректно-политическа“ лексика, съчетан с – поне за момента – отказ за приемане на принципното разбиране на нещата, което описах по-горе). Е какво пък, с всичко това аз имам сравнително малък проблем, но само при условие, че то бъде обговорено ясно и разбираемо, на логичен и последователен език, а не чрез заплетени фрази, които в края на краищата разкриват някаква форма на понятиен и идеологически хаос…

Лек ден желая…

- 18-01-2014|Златко

Има и още един, изключително заплетен научен аспект на този проблем, който се състои в това, че все още не е ясен еволюционния механизъм (и логика), които правят съществуването на тази генетична аберация очевидно неизбежна в природата (броят на хомосексуалните хора си остава почти идентичен и непроменен сред всички човешки и животински групи, като се ограничава в рамките на около три процента от всяка популация). Проблемът – повтарям, чисто научен, а не социален или политически – се състои в неяснотата, свързана с отговорa на въпроса „Кое прави съществуването на хомосексуални хора (и животни) биологически и еволюционно необходимо, след като е очевидно, че те почти не се размножават и не продължават генетичното си наследство, както го правят, обикновените’ хора и животни?“ От една страна, техният брой си остава сравнително постоянен в хода на човешката еволюция (няма свидетелства, че хомосексуалността е някакъв вид „модерно“ явление; тя очевидно съществува откак има хора и животни). От друга страна, гените им не се предават на потомството по начина, който за момента е разбираем за нас. Как тогава се извършва еволюционното предаване на този вид генетична информация? И кое я прави необходима?

На всички тези въпроси отговори засега няма, макар и да има множество (отчасти доста шашави) хипотези. Който се интересува, може да прочете малко повече подробности в следната статия:

The Evolutionary Mystery of Homosexuality

- 18-01-2014|Ц.

нещата стават ясни когато се замислим и отговорим на въпросите: какво е човешко достойнство, кой има достойнство, как ние третираме хората, колко ценни са те за нас, въпреки слабостите (и болестите) си, как ги третираме и как те нас третират… Кант е отговорил на тези въпроси по един начин, Юлия Кръстева по друг, Папа Йоан Павел Втори по трети, Ричард Доукинс по четвърти… отковори има, няма достатъчно тишина да ги чуем, няма и сила да ги приложим… затуй пък надеждата, както се казва, умира последна

- 18-01-2014|Гост

Спомням си една статия, пак от списанието, беше от един зоолог и беше за различни животински видове, които практикуват хомосексуален секс, историята имаше и два хомосексуални пингвина, на които после им се излюпва хомосексуална дъщеря, мисля ще си спомните. Затова приведох и примера с бонобото, принципно тезата ми е, че хората са сексуални, всичко последващо е вече етикет, т. е. това, което казвам е, че хората биха правили секс с каквото и когото и да било, когато нуждата е налице! Това е нещото, което исках да кажа като цяло, затова не смятам, че хомосексуалните са по някакъв начин специални, вероятно този вид сексуалност е бил табуиран именно, зашото е пречел на продължаването на рода и нормалното функциониране на обществата. Също така са табуирани и кръвосмешението, зоофилията, некрофилията и различни други обичания, това по никакъв начин не пречи те да съществуват по различно време и в най-различни човешки общества.

Друго, както всички психиатри вече са потвърдили, хомосексуалните не са ненормални, сега обаче остава въпроса за другите видове сексуалност, които все още се смятат за патологични. Те са патологични само, защото биха пречили на нормалното съществуване на обществото/Още по-голям въпрос е кое дава правото на едни хора да затварят други хора, да ги наричат душевно болни и да ги тъпчат лекарства, от които няма никакъв ефект, но и психиатрията е създадена в услуга на обществото, да спра, че пак се отдалечих от това, което исках да кажа. За мен, лично сексуалността е въпрос на избор.

Друго, отдавна не живея в България, нещо повече в страната, в която живея, виждам доста български двойки, емигрирали не само поради обичайните причини, но и защото са хомосескуални и в страната приемник, нямат проблеми, така че много добре виждам ползите от про-гей политиките, все пак познавам и другата страна, тази на ултрафенистите и антиджендърристите, които като всички екстремисти са изключително противни.

От друга страна ви посочих примери за политики, които са, ако не друго, некоректни спрямо нехомосексуалните граждани, това ме кара да бъда скептичен и не без основание да твърдя, че е просто борба за политическа власт. Прочете Sex at Dawn, някои от изводите си съм взел от там. И отново, дружа с хомосексуални хора и често обсъждам тези въпроси с тях, наскоро си промених мнението относно осиновяването от гей двойки.

И да наистина не съм много последователен, просто начинът по който пиша е такъв, поток на мисълта, не винаги се спирам да поема дъх и да прочета намисленото, но вярвам, че не четете само речници и енциклопедии.

- 29-01-2014|Самолет 005 – Разговорът за хомосексуалността в България…

Според мен разговорът за хомосексуалността в България беше натрапен (като например демокрацията). Той никога не е бил на дневен ред, но с появата му по някакви европейски пътеки смути още повече мъжествеността на иначе смехотворно смутените в експресията на „мъжественос“ балкански мъже – имам наблюдения от Черна Гора, Албания, Сърбия и онова, което днес приемаме за Македония; все балканска, космата мъжка реалност!

Ние живеем в ултрамачистки общества, където гериозмът на мъжкото битие с всичките притурки с положителен и отрицателен знак като чест, достойнство, мъжко поведение, пичовщина, арабийче от класа, играч, пичкар, мъжкар, шефче са в култ. Този култ към мъжкото е свързан с изконната ни селска природа. За да илюстрирам какво имам предвид под селска природа, ще разкажа един чисто български виц:

„Цанили Пена слугиня у градо. Връща се тя чат-пат на село и дружките я питат – Пено, ама ти що праиш у градо? Епа, метем, чистим, перем и държим господаро за пенисо! Последвала гробна тишина… След малко пак дружките я питат – Ама, Пено, кажи ни ти баш що праиш у градо? Епа, нали ви казах! Метем, чистим, перем и държим господаро за пенисо! Ама, Пено – питат я дружките в неведение – що е това пенис?!? Епа, какво да ви кажем – оно е като наште селски куревища, само дека е по-меко!“

Принципно всяко градско е меко. То е пенис! То не е куревище! Поради това и градската култура на запада е мека, недостойна за уважение. Разговорът за хомосексуалността е градски разговор, тоест недостоен за сериозно отношение, а това сериозно отношение е изисквано по нерабираем начин.

Абсурдът на хетеросексуалността в митологичното ни мислене е в претенцията и› за нормалност. Но нормалност е всичко онова, в което липсва враждебност. Затова и разговорът за хомосексуалността е враждебен, защото не тръгва от Враждебна или Чепинци, а е враждебно натрапен от западо…

- 29-01-2014|Златко

Съгласен съм донякъде с горното, в смисъл, че действително има елемент на „натрапеност“, но според мен той засяга не толкова самия разговор (за хомосексуалността не се е преставало да се говори от памтивека досега – пък ако щете и само под формата на вицове и други „издевки“). Онова, което се възприема като „натрапено“ е внезапната невъзможност, под формата на забрана, идеща отвън, да се чувства човек като нещо по-добро, нещо повече, от „педалите“. Един вид, „до вчера можехме да си ги бием както щем, днес вече не ни е позволено даже да им се подиграваме. Че как така?“

Но и това се променя, разбира се. Самият аз живея с усещането (получено от дългогодишни наблюдения на тоновете и позициите в този форум), че това е една от малкото теми, в които има истинско раздвижване и възприемане на новото (макар и най-често под формата на мълчание там, където допреди три-четири години се надигаше хор от насмешки и омраза – който не вярва, да огледа коментарите под по-старите текстове откъм 2008-2009 например). За разлика от темата за „циганите“ например, където няма ни най-малко раздвижване, тук ледовете някак започват да пропукват. Така поне ми се струва…

- 29-01-2014|Самолет 005 – … разговор и обект…

Не смея да натрапвам възглед, затова дебело ще подчертая, че споделям впечатления. Разговорът за хомосексуалността даде свобода и опредмети в България хомофобията. Балканската ни сексуалност е селяшка – тя е прикрита. Всичко е позволено, но да не се стига до резил, тоест до разкриване. Поради това в годините на моята младост имаше места в България, където, ако хомосексуалист или мъж в „еbателно“ настроение отидеха, можеха да участват в оргия като в американски филм за възрастни. Тези места се знаеха; там нещата се случваха публично (неинтимно), но скрито; местата не бяха гей-барове, в които никой „нормален“ мъж не би отишъл, за да не се изложи. Това бяха тъмни киносалони (например кината „Култура“), всички бани и множество тоалетни с прилежащите им градинкови територии. Те даваха на мъжа „авантюрист“ свобода и не го дамгосваха по модела на гей-баровете… Той – мъжът – е отишъл съвсем „случайно“ на кино, баня или тоалетна… а не целенасочено в гей заведение. Това даваше прикритие точно в изискването на селския модел.

Западната вълна изиска от българите откритост и това разтури пейзажа. В съвременна България няма гей заведения; няма гей общество; няма гей живот. Има гей активизъм като отговор на ясна нужда – дали това е промоция на знания; дали това е защита от хомофобия; дали това е апел към толерантност, но всичкото е в резултат от липсата на свободен гей-лайф. А свободният гей-лайф е присъщ на освободени общества. Никак обаче не отричам Златковото мнение, а само го допълвам, че да ти се отнеме привилегията да биеш и малтретираш педали е още по-кофти опция спрямо все повече отнетите в обществото мъжки прояви. Човек и една цигара не може да си запали, майка му стара…

- 29-01-2014|Златко

не знам по каква причина, но нещо се поизгубихте напоследък – ти и някои други по-стари коментатори тук, като Майа Маркова например. Може да ви е писнало (от мен или от общия тон тук, разликата едва ли има значение). Но дори и да е така, хубаво е да започнете да се появявате отново по-често.

- 29-01-2014|Попов, Г.

Погледнете само заглавието: „Как хомосексуалността е станала нещо нормално“…

Истината е, че хомосексуалността НЕ Е „станала“ нещо нормално – но е била ОБЯВЕНА за такова.

И въпросът не е в процентите – дали били 3%, или колко процента изобщо били…

Истината е, че не 3%, не 5%, не 10% – ако ще и 95% от хората един ден да се самозаявят (или да се „самоориентират“, защото нали това било „ориентация“) като „хомосексуални“ (или „ЛГБТ“, може и с още някоя буква от края) – това не ги прави „нормални“. Разбира се, всяка глупост може да бъде официално обявена за „нормална“ – в учебниците, в законите – но реално тя няма да бъде такава. Казват, че хомосексуалните, във всяко едно общество, били 3% – ами те и престъпниците, във всяко едно общество, са приблизително пак толкова… (Някъде четох, че в САЩ, например, около 2% от населението поне веднъж през живота си попада под ударите на закона и изтърпява наказание „затвор“ – и това са само тези, които съдът е изловил – нищо чудно да има още около 1%, които не са хванати – и ето ти пак общо същите тези 3%…)

Нормално ли е да си престъпник? Нормално ли е да си убиец?

Ама ще кажете, какво толкова – те хората все пак „правят любов“, не война… Така е, обаче има любов и „любов“ – има любов, от която обществото печели – има и „любов“, от която обществото губи. Не става въпрос някой да „бие“ някого – но нека е ясно: има нормални неща, има и ненормални. Ама ще кажете, то си е „генетично заложено“ при тях… Ами то и за всяка друга глупост, която хората правят, също може да ѝ се намери „генетично“ оправдание. Например, защо се случва хора да убиват хора – и защо изобщо им идва да убиват – не е ли и агресията пак така генетично заложена – в хората, пък май и изобщо в бозайниците?

Ето, потърсете, и ще намерите – има вече и съвсем нови изследвания, които показват, че физическата агресия, и то у съвсем малолетните деца – от 2 до 4 годинки – се проявява поради генетични причини. ГЕНЕТИЧНИ! Трябва ли сега, поради това, вече и физическата агресия да я доведем до ранг на „нормалност“ – чрез конгреси на лекари, чрез писане на учебници и съответни закони?

Нали всъщност това ни прави човеци – нали това ни прави цивилизовани – че успяваме да надмогваме над физическата си природа – над това, което ни е „генетично заложено“?

Но, явно, някои хора успяват – а други не успяват, и започват да правят от своя неуспех повод за кампании за промяна в учебниците, в законите – само и само за да оправдаят своят личен неуспех…

- 29-01-2014|Самолет 005 – … норма…

По повод на нормалността:

– няма уважаващ себе си учебник по психиатрия и психология, в който да има определение за нормалност;

– нормата е като хоризонта (прагматистки възглед), тоест виждаме я, но никой и никога не сме в нея;

– експроприирането на нормалност от определена група от хора е вид „парадея“ – нещо, под чиито удари на критика попадат т. нар. гей-паради, а ежеминутната хетеросексуална парадея се смята за нормалност…

– няма исторически засвидетелстван пример на здрав разум, който да отъждествява себе си с нормален разум; няма и термин „нормален разум“ по аналогия с термина „здрав разум“

– няма нормалност, там където има враждебност; ако прокламираме враждебността за норма, то накъде вървим?

И едно малко медицинско уточнение – не генетиката, а епигенетиката е в епицентъра на изследванията за т. нар. хомосексуалност. Епигенетиката изследва отношенията, които отключват нещо генетично заложено, защото то може да си остане заложено, без да е отключено…

- 29-01-2014|Попов, Г.

Невероятно е какво ли още ще измислят онези, на които това им е работата – да измислят разни про-хомо-суа теории…

Уточнява се, значи, че не ми било „нормално“, най ми било „здраво“.

Добре де, щом е така, значи следва да разграничаваме „здрава сексуалност“ от „нездрава сексуалност“ – така повече ли ви харесва?

И още, казвате, че не било само генетично „заложено“, ами се и „отключвало“… Пак проблем, пак голям!

Ами като ти се „отключва“, ти пък ще си го заключиш! Нали затова си човек, а не животно!

То и на много хора, като видят такива неща, им се „отключва“ да псуват, че и да ударят някого – ама са възпитани, и си траят. Сдържат се. Заключват си сами това, което им се „отключва“…

На това се крепи и съществуването на самото общество. То ако всеки тръгне да си развява това, дето му се „отключва“…

- 29-01-2014|Златко – re:
Попов, Г. писа:

То и на много хора, като видят такива неща, им се „отключва“ да псуват, че и да ударят някого – ама са възпитани, и си траят. Сдържат се.

Добре. Чухме, разбрахме. Хайде сега, като сте толкова възпитан и сдържан, затрайте си вече поне от малко.

(Не че не знам какво ще последва, но не пречи човек да проверява от време на време ума на ближния си…)

- 30-01-2014|Самолет 005 – re:
Попов, Г. писа:

Добре де, щом е така, значи следва да разграничаваме „здрава сексуалност“ от „нездрава сексуалност“ – така повече ли ви харесва?

Да! Така повече ми харесва, но аз съм никой. Важното е, че така повече се харесва на световната общност от учени, защото както хомосексуалността, така и хетеросексуалността са извън тази класификация. Самите те са феномени, а не класификатори. Просто казано, както хомосексуалността, така и хетеросексуалността допускат здраве и болест, без самите те да са или (само) здраве, или (само) болест.

„Идея“ или „ефект“?

Автор(и): Самолет 005

От модератора на форума:

Не бива да се сърдим прекомерно на нашия инак тъй мил съфорумец, Самолета…

Бидейки принуден от природата да живее живот на човек „извън“, Самолетът се е оказал конфронтиран с опит и преживявания, които повечето от нас, за свой собствен късмет, не са имали никога (имам пред вид най-вече ужасните сцени на насилие, които веднъж беше споменал тук, както и всичко останало, което всеки от нас може да си представи в живота на шестдесетгодишен гей-мъж в България.)

Самолетът просто обича да си играе с всичко, сигурно защото гадният живот го е научил, че, обвържеш ли се „яко“ с която и да било идея (а може би и човешко същество), то рано или късно трябва да очакваш, че то (той, тя) ще се обърне точно в най-уязвимия ти момент и ще те натресе така, както не го е правил и най-злият ти враг. Прост инстинкт за самосъхранение, облечен в нелоша философска дреха, мисля си самият аз.

И си казвам начаса: „да пази Господ от такова познание!“ „Ефект“ е ключовата дума на личната ми философия, говорейки за лична умонагласа, и това, което Златко е видял в мен, чрез написаното от мен тук във форума, е точно ефект, а не представяне на ИДЕИ.

Не съм сигурен, че разбирам от какво познание трябва да ни пази Господ, но за мен мъжкото начало е именно в идеите. По това се различава мъжът от гея и дори донякъде от жената. Силно биологичната и по този начин архетипна позиция на мъжкото е в постигането на власт чрез сила – сила на мускулите, сила на ума, сила на волята, тоест убедеността, сила на духа… Мъжете постигат себеутвърждаване чрез сила, каквато и да е тя – Кубрат Пулев например – можеш ли да му цапардосаш два шамара – не, не можеш… Но все ще се намери някой, по-млад, по-увелен, който да му оспори властта. Грубо казано, винаги се намира някой, който оспорва властта на мъжа по очевидно мъжки начин – чрез цапардосване на два шамара, та даже и духовни шамари. Затова мъжкото е толкова очевидно – даже и ерекцията е очевидна. Фалусът е очевиден и всички припадаме по размера. Няма отдавна мъжки харем, но има казарма. Ако има мъжки харем, той трябва да е на базата на ясна йерархия като при всички мъжки обществени структури – армия (с генерали и редници); духовна армия – монашество (с патриарси и обикновени послушници); политически структури с президенти и демократично размазани обикновени политици. Йерархията е мъжка структура; тя въвежда ред по отношение на властта. Казвам го, защото в тази тема се говори за ВЛАСТ.

Женското начало, най-опростенчески казано, не се интересува от йерархия. Женското начало, ако се интересува от власт, то е не с оглед на утвърждаване – достатъчно е женското животно да се разгони и то вече властва над мъжкото; то е вече утвърдено във властта си. Мъжкото животно почти не казва – „Не, не ми се е. е днес в 9.45; я да го отложим за 18.30!“ (примерът е просташки, но ми е необходим)… Женското животно властва над мъжкото на базата на своята отговорност да поеме НЕГО – утвърдения в стадото силен и юначен. Но тази отговорност изисква силно чувство за целесъобразност. А целесъобразността „разгонва фамилията“ на ИДЕИТЕ, защото идеята трябва да докаже, че е целесъобразна и обикновено това не става!!! Защо не става е много дълга тема…

Идеята обаче е по-корава конструкция от целесъобразността. Идеята има други изисквания в сравнение с целесъобразността. Идеята е силно свързана с утвърждаването си, което изисква власт и чак след това се проявява сгромолясването и›. А целесъобразността изисква анализ и преценка. Анализът и преценката не са толкова близко до утвърждаване на идеята в сравнение с властта. Преценката не утвърждава бързо. Идеята може да е светкавична в своята утвърденост.

Така че женският път е по-труден и по-компромисен. Мъжкият път е по-жертвен и по-безкомпромисен. Имаше един научно-документален филм за размножаването при носорозите. Една разгонена женска пасе. Двама мъжкари се бият за нея. Биха се, биха се… единият умря, а другият в 120 люти рани, полужив, полуумрял я оплоди. А тя през цялото време пасеше. Тя не забеляза драмата. Тя пасеше и пасеше, за да трупа маса за бъдещо кърмене и т. н. За нея мъжката драма беше напълно пренебрежително занимание! Чест, достойнство, стратегия, тактика, рани… абе простотии!

Дотук изръсих един куп дрънканици от гледна точка на някаква биологична оправданост на половете. Но идва социумът и ролята на половете вече става и социална, което прави сложнотията. Властта и домогването до власт ставата вече както обект на сила, така и обект на целесъобразност. С появяването на философията пък сложнотията става още по-сложна, защото философията се стреми да обгледа нещата и не само че не може да ги обгледа, но ги и недоглежда. Въпреки това обаче философът си избира перспектива към гледката, а и гледна точка – опори, на които да се занити в непрекъсното движещото се пространство. Опорната точка на прагматизма е ефектът, резултатът от даден акт. Това не означава изчакване. Това означава предугаждане. Основно есе на прагматистите е есето на Пърс „A Guess at the Riddle“ – (предположение за) отговор на загадката. Това предположение, ако се сбъдне – толкоз по-добре. Но къде тук е идеята? Няма я!

Разбира се, че това, което казах е напълно недостатъчно и напълно оспоримо. То е толкова опростено в конструкцията си, че изисква хиляди други доуточнявания. Но то даваше отговор на това, защо не съм привърженик на идеите. А то е различно от Златковата интерпретация за постмодерното недоверие. Аз държа на Пърсовия термин – „съмнение“.

Къде се вмества моята гей природа – в нерадушното приемане на идеите – не-е-е! това може да е характеристика на всеки хетеросексуален. Какво е характерно за гея? В утвърждаването (все пак геят е мъж, а говорехме, че утвърждаването е мъжката позиция). Какво пък точно утвърждава геят? Ами присъствието си, а после идва останалото… Смята се, че геят е аутсайдер, но това не е точно! Геят е винаги обвиняван и той трябва да защитава присъствие. Всеки е аутсайдер по даден белет – един е дебел, друг е късоглед с очила, трети е космат, четвърти е дъргуч… и т. н. На мен от малък са ми втълпявали, че аз съм ненормален и недъгав. А когато се осъзнаеш като гей и някъде го съобщиш по чисто целесъобразни причини за нужната информация, то веднага с обвиненията за ненормалност, извратеност, недъгавост идва и обвинението за натрапчивост. Основното обвинение е, че сме ненормални и недостатъчни. Всеки млад гей приема ще не ще (по-болезнено или по-малко депресивно), че е ненормален, като впоследствие надмогва това. Настояването на обществото за нашата ненормалност е толкова силно, че ти не можеш да го пренебрегнеш. И започваш да се вглеждаш в типа „ненормалност“, която представляваш. Но започваш да се вглеждаш и в нормалността на „нормалните“ хетеросексуали. И виждаш тази тяхна „нормалност“ като убеждение колко много им отнема. Виждаш колко много нормалността им пречи да се държат нормално. Виждаш как те превръщат сексуалността си в религия и идеология, което е нещо твърде ненормално. Виждаш как те, експроприирали идеята за нормалност, стават причина за ненормално използване дори на властта (ефектите са войни, конфликти на базата на религии и идеологии). Виждаш, че експроприирането на идеята за нормалност не дава на някои индивиди – „свръхнормални“ дори да живеят удоволствено, като единственото им удоволствие, което им остава, е да отрекат правото ти на съществуване. Намесвам гей елемента в илюзията ни за власт и спирам. Защото темата включва илюзията за власт, а Златко ме подръчна да говоря и за гей (това е като оправдание, за да не ме обвините в натрапчивост!) „Smile“… Ако геят има мераци за власт, той вече става заплаха. Мъжът може да властва, но не и геят. Поради това на геят му остава единствено да утвърди присъствието си, без да разбуни страхове.

Има още много да се каже, но засега толкова. Приемам опровержения. Дори приемам конструкции от рода „какъв идиот трябва да си, за да кажеш…(и следва цитат от мое мъдруване). Приемам…:):):)

Златко ме приема много толерантно и казва, че аз си играя с всичко. Демонстрирах една игра на мисли, защото гейовете сме наистина инфантилни и си играем, дори понякога с две топки в торбичка…:):):)

Но основната ми мисъл беше за ефекта, а не за идеята. Аз се стремя към ефекти и разпознаването им. Към това познание Господ не би ни спрял според мен…

САМОЛЕТ 005

„Самолет 005“ е псевдонимът на един от дългогодишните участници във форума на „Либерален преглед“. Няколко думи за него: българин, гей, с медицинско и филологическо образование.

Коментари (22)

- 14-02-2014|Златко

С настоящия текст се надявам да започна нова поредица от текстове в „Либерален преглед“, посветени на гей-културата. Публикуването на текста е заедно с това и призив към всички хора, които се интересуват и вълнуват от тази тема, да изпращат до списанието евентуалните мисли, които им хрумват в тая насока. Както обикновено, всичко по-добро ще бъде публикувано тук…

- 14-02-2014|Sevcan

С удоволствие се чете… Благодаря…:)

- 14-02-2014|Самолет 005

Като въведение към темата, която има много аспекти и за всеки аспект може да се говори поотделно, трябва да проявя някаква скромност и да обясня нещо важно. Започвам това обяснение с един протрит от употреба, стар виц, но няма как:

Един мъж споделя на свой приятел – „Абе, Жоро, всъщност аз съм гей!“. Жоро запазва хладнокръвие и пита:

– Имаш ли обувки от крокодилска кожа?

– Не.

– Лайза Минели любима актриса ли ти е?

– Не.

– Познаваш ли Евгени Минчев?

– Не.

Коментарът на приятеля след този блиц е: „Абе, Пешо, к›ъф гей си ти! Ти си най-обикновен педераст.“

Та с това искам да кажа, че аз съм пишман автор и съм леко уплашен от това. Ако читател случайно попадне на тази тема, трябва да знае, че тя е коментар към друга тема – за харема, за операта, за Европата, за Турцията, за властта, за илюзиите. Темата майка е на д-р Капка Лалова и е под заглавието „Харемът в европейския дискурс на илюзията за власт“ – тук във форума.

А сега по същество. Аз съм от типа „едно си баба знае, едно си баба бае“. Дъвча, премилам и често си говоря за любимите ми неща. Едно от тях е американският прагматизъм, но по-правилно е да се нарича американският прагматицизъм на Чарлс Сандърс Пърс (Charles Sanders Peirce). Не е прагматизъм, а е прагматицизъм и това малко отблъсква, защото звучи помпозно. Но не е помпозно, защото сам Пърс предлага този термин, за да разграничи разбиранията си от друг прагматист – Уилям Джеймс (William James). С радост бих прочел тук корекции и мнения на хора, които професионално се занимават с философия и семиотика и които имат по-задълбочени познания от мен. Моите са на студентско ниво, когато очарован от две лекции на проф. Винсент Колапиетро в НБУ за пръв път в живота си разбрах какво удоволствие и какъв лукс е да си учащ, тоест studеns (genitive studentis). Но нямах възможност за повече освен да прочета великолепната книга на Луис Менанд (Louis Menand) „The Metaphysical Club: A Story of Ideas in America“. Този пусти американски евреин с тази си книга е взел Пулицър за 2001 г., но не само защото е евреин, а защото е изключителен ерудит. И в нея благо и увлекателно разправя за четиримата гиганти на Америката – Уилям Джеймс (William James), Оливър Уендъл Холмс джуниър (Oliver Wendell Holmes Jr.), Чарлс Сандърс Пърс (Charles Sanders Peirce) и Джон Дюи (John Dewey). Още в първата глава Луис Менанд запознава читателя с предисторията и историята на Гражданската война в Северна Америка и поставя ударението върху краха на идеализмите и за раждането на прагматичния възглед.

Наистина малко силно е да се мерят на едната поставка на везната идеите, а на другата ефектите (от даден акт) с оглед на това, кое да предпочетем като умонагласа. Идеите не са за пренебрегване. Но мен Менанд ме убеди да си мисля по-сериозно за ефектите.

А Чарлс Пърс е необятен. Аз съм само в предверието, а то е с големината на концертна зала за симфоничен оркестър…

- 14-02-2014|Златко

Благодаря за коментара, както и за посочването на тази ценна книга. Менанд, между другото, има и една друга, по-нова книга, която може да се намери ето тук.

- 15-02-2014|Благо

Да утвърждаваш присъствието си, в прагматистки контекст, означава да търсиш ефект върху другите, но тази нагласа неизбежно въвлича и елемента на фалибилизъм по отношение на същото това присъствие. Такава „хлъзгава“, но с умишлено търсен прагматичен/но не прагматистки/ ефект, позиция поне на мен ми говори за своеобразно сардонично отчуждение, отказ/невъзможност да се дефинираш, т. е. утвърждаване на едно убягващо присъствие, необременено от угрозата на неприемането.

„Недоглеждането“ на философията, може би неизбежността на избора на перспектива и гледна точка, е ужасът на философите в търсенето на безпредпоставъчно мислене и познание, но поне за Самолета този проблем е възвисяващо удобен, защото, струва ми се, прагматистките възгледи тръгват от възприети като даденост принципи/например обективността на природните закони/, прибавяйки към това и фалибилизма, от тук може да произтече една леко високомерна и донякъде болезнено-саркастична/дори язвителна/ лична философия.

В чисто човешки и психологически план, за мен е прелюбопитен пътят от съмнението в себе си до съмнението като интелектуална и жизнена позиция, защото винаги съм се удивявал от способността на човешката психика да намира рационализирана „жизнеутвърждаваща нормалност“ и в най-невъобразимите за „човешкото съществуване“ ситуации. Но от друга страна, инфантилната игривост, за която става дума в текста, ме кара да мисля, че става въпрос за игра на криеница с читателя – Самолета не подхожда със съмнение, а търси ЕФЕКТА на съмнението, ние да се осъмним в него, в мотивите му, дори в самото му присъствие… С други думи, зад текста прозира горчивата насмешка на човек, който упорито се бори със страха личната му философия да не се превърне просто в безлична…

И все пак – нещо в прочетеното ме провокира да очаквам, че „Самолета“ е хетеронимен интелектуален експеримент на човек, който заслужава поне уважение за добрата си работа.

- 15-02-2014|капка лалова

Самолет,

Казваш, че си „леко уплашен“…

Ами не бива! Искам да те предупредя, че реплики като „…човек, който упорито се бори със страха личната му философия да не се превърне просто в безлична…“, вероятно ще станат рефрен в тази дискусия. Няма как.

Но ти продължи да разказваш. Ето, аз и Севчан те слушаме с внимание. Да си ни видял седнали една до друга в предишната дискусия?

Сигурно гей културата си струва да бъде опозната и разбрана. За мен тя е нещо като „Среден път“, игрово, кентаврическо начало. Нещо, което се изплъзва от дифиниране и което животът винаги се е опитвал да изгони като „безполезно и причудливо“. Но това „безполезно“ е безкористно и поради това креативно…

Сигурно животът може да съществува и без него, но изкуството – Никога.

Аз лично търся мотивациите си в стремежа да изживея живота си като изкуство…Смях, ок… Не мога да кажа, че успявам, защото игровото понася по-добрия начин на игра, но постановява липсата на най-добър начин на игра. Печелиш и губиш.

Но самото играене /експеримент/ си струва. По-продуктивно е според мен от институционалното йерархично подреждане и от сядането /усядането/на „номерирани“ столчета…

Така че, разкажи още нещо по този въпрос…

- 16-02-2014|Ясен

Нямам никаква идея защо казвам следното, но ми се струва релевантно (сигурно има и по-добра дума на български):

Светът според класическата физика се състои от

частици и вълни.

Това е било достатъчно за да се обяснява всичко в продължение на столетия.

В един момент обаче се появяват хора като Хайзенберг (физикът, а не главният герой на Breaking Bad), които „изобретяват“ квантовата механика, която се базира на наблюдението, че при определени условия

частиците могат да се държат като вълни.

Това наглед просто наблюдение води до преосмисляне на разбирането ни за Вселената.

- 16-02-2014|капка лалова

дефиниране…/извинявам се/…

- 16-02-2014|Благо

Към г-жа Лалова. Рефренът, за който предупреждавате Самолета няма нищо общо с неговата сексуалност, по-скоро Вие сте се фиксирали в нея. „Безкористната креативност“ би трябвало да не се вписва в прагматистките разбирания на човек, търсещ ефекта. Странно, но имам чувството, че с Вас сме чели различни текстове.

- 16-02-2014|капка лалова

Здравей Благо,

Ще се опитам да се изразя по научно-музикално-театрален начин – т. е. игрово, – ако нямаш нищо против работния термин, който ще въведа – научна закачливост…

Смятам, че не съм „фиксирана“ в нечия сексуалност, защото принципно не приемам твърде сериозно разделението на половете. Слава богу, живея в страна, която също не приема за „социална беда“ извън оплодителните ориентации.

Може би съм фиксирана от присъствието /обаянието/ на една личност, която за разлика от Златко Енев, а може би и от Вас, не познавам. Поради това вярвам, че не съм пристрастна.

Това, което ме впечатлява, е, че тази личност общува екстравертно, съзнава и етаблира себе си в социалното пространство, търси комуникация. Това на мен ми говори за добро социално здраве.

Тук е първото разминаване в гледните ни точки. Вие намирате сардоничност, интравертност и пр. нагласи в диапазона на резигнацията. Аз виждам точно обратното – нагласа, която е готова да се конфронтира с вътрешния дисбаланс на игровото, който се отчита чрез грешката, за да синтезира нов опит. Тази готовност за диалог от първо лице – аз съм гей – не е нито инфантилно-игрова, нито болезнено-саркастична, нито игра с Ефекта на съмнението. Поемането на риска да бъдеш „разгледан“ под микроскоп е твърде смел акт. Той е всичко друго, но не и „страх от безличност“. Нещо повече, в него липсва какъвто и да е страх от грешка,, което вече е залог за креативност.

А сега ще си позволя да припомня някои известни неща, защото ми се струва, че между прагматистките разбирания и търсенето на ефект, напрежението не е толкова силно…Едното е интелект, хладнокръвна /себе/оценка и анализ, другото е характер, присъствие и психологическа издръжливост. Играенето включва и двете.

Няма да говорим за хазартния тип игра, а за онова диаметрално противоположно приложение на играта, което налага авторитета на рациото и което можем да намерим в деловия живот, бизнеса, производствените технологии, образованието и управлението. Става дума за т. нар. „делови игри“, при които предаването на информация протича не като каталожно подреждане, а като жив процес. Основни нейни черти са условността, която се проявява като двуплановост в рамките на игровите роли и жизнените отношения извън тях. Това дава ключ към разбиране на обективно обусловените отношения и възможност да бъдат интерпретирани конфликтите.

По своето интензивно протичане, сгъващо пространствено-времевите връзки, „деловата игра“ може да се сравни със сценичното „не тук и сега“ в театралното изкуство. Това е начин в лабораторни условия да се постигне ескизния модел на зададена научна задача.

В съвременната ситуация на глобализация „деловате игри“ се развива като теория на игрите. „Decision theory“ актуализира старата научна идея за колективния ум и се провежда чрез съвременната компютърна селекция на информация. Казано иначе, това е ситуация на група изследователи, поставени пред алтернативно развитие на определено действие с непълна информация за него.

/Ние самите се опитваме да участваме в подобна игра – идея или ефект…/

Сега за ефекта, креативността и…“дионисиевското здраве“

Статистическото изсушаване на компютърното знание, напълно лишено от игровото като жив процес, поставя нови проблеми пред науката. Защото в този рационализиран цивилизационен пробег все пак има недостиг …Затова е възможно ново циклично завъртане към персонифицираното знание и по-специално към иронично-игровия философски спор. Както при софистите например, за които на първо място стои не „истината на всяка цена“, а оборването на противника с всички средства на красноречието.

Арсеналът от средства е постоянният психологически натиск на иронията, преобръщането на смисъла на противниковите съждения, интелектуалния ребус, подвеждащите уловки и др. В това има много музика и театър – иронията като „оргелпункт“ или „исо“ във фолклора, преобръщането на смислите като „полифоничен контрапункт“…

Знаем, че Сократ е оборвал софистите с непреклонната логика на моралните и държавни закони, но ще припомня и негодуванието на Ницше към Сократ, който смята, че логическият инстинкт на Сократ е „демоничен, чудовищен дефект, който умъртвява утвърдителния повик на живота…“ /Ницше, Раждането на трагедията …/, с което повлиява негативно върху „дионисиевското здраве“ на трагедията…

А може би и на … народа ………моля, усмивки!

- 17-02-2014|Самолет 005

Не зная дали разбирам съвсем добре Благо, но ще видим впоследствие. В неговия интересен коментар се говори за няколко неща, които, ако ги разглеждаме като идеи, са по-близо до лошото, а ако ги разглеждаме като ефекти, са интересни и нямат общо както с лошото, така и с доброто. За какво говори Благо и нека да видим дали аз ще мога да се отърва от залитане към идеята (а може би нарочно ще залитна) или от потапяне в ефектите, които не са ефекти по принцип, а ефекти спрямо нещо и спрямо някой, а също и ефекти върху някой (ние не можем да разчленим ефектите като кокошка за фрикасе). Благо отбелязва няколко пункта:

– убягващото присъствие;

– язвителната лична философия;

– страхът личното да не стане безлично.

Убягващото присъствие е пояснено и като невъзможност да се дефинираш, за да се избегне угрозата на неприемането. Един човек гей не може да избегне угрозата на неприемането. Както казват шопите – „накъде и да се завъртиш, гъзо ти е се отдзат“! Щом си гей, си неприет. Не говоря за разчупването на ледовете в последно време в (нека да го кажа) силно повлияните от либерализма държави. Говоря за сравнително скорошни времена, когато, аз 60-годишния, бях млад. Да бъдеш гей беше неприемливо по много причини, но една ще изтъкна тук, в този контекст. Смяташе се, че си предател на собствения си пол; че се отказваш от характеристиките на мъжкото. Поради това се породи и голямата дискусия в САЩ за приемането на гейове в армията. Опасенията бяха не заради това, че геят ще се изпонаебе, както с редовия състав на своята, така и с редовия състав на вражеската армия, а в това, че геят може и често го прави – предава илюзиите на мъжете, които са в една армия. Не мъжете, а техните мъжки илюзии. Армейският блок е обединен от една идея – „Нашата армия е по-добра, по-калена, по-мъжка и по-силна от вражеската! и ние ще ги победим, ще ги смажем, ще им разкажем играта, ще ги изкормим, ще им извадим джигера!“ Геят пита с каква цел! Мъжът не пита. Мъжете знаят защо, както е добре известно. Мъжът е бойна единица, която не задава въпроси, защото той знае, че ако той не смаже онзи, онзи ще го смаже – онази бойна единица. В това е илюзията за власт, от която геят не се интересува. Разбира се, че това, което говоря е само схема и може да се опровергава от много позиции, но поне засега ще се придържам към тази схема. Това е и причината един полковник от американската армия да каже, че няма нищо против гей елемента, но той на гей не би се доверил, не би разчитал. Това е много дълбоката мъжка интуиция за осланянето, за това не кой е силен (защото силата е променлива величина), а за това, кой е с теб, кой е с твоята идея. В такъв случай убягващото присъствие и невъзможността, а даже и отказът да се дефинираш, е нещо крайно неуместно, нежелателно, немъжко! Щом е немъжко – довиждане предателю!

От моя гледна точка убягващото присъствие е изпълнено със свежест. Затова прибягвайки към ефекта, аз ще се съобразя свежест ли ми трябва или ми трябва – „за Родину, за Сталину!“ На Путин му трябва второто. Отново казвам – това е само схема. Аз я ползвам, за да кажа, че ефектите от едно и също нещо може да са и добри, и лоши; и целесъобразни, и игрови. Прагматизмът не е идеология, защото игнорира този вид оценъчен подход – на задължително доброто и на задължително лошото. Смята се, че прагматизмът е доктрина.

Второто при Благо е язвителната лична философия. Няма каквато и да било лична философия по принцип. Отивам в магазин като „Джъмбо“ и на стилажа виждам подредени модели от лични философии и си купувам за 6.20 лева една язвителна лична философия. Прагматистки не отричам, че може да има язвителна лична философия, а даже и язвителна, по отношение на какво? Вероятно гейовете са обвинени, че имат язвителна лична философия по отношение на хетеросексуалността. Няма такова нещо! Много гейове са смутени от непременното желание на някои хетеросексуални мъже да обвият хетеросексуалността в ореола на (ще използвам, защото ми хареса) „жизнеутвърждаваща нормалност“. Пак питаме – по отношение на какво хетеросексуалността е жизнеутвърждаваща нормалност? По отношение на размножаването? Не е вярно! Аз познавам много хомосексуалисти със свои деца и внуци. Един мой познат хомосексуалист има три деца и шест внука. Хомосексуалността няма толкова отношение към „плоденето“ (ако ползвам библейския термин), а към стимулите; с еректилните заряди. Оттук и безумният спор за това дали хомосексуалистите да имат и отглеждат деца и не толкова свои, ами и чужди (осиновени). Пак се връщаме на нормалността на хетеросексуалността и пак питаме – в какво отношение хетеросексуалността е нормалност. В това, че мъжкото животно е привлечено от женското животно? Дарвин освен многото други неща ни каза, че ние сме животни и религиозните го намразиха. Сега се установява, че при висшите видове има и животинска хомосексуалност. Тя не е копие на човешката – няма гей клубове при орангутаните. Но това не зачертава липсата. Освен това не е нормално само схематично да се сравняваме с животните. Изисква се контекст. Така, че – да! Мъжкото животно обикновено бива привлечено от женското. Е, и? Кое прави привличането на мъжкото животно от мъжка неприемливо, а даже и ненормално. Има проценти, има градации, има степени. От всяко женско животно ли мъжкото животно Пенчо е привлечено. НЕ! Е, Пенчо ненормално мъжко животно ли е? Как да се справим с парадокса на тази идея. Като правим логически парадоски с идеална цел. Такъв е парадоксът за чичко Бръснибрада. Значи в едно село накрай света живял чичко Бръснибрада. Той трябвало да бръсне всеки от това село, който не се бръсне сам. Трябва ли чичко Бръснибрада да бръсне себе си? Ако не се бръсне, значи трябва да обръсне себе си; но тогава става от другите, които се бръснат и следователно не трябва да се бръсне. Логиците откливат срив в условието на парадокса, а къде е сривът в условието за хетеросексуалност? М?

С какво хомосексуалността заплашва света? Това е въпрос, който вълнува предимно хетеросексуалните. Нека те да кажат… И този въпрос е донякъде плод на язвителна лична философия за 6.20 лв.

Третото при Благо – страх личното да не стане безлично поради липса на дефинираност… Прагматизмът е доктрина вгледана в онзи контекст, който прави животите ни лични.

Благодаря на Благо – той дава податки; но ако дискусията беше словесна, а не писмена, то щеше да има още много реч. Сега сме само на схеми… Благо, не ме възприемай като човек, който се „репчи“. Опитвам се да отговоря…

- 17-02-2014|Самолет 005 – re:
Ясен писа:

Нямам никаква идея защо казвам следното, но ми се струва релевантно

Казал си го чудесно! Стивън Хокинг в своя лекция при встъпването си за шеф на депатамент в Кеймбриджски университет, наследявайки първия – Исаак Нютон, изнася лекция на тема „Идва ли края не теоретичната физика?“. В нея схематизира историческия път на теориите и на умонагласите във физиката и казва, че вероятно ще се стигне до единна теория във физиката и след това шегаджийски се извърта, като казва, че тази теория ще бъде вкарана в компютър и вече няма да има нужда от физици. Не можем да стигнем до обяснение както на всичкото, така и на нищото. Но има слоеве. И в слоевете, в които частиците са все по-малки и по-малки, пространството и времето, тоест четирите ни поpнати измерения се държат различно, тоест са различаващи се във всеки отделен слой. Така поне го прочетох! Но нека дойде физик да ми каже глупости ли бръщолевя, защото може и да бръщолевя…:):):)

- 17-02-2014|Самолет 005

Една дебела „Nota bene!“

Тази нота просто трябва да я кажа за яснота. Аз не нападам хетеросексуалността, дълбоко вярвам, че добронамерените ме разбират. Какъв идиот трябва да съм, че да нападам хетеросексуалността? Та аз цял живот я ползвам! През живота си на гей съм имал интимен контакт с гей само веднъж и това не се повтори. Винаги съм имал интимни отношения с мъже, убедени в своята хетеросексуалност. И не! Не конвертирам хетеросексуални в хомосексуалност. Играя с идеи и ефекти. Конверсията е повече в приоритетите на друг тип хора. Много хетеросексуални, особено религиозни, имат за цел тази конверсия. И така се стига до идеята (без ефекти) на лечение на хомо в хетеро…

- 17-02-2014|Самолет 005

към Капка…

Съгласен съм с написаното от теб. Ще ти се обадя много скоро на имейла, защото додеяхме на някои читатели и ни пратиха на меден месец. Аз съм „ЗА“ медените месеци! Още повече, че искам да присъствам на презентацията на книгата ти, ако има такава! А бих си направил и харем, като включа и Севджан. Е, това, че ще съм декоративен елемент в този странен харем, не омаловажава нито идеята, нито бъдещите ефекти!:):):)

- 17-02-2014|Благо

Изглежда е нужно да изясня някои неща.

Опитвам се да не си позволявам да съдя – това е най-трудният процес на интелектуално самодисциплиниране, който съм си налагал. Ефектите, сред които живеем са ужасяващи предразсъдъци и клишета – борбата ми с тях не винаги е докрай успешна…

Не съм сигурен доколко съм се справил, но в коментара ми не би трябвало да се провиждат каквито и да било аксеологически или етически обобщения. Опитвам се да изясня за себе си позицията на автора, за да разбера ефекта на текста върху самия мен.

Не обвързвам непременно възгледите на Самолета с неговата сексуална ориентация, така че би било несъстоятелно да се смята, че моите възражения са от позицията на хомофоб. Все пак ми се струва, че сексуалността е аспект, а не доминиращ белег на личността, но дори и да греша, всяка различна гледна точка е истинско попадение за мен.

Изразът „лична философия“ без съмнение е фриволен, следователно не бива да се абсолютизира, става дума за основни принципи и разбирания, които в никакъв случай не са догматично непоклатими.

По мое мнение, няма възгледи, в основата на които да не лежи идея – например Кантовия свят на „нещата сами по себе си“, ухотно използван от прагматистите, така че не виждамам някакво особено напрежение между двете понятия/идеята поражда съмнението, като основа на познавателния акт, след което изграждаме понятия въз основа на ефектите/. Само на крачка съм от идеята на Горгий за непознаваемостта на света и невъзможното общуване, а от тук не ни остава нищо друго, освен да се примирим, че разполагаме единствено с ефектите, които „непознаваемите други“ предизвикват в нас/мен. Уважавам такова разбиране, но си мисля, че Самолета „удобно“ се крие зад него, в което няма нищо лошо, разбира се, но просто се съмнявам в екстравертността, която Капка Лалова вижда в текста. Нещо повече – „разчитам“ нещо като опит да се пише „от името на друг човек“.

Язвителната „лична философия“ не е привилегия на хомосексуалистите, ала тя често/но не и винаги/ е резултат от сблъсъка между конформизма и неприемането. Избор или следствие.

„Хетеросексуалност = нормалност“ не е позиция, която може да бъде удържана дълго, особено ако е аргументирана с процеса на възпроизвеждане.

Станах твърде многословен, дано съм изяснил донякъде позицията си.

- 17-02-2014|Самолет 005 – re:
Благо писа:

По мое мнение, няма възгледи, в основата на които да не лежи идея… …, така че не виждамам някакво особено напрежение между двете понятия/идеята поражда съмнението, като основа на познавателния акт, след което изграждаме понятия въз основа на ефектите/. Само на крачка съм от идеята на Горгий за непознаваемостта на света и невъзможното общуване, а от тук не ни остава нищо друго, освен да се примирим, че разполагаме единствено с ефектите, които „непознаваемите други“ предизвикват в нас/мен. Уважавам такова разбиране…

===

„Хетеросексуалност = нормалност“ не е позиция, която може да бъде удържана дълго, особено ако е аргументирана с процеса на възпроизвеждане.

Станах твърде многословен, дано съм изяснил донякъде позицията си.

Не си многословен и ти благодаря за мекия подход (за любезния подход) – обикновено ние, меките китки, втвърдяваме диалозите. Аз съм на твоето мнение, защото прагматизмът (доколкото съм го разбрал) не отрича идеите… както казваше преподавателят ми, няма идея на този свят, която да крушира напълно. Идеята, дори и в разпад, поражда субсеквентна мисъл. Така донякъде разбрах процеса на нескончаемия семиозис. Всяка идея е знак. Някои днес ползват думата „мем“ и веднага ни отпращат към генетиката с термина „ген“. Дори и чувството ти, че се прикривам и пиша от името на друг е в резултат на ефект. Но кофтито става, когато ефектът се втвърди до идея и по този начин ме забодеш като пеперуда с карфица на стената. Тогава ме абсолютизираш, а не ме прагматизираш. Срещу такова абсолютизиране обикновино протестирам, когато се говори за хомосексуални в контекста на каквито и да е идеи – круширали или продромални (онагледявам го с гей, защото вплетохме двете теми; мога да използвам не толкова хомосексуални, а мюсюлмани, или евреи, или граждани, или провинциалисти).

А по втората ти податка напълно споделям мнението. Забелязал съм, че във всякакви разговори за хомосексуалност не се разграничават доста неща. Едно от тях е, че никога водещият на разговора не уточнява от каква гледна точка се встъпва в дискусията – от религиозна или от научна; от биологична или от социална; от медицинска или от политическа. Не се изясняват основни неща като разликата между либидо и нагон; възпроизводство и сексуални стимули, наследственост и възпитание.

В България разговорите по тази тема са на ниво кръчмарска журналистика.

- 17-02-2014|Sevcan

„А бих си направил и харем, като включа и Севджан. Е, това, че ще съм декоративен елемент в този странен харем…“

Е, тя сексуалността не се изчерпа единствено, чрез физическата близост… За щастие…

- 17-02-2014|Самолет 005 – re:
Sevcan писа:

„А бих си направил и харем, като включа и Севджан. Е, това, че ще съм декоративен елемент в този странен харем…“

Е, тя сексуалността не се изчерпа единствено, чрез физическата близост… За щастие…

Ben teşekkür ederim. Ето и друг хубав аспект, че сексуалността не се изчерпва само от секса… Препратката е към начина на живот.

- 17-02-2014|капка лалова – закачки от харема

„Е, тя сексуалността не се изчерпа единствено, чрез физическата близост… За щастие…“

Да, и аз така мисля, особено ако се движим в диапазона на нежността, копнежа, мечтата…

Но все ми се струва, като говорим за харем, че импулсите на „изтребване“ няма да са напълно омаломощени/обезвредени дори и в тази силно естетизирана и условна палитра на общуване… Доколкото знам, повечето от европейките остават подвласти на ревността, а пък жените на Изтока, свикнали със сигурността и комфорта на харема, приемат спокойно и мъдро съжителството с други жени /гледала съм такива документални филми за Арабските емирства/…Що се отнася до историята, често съм попадала на факти, когато „източният темперамент“ безусловно, с всички средства е налагал „уникалното“ си присъствие. Така е в балета „Бахчисарайски фонтан“ по Пушкин, където жертвата е невинна, безхитростна славянка, непосветена в „тайнството“ на харема…

Така че се зачудих какво ли ме очаква след като вратите на харема хлопнат зад гърба ми…

Няма 6/5, не е като да пишеш статийки за харема…това беше опит за автоирония, а не иницииране на спор…

- 18-02-2014|Sevcan

Увертюрата даде насока за развитието на сюжета и се видя, че играещата ролята ‹слвянка›, следва утъпканите пътеки на баби, умели във висшия пилотаж на политичес… опс, любовните интриги, в иначе съвсем европейския харем… който, както се знае, е бил забранен за родена мюсюлманка… (намиг)…

- 18-02-2014|капка лалова

Не знам дали Пушкиновата славянка Мария е точно от този модел, а също и дали султанският харем е бил „забранен за родена мюсюлманка…“. Но ако това е така, султаните са имали ужасни баби и майки, „умели във висшия пилотаж на…политическите и любовните интриги“.

Като се има предвид, че не е имало на кого друг да приличат, освен на същите тези баби и майки, то излиза, че султанските династии са всъщност европейци с не особено качествен ген. Тъжна констатация. Слава богу, че е имало и изключения…/намиг/.

Интересно е как са се реализирали като жени родените мюсюлманки по това време. В харемите на мъже от по-нисши социални съсловия? Аз намирам това твърде екстравагантно като стратегия…

А ако се върнем към гей културата, Наоми Кембъл намира твърде много креативна екстравертност в приноса на гей дизайнерите във висшата мода…

Гей моден дизайн, това е един нов и желан аспект и на харема. Така че, Самолет, ще отхвърлим определението „декоративен елемент“ за сметка на „моден дизайнер“. Не се интересуваме от ефектни завеси, а от елитна мода с индивидуално проектирани модели…

- 18-02-2014|капка лалова

Истински, жив, динамичен моден дизайнер. Затова Самолет, влез най-после в роля и не се прави на подводница, защото Благо вече е излязъл от любезната си толерантност, а пък и аз скоро ще ти се разсърдя. За Севчан да не говорим, като знам колко обича коприна, пръстени, бижута, обувки от крокодилск……опс… от змийска и миша кожа. Същата е като мен…

Три мнения за хомосексуалността

Автор(и): Николай Гочев, Мария Иванова-Фьон, Александър Мануилов

Хомосексуалност и елитаризъм

Автор: Николай Гочев, в. „Гласове“

Притча за зебрите

Имало един еколог, който се интересувал от зебри. Посетил едно стадо в Африка и забелязал, че сред тях имало някои хомосексуални. Само че не всичко около тях било наред. Първо, не раждали зебърчета. И второ, другите се отнасяли с подозрение към тях – държали се настрана, и когато някоя хомосексуална се приближала, се случвало да я ритнат…

Екологът написал проект за подобряване живота на хомосексуалните зебри. Трябвало да им се помогне да се размножават – като разни зебърчета се прикрепят към тях и предполага се, усвояват техния начин на живот. Да им се осигури охрана по време на паша и пиене на вода, за да се разбере, че не са по-лоши от другите; и като компенсация за досегашното отношение. Ако някоя ги ритне или ухапе, да бъде отвеждана… И т.н. Защото хомосексуалните зебри не бива да живеят по-зле от останалите. Такъв бил проектът.

Какво мислите, че казали по-традиционно настроените еколози на своя колега? Те казали така: „Скъпи колега, не ни харесва вашият замисъл. И тези, които са го финансирали, също не ни харесват. Не се месете в делата на природата. Оставете зебрите да се оправят сами помежду си – те от хиляди години са си така и ако са пострадали нещо, то е от хора като вас… Сега ако зебрите в това стадо забележат, че е по-изгодно да си хомосексуален, тогава и те ще станат такива и цялото стадо ще измре – поради липса на зебърчета. Това ще наруши екологичното равновесие в региона. А екологът трябва да поддържа екологичното равновесие, а не да го нарушава. Затова се приберете вкъщи и се заемете с друго, иначе ще подадем жалба срещу вас еди-къде си…“.

Така казали. Но думите им били прибързани. Защото идеята на този еколог била по-дълбока. Той не искал да унищожава стадото, а да го преустрои и дори подобри. Защото по-красивите и здрави зебърчета щели да бъдат приобщавани към хомосексуалната част от стадото. И така тя постепенно щяла да става все по-здрава и по-красива. И да се появят други зебри – усъвършенствани. Защо не? Нима екологът не може да съдейства за подобряването на видовете?

Как да пристъпим към обсъждане на обществен въпрос

Аз изобщо смятам, че по въпросите от обществен интерес трябва да се говори обосновано и без много страсти. Ето, примерно, за политиката. Не е нужно непрестанно да се злослови срещу този и онзи политик. Нали и те са хора? Ако ние, пишещите, бяхме на тяхно място, по-добре ли щяхме да се справим? Не знам. По-добре да се поинтересуваме защо те взимат някои решения. Кое ги кара да постъпват така? И ако не взимат решения за нещо, защо? Само поради негодност? Съмнявам се. Сигурно има и други причини. Така трябва да се пристъпва към обсъждане на политически въпроси.

Или за Църквата. Доста съм слушал да се говори против монаси, свещеници и архиереи. Пак така – не били достойни. Ако вярваме на говорещия такива работи, веднага трябва да го направим патриарх. Само че много патриарси ще се явят отведнъж. А какво трябва да прави Църквата все пак? Да събира пари за бедните, както някои ни уверяват? Мисля, че не. Може и това, но то далеч не е първата ѝ задача. Това е казано даже в Евангелието. Аз, като християнин и апологет на християнството, твърдя, че задачата на Църквата е да говори за Бога и да свидетелства за истината. Ако това се приеме, може да се окаже, че монасите, свещениците и архиереите си вършат работата, и то не лошо. Ако някой мисли, че може по-добре, да се присъедини. Има си правила.

Ето сега за хомосексуализма. Ще си позволя да задам един въпрос – ама като го видите, не спирайте да четете, моля ви, а продължавайте нататък. Ще обясня.

И тъй, нужни ли са на едно общество хомосексуалисти? В смисъла, в който са нужни млади майки или електротехници? Не, не са нужни. Младите майки раждат деца (от мъже) и така поддържат обществото във времето – с хора. Това е необходимо. А електротехниците се грижат да ни е светло и каквото още става с електричество. А хомосексуалистът какво? За какво ни е нужен, това питам. Не е толкова страшен въпросът. Ако искате, питайте ме за какво е нужен класическият филолог – ще отговоря, без да се обиждам.

Един възможен диалог по темата (в три части)

– Не – ще каже някой, – ти поставяш лошо въпроса. Да си хомосексуалист не е професия. Вярно е, че не раждат деца. Но те просто са си такива. Нужни или не – трябва да живеем с тях.

– Добре, какво са тогава?

– Малцинство – ще каже.

– Както българите са малцинство в Сърбия ли?

– Не, това там е народност, то е по наследство в известна степен. Баща ти и майка ти са българи, затова и ти си такъв.

– А на хомосексуалиста баща му и майка му са хомосексуалисти?

– По-скоро не…

– Значи е друго…

***

– Е, какво е тогава? Религия?

– Ами по-скоро житейски избор, що се отнася до тези неща… Харесва ти, правиш го… Какво толкова?

– Ама това, че на някого нещо му харесва, значи ли, че то е добре за обществото?

– Е, не винаги… Но то си е частна работа.

– А това, че ще взима децата на другите, пак ли е частна работа?

– Ако са съгласни, защо не… Освен това той сигурно ще вземе сираче, изоставено.

– Сирачето може да го вземе друг, който се е опитал да има деца, но не е могъл. Това е по-справедливо. Хомосексуалистът не се е опитал.

***

– Но какво имаш против хомосексуалистите?

– Доколкото са хора, нищо. Просто не виждам полза от избора, който са направили. Нито за тях, нито за останалите.

– Това не е избор. Те са си такива. Като цвета на очите – понякога не знаеш защо е такъв…

– Ама ти не можеш да си смениш цвета на очите за една вечер само защото си изпил повече уиски или нещо друго… А да станеш хетеросексуален, можеш…

– Е, да, не е изключено. Но по принцип той не иска да е хетеросексуален.

– Значи е въпрос на избор…

Секта

Сега да разясня какъв е смисълът на този избор – според мен. Ако се уредят нещата така, че тези бракове да са законни и осиновяването на деца да е възможно, ситуацията ще е следната – едни хора, които са се отказали да раждат, придобиват децата на други, които не са се отказали. Просто на онези не им се занимава с това – зачеването понякога е трудно, раждането – рисковано, пък и не знаеш какво дете ще се роди.

Защото човек ражда и възпитава децата си, но не ги избира. Те са донякъде като него, но и не като него. Какъвто човек се роди, такъв. Докато хомосексуалната двойка избира децата. Няма съмнение, че те ще си търсят по-приятни на вид деца, ще проверяват какви са родителите, здравословно състояние, всичко…

В какъв дух ще бъде възпитавано това дете, няма съмнение. Значи тук вече имаме процес на укрепване на тази общност чрез извънредно важен фактор – възпитанието на детето. Защото каквото и да се говори в училище, влиянието там е несравнимо по-малко от това, което се вижда и чува у дома. И че връзките между такива хомосексуални семейства ще бъдат по-усилени, то си е естествено. Човек се събира с подобни.

А колкото до голямото общество, то никога няма да стане изцяло хомосексуално. Ако изобщо ще съществува, това значи, че хетеросексуалните ще бъдат мнозинство.

Значи – имаме проект за изграждане на стабилно, възпроизвеждащо се хомосексуално общество вътре в „голямото“ общество. Секта. За това става дума.

***

Сега – каква е целта на всяка една секта? По този въпрос може да има огромно обсъждане, трябва да се проясни понятието. Но ето какво предлагам (писал съм го и по друг повод): сектата съществува с цел власт. Това са хора, които се отделят от останалия свят по някакъв признак и се обявяват за по-добри от всички останали – благодарение на този признак. Обикновено – по-чисти. По-духовни, по-развити. Идете в кое да е общество, за което сте уверен, че е секта, и сигурно ще видите точно това. По това се познават.

Че хомосексуалистът е склонен да се представя за по-развит (примерно – по-културен) от „другите“, няма никакво съмнение. Мисля, че това е неизбежно. Причината пак е в основата – невъзможност за раждане на деца. Раждането заема огромно място в живота на човека – не само на жената, но и на мъжа. То завладява мислите му задълго. Ако пък не раждаш и нямаш намерение, значи твоята енергия ще е насочена другаде. А какво е раждането? Природен процес. Става чрез тела и в тяло. Значи онзи, който стои далеч от раждането, ще стои по този признак далеч и от природата. Поради това той, предполага се, ще изглежда по-духовен (или културен, както искате).

Но по-културният трябва да управлява, не сте ли съгласни? Да властва дори.

Сега вече някой ще се намеси и ще каже: „Е какво, като не раждат? Ами вашите православни монаси, те деца раждат ли? Нали и те се занимават с духовна дейност, както твърдите? Защо не ги упрекнеш и тях? В елитаризъм и сектантство?“.

Не мога да ги упрекна в сектантство, защото те са си част от Църквата, в която влизат и женени клирици – свещеници, дякони. И не се отделят от тях, а си сътрудничат. А Църквата не се стреми към власт в света – за православната говоря. Тя просто свидетелства за истината – независимо от условията.

Освен това има една съществена разлика между монашество и хомосексуализъм. Тя е в това, че монахът е длъжен да налага ограничения върху тялото си: да е независим от телесните си желания, доколкото е възможно. Не съм чул нищо подобно относно хомосексуализма. Там телесните удоволствия са си напълно разрешени и даже се препоръчват.

Привлекателността на хомосексуализма

И преди ми е правило впечатление, че сред хората, които се изказват енергично в полза на хомосексуалната кауза, има много съвсем обикновени хетеросексуални. Всъщност те – сред апологетите на хомосексуализма – вероятно са мнозинство. Аз не мога да си представя изявен апологет на християнството, който да не е християнин. Защо му е? Християнството изобщо не е много популярно сред нехристияните. А хомосексуализмът се подкрепя и от хетеросексуални.

Причината за тази симпатия е в елитарното умонастроение на хомосексуалиста. Казах защо – той е далеч от природата. Чрез тялото си се разграничава от нея. Това е много решително разграничение – то не е като това, просто да живееш в град. То е много повече.

Затова на хомосексуалиста му е много мила популярната обида на „селянин“. Той има важно основание да я харесва. Селянинът е човек земеделец – той се грижи за това, семето да проникне в почвата и тя да зачене. Поради това „селянинът“ в хомосексуалното съзнание символизира хетеросексуалността. Така че, скъпи читатели – обръщам се към хетеросексуалните от вас – не се обиждайте един друг на „селянин“, моля ви. Оставете този термин в това му значение („нецивилизованост“) на хомосексуалната общност.

И тъй, какво имаме – съзнание за елитарност, което настройва човек към желание за власт (той е „издигнат“, тя му се „полага“); реална общност, където има взаимодействие поради признака „хомосексуализъм“ (докато „другите“ не си сътрудничат на основа хетеросексуалност, тъй като не се идентифицират с нея – те просто не я забелязват); и безусловна разрешеност на телесните удоволствия – като при това пак запазваш претенцията за „духовен“. Е, малко ли е?

Ето защо е нормално честолюбивите и властолюбиви хора с претенция за културност да симпатизират на хомосексуалното движение. То се стреми да осъществи техните мечти.

Що е фашизъм

Човек, който дори веднъж е чувал да се говори по тази тема, ще се сети, че тези, които имат нещо против хомосексуализма, може да бъдат наречени „фашисти“. Така че е необходимо едно разяснение.

Европейските движения от първата половина на ХХ в., наричани „фашизъм“и „нацизъм“, официално бяха антихомосексуално настроени. Какво е било във вътрешните им елити и на практика – не знам, не съм се интересувал; но поне в рамките на общата пропаганда хомосексуализмът беше отричан. Но същността на тези движения няма защо да се търси в отричането на хомосексуализма или в преследването на евреите. Това са само следствия: тези хора бяха определени за изкупителни жертви, обекти на омраза. Както и комунистите.

Но онова, което обединява фашизма, нацизма и подобните им секти, е нещо общо – то е в отричането на единството на човешката природа. Хората трябва да бъдат разделени на „свръхчовеци“ и други. Или – на „човеци“ и „низши същества“. А „висшите“ са малцинство, как иначе.

Това е фашизмът в най-общ смисъл: власт на едно енергично малцинство, самообявило се за „елит“ („избрани“).

Николай Гочев е доцент, доктор в „Класическа филология“, преподавател по антична литература.

Материал на вестник „Гласове“

Хомосексуалност и софистика

Автор: Мария Иванова Фьон

Изпращам Ви текст, провокиран от статията „Хомосескуалност и елитаризъм“, публикувана във Вашето издание. Вярвам, че давате трибуна на различни гласове и се надявам да публикувате отгвора ми.

С уважение: Мария Иванова Фьон

Статията „Хомосексуалност и елитаризъм“ на доц. Николай Гочев, публикувана в „Гласове“ на 08.09.2014 г., ме убеждава в едно: колко прилежно умът ни играе ролята на обслужващ предубежденията ни, дори и когато сме хабилитирани преподаватели в Катедра „Класическа филология“.

Когато сме възпитани или пък сме избрали да вярваме в нещо, използваме разума си селективно. Караме го да подбира онези факти, предположения, идеи и т.н., които подхранват предварителните ни представи. Склонни сме дори да боравим с твърдения, които се основават по-скоро върху религиозни вярвания, отколкото върху факти. Твърдения от рода наХомосексуалността е въпрос избор или Значи онзи, който стои далеч от раждането, ще стои по този признак далеч и от природата. (?!) Поради това той, предполага се, ще изглежда по-духовен (или културен, както искате). Но по-културният трябва да управлява, не сте ли съгласни? Да властва дори.

Толкова много от твърденията в тази статия почиват върху грешни презумпции и граничат с религиозни вярвания, че се питам дали има смисъл да отговарям. Очевидно е, че вяра и рациум стоят на различни плоскости, не се срещат и не могат да влязат в диалог.

И все пак…

Хомосексуалността е въпрос на избор. Единственият аргумент в подкрепа на това твърдение е: Ама ти не можеш да си смениш цвета на очите за една вечер само защото си изпил повече уиски или нещо друго… А да станеш хетеросексуален, можеш. Може ли авторът убедено да твърди, че всеки хомосексуален, когато прекали с уискито, става хетеросексуален? Има ли сериозна статистика за връзката между алкохол и промяна на сексуална ориентация, или аргументът е от типа „Чувал съм, че…“?

Не знам дали съществуват статистики на тази тема, но статистики на тема самоубийства сред хомосексуалните подрастващи със сигурност има. Ако авторът не се бои, че религиозната му вяра може да бъде разколебана, нека потърси такава статистика и се информира.

Изборът е обратим. Избирам да следвам класическа филология, но виждам, че не ми се удава, и се местя в друга специалност. Това е избор. Ако хомосексуалността също е избор, защо има подрастващи, които, след като се уверят, че изборът им е неприемлив, травматизиращ за семейството, предмет на подигравки от страна на приятели, общество, медии и на великомудри анализи от доценти по класическа филология, стигат до самоубийство, вместо да го променят?

Ако приемем за истина, че има хора, които в наше време избират хомосексуалността, защото е модерна или елитарна, защо са я избирали във времената на Инквизицията, когато за мъжеложство наказанието е било клада, или във времената на нацистките концлагери?

При животните хомосексуалността също ли е въпрос на избор?

Другото твърдение, което споменах, а именно, че хомосексуалните са секта от хора, които, тъй като са далеч от природата, се чувстват по-духовни и извисени и искат да управляват, е по-смехотворно и от първото. Докато убеждението, че хомосексуалността е избор, може да се дължи просто на липса на информация, за това второ твърдение е нужно твърде… богато въображение.

И така, Тъй като хомосексуалните са далеч от природата… Моля?! Всеки хомосексуален знае, че хомосексуалността съществува в природата. Хомосексуално поведение се наблюдава при много видове – от птиците до приматите. Нещо повече, всеки хомосексуален знае, че хомосексуалността е неговата природа, т.е., че така е създаден от природата.

А какво е раждането? Природен процес. Става чрез тела и в тяло. Значи онзи, който стои далеч от раждането, ще стои по този признак далеч и от природата. Мигар хомосексуалността, като всяка сексуалност, не се случва и чрез телата? Мигар хомосексуалният не разбира, че това, което го тласка към партньора му, е И нагон? Т.е. природа?

На всичкото отгоре много хомосексуални жени раждат, а пък някои хомосексуални мъже търсят сурогатни майки, които да ги направят бащи.

Така че за какво отдалечаване от природата изобщо говорим?! От тук нататък всякакви теории за претенции за възвишеност на тази база, че и за домогване до власт, са просто бла-бла. Преливане от пусто в празно.

Още едно твърдение, което не се покрива с моите наблюдения: Затова на хомосексуалиста му е много мила популярната обида на „селянин“. Заместваме „хомосексуалиста“ с „българина“ и получаваме вярно твърдение. Очевидно за един аграрен народ селските корени са в основата на сериозни комплекси. Аз лично намирам връзка на употребата на думата не със сексуалната ориентация, а с интелектуалното ниво.

Инсинуацията накрая за връзката хомосексуалност – фашизъм, говори не само за развинтено въображение, но и за откровена параноя. Фашизмът се случва тогава, когато някой реши, че има право да определи кой има и кой няма място в обществото/природата.

Така че цялата статия – от риторичния въпрос Нужни ли са на едно общество хомосексуалисти? (т.е. има ли право на съществуване нещо вече създадено от природата) до патетичната заключителна част, се основава на погрешни презумпции.

Чудя се само дали авторът е достатъчно силен, за да понесе отговорността, ако утре отново някоя спретната групичка неонацисти убие младеж, който прилича на гей, този път вдъхновена от упражненията му по софистика?

Мариа Иванова Фьон е българска писателка и поетеса.

Материал на в. „Гласове“

Хомосексуалност и академизъм

Автор: Александър Мануилов

В академичните среди най-голямата грешка е да не вземеш под внимание фактите и явленията, които противоречат на тезата ти. Така развива идеологията си всъщност псевдонауката.

За съжаление това прави в текста си „Хомосексуалност и елитаризъм“ Николай Гочев, който за статията си в „Гласове“ е представен като доцент, доктор в „Класическа филология“, преподавател по антична литература.

Вярно е, че текстът му не е научен, а е по-скоро плод на личното му усещане и виждане за това какво е хомосексуализъм. В много от позициите си авторът обаче стъпва на постулатите, които Българската православна църква изказва по въпроса, без да намира за нужно да ги обсъжда, обяснява или доказва. Нещо повече, говорейки за Църквата, г-н Гочев твърди, че тя не може да бъде критикувана отвън. Който искал да изрази неодобрение от нейни действия или политики, можел да се присъедини и да извърши промяната отвътре.

За съжаление това именно е сектантство и безпрекословна вяра в авторитет, която не допуска критическото мислене. Последното пък не подобава на никого, който представя себе си за принадлежащ на научното общество.

В същото време г-н Гочев пише: „Аз изобщо смятам, че по въпросите от обществен интерес трябва да се говори обосновано и без много страсти.“ Ами нека го направим – страстите не са само в епитетите, тропите и фигурите на текстовете, които пишем, страстите са най-вече в предпоставките, от които изхождаме.

А предпоставките в текста „Хомосексуалност и елитаризъм“ са преинтересни.

Всичко, което г-н Гочев твърди за хомосексуалистите и обществото се крепи на три основни, но недоказани от него аксиоми: 1. функцията на човешкото общество е да се възпроизвежда генетично; 2. хомосексуалността е избор и 3. хомосексуалните двойки са се отказали да раждат;

Последното очевидно не е вярно, понеже на света съществува такова явление като женски хомосексуални двойки, които никак не са се отказали да раждат.

По втората хипотеза има убийствено количество литература и документални материали – и ако г-н Гочев се беше запознал поне с част от тях – щеше да види, че се раждат достатъчно на брой хора (наистина не всички сред хомосексуалистите) които чисто физически не могат да извършат полов акт с човек от другия пол, не изпитват никаква възбуда и – ужас! – това е тяхната природа. Нека кажем и за феномена на хермафродитите – тези хора не са избрали да се родят с органи на двата пола, а сасъздадени така и който и път на сексуално развитие да изберат, те всъщност винаги ще бъдат отчасти хомосексуални в интимния си живот. Че сексуалността много често не е избор, ами даденост, всъщност се доказва и от съществуването на 100% хетеросексуални хора. Ако можем да твърдим, че има такива, както не се съмнавам, че Българската православна църква би потвърдила, тогава от самото определение за тях е очевидно, че те нямат избор в сексуалността си. Стопроцентовият хетеросексуален мъж не може да избере да бъде сексуално с друг мъж, защото няма да му се получи – той просто е лишен от тази опция.

И така – за да може авторът да твърди, че сексуалността е въпрос на решение – „имам два пътя, ще поема а) на ляво или б) на дясно“ значи явно е предпоставил дето всички хора са дълбоко в себе си бисексуални, дадено им е да се възбуждат и от двата пола и просто в един момент в живота си решават кой път да изберат. Тази имплицитна идея в текста на г-н Гочев е наистина изненадващо забавно споделяне, но дали е вярна може да се провери единствено на емпирично ниво. Съществуването дори на един човек, който не функционира така, е в състояние да направи подобна изходна позиция невалидна. Е, нека си помислим за познатите си и дали наистина всички от тях са бисексуални. Моят опит, г-н Гочев, показва, че не са.

Но тук има още нещо, скрито по-дълбоко. Защо му е на един учен да пренебрегне факта на съществуването на хермафродитите, както и на хомосексуалните хора, които чисто физиологически не могат да бъдат със срещуположния пол? Вероятно защото, ако този учен има религиозно съзнание, той ще трябва да приеме, че, което не е избор, е дадено. От кого е дадено? От Бог.

Сега тук идва малко отрезвяващият момент, че вероятно Бог обича разнообразието. Това може да се наблюдава в цялото изобилие, което Той – нали разсъждаваме по религиозному – е създал: хилядите начини за размножаване при различните видове, нескончаемият брой цветя, треви, дървета, животни, насекоми, планети, галактики, квантови частици и какво ли още не. Ако пък говорим за природа – тя не прави разлика между амебата и кита, между агнето и вълка, между дървото и птицата, паразита и мимозата – тя не казва кое е правилно или полезно, нито кое не – а просто създава безпристрастна възможност всички тези видове да съществуват заедно. Ако се опитаме да си представим поне малко в перспектива и мащаб Вселената – тогава вероятно единственото неестествено нещо, което ще остане, са човешките твърдения, че едни неща трябва да съществуват и са полезни, а други – не. Впрочем едни от последните, които твърдяха публично, че знаят кои неща са безполезни, са наистина фашистите, г-н Гочев. После разбира се и комунистите, които разстрелваха безполезните хора.

Зная, че в неразвитото общество, в което живеем, както и поради факта, че ние всички сме така несъвършени, всъщност ни е доста трудно да говорим за нещата от гледна точка, различна на тази, с която сме израстнали и в която битуваме. Обаче – доколкото живеем в социум, основаващ се именно на съгласуването на различни гледни точки, трябва да се научим да опитваме. Понеже г-н Гочев говори за природата и естественото, нека кажем, че основното свойство на природата е, че тя не дава оценки. Хомосексуализмът съществува и при жирафите, но хетеросексуалните жирафи не се присмиват на хомосексуалните, нито обратно. Бог също не ни се е обадил да ни каже кои жирафи са по-ценни за него – хетеросексуалните или хомосексуалните. Той просто е създал начин всичко това да го има. А ние имаме всички теологични основания да вярваме, че което Бог е създал, създал го е неслучайно, ами с с цел, и още нещо важно – което е създал, създал го е с любов, не с омраза. Отхвърлянето, неприемането, отказът от съчувствие са плод на омразата, може би на погнусата, но те и двете не идват от любовта.

Когато Българската православна църква обаче говори за хомосексуалистите, тя единствено ги заклеймява, порицава и осъжда. Тя никога не изтъква на преден план, че Бог е толкова всемогъщ и толкова обичащ, та вероятно би могъл да обича всички свои чеда, включително и педерастите и лесбийките. Наистина неведоми са промислите Божии. Аз не бих избрал заекващ убиец да поведе цял народ към Обетованата земя, обаче Бог го е направил. Моисей. Пише го в Библията. Очевидно Бог може да ни обича и да ни отрежда важни роли в обществото, независимо от нашите смъртни грехове и вродени несъвършенства.

Папа Франциск I например вече направи стъпка в посока спиране на разделението и омразата. В разговор с журналисти той наскоро каза „Ако някой човек е гей, кой съм аз, че да го съдя?“ Аз намирам това за далновидна позиция, защото тя е протегната ръка от представител на духовенството към една низвергната от хилядолетия група човеци. Мъдро е, защото взима под внимание Христовите думи, че както съдим, така ще ни се отсъди. А също и е политически вярно, защото наистина – откъде да вземеш арогантността да обвиняваш други в грехове, от които собствената ти институция вътрешно се раздира?

Тук именно е моето разбиране към Българската църквата – има нещо дълбоко човешки интимно и емоционално в желанието ѝ да се нахвърли именно срещу хомосексуализма в обществото, а не срещу някой от хилядите пороци, които провалят държавата ни. Обикновено човек се дразни най-вече от това, от което сам страда – съзнателно или не.

Но ако мислим за обществото – то няма да загине от това, че има хомосексуални хора, част от които не раждат, както сам г-н Гочев признава. Впрочем в различните култури от Древна Гърция до днес такива хора винаги е имало – само видимостта им е била различна – но цивилизацията не си е отишла, а се е развивала.

Обаче има едни други грехове, които могат много бързо да затрият всички нас и без да искам да твърдя, че те са чисто само плод на мъжката доминантна хетеросексуалност, все пак нека видим как нейните характерни черти, когато са необуздани, могат да са опасни за обществото.

Войнстващият милитаризъм например. Защо Църквата не говори против него, при положение, че военните действия по света все повече приближават границите на България? Русия наскоро тества ядрена ракета, способна да нанесе щети 100 пъти по-големи от тези над Хирошима, но Руската православна църква със сигурност ще благосрови бойните знамена на армията им и този път. Всъщност много политически коментатори вече намекват за реални опасения от глобална война, НАТО наскоро припомни за възможността чл. 5 от Пакта да бъде задействан. Но дори това да не стане, ние сме само 70 години отделени във времето от предишната ужасяващо кръвопролитна война и – както се вижда – все още сме в сянката ѝ. Ето обаче – войните не ни плашат – плаши ни, че някой е хомосексуален и може да иска права.

Аз продължавам да се чудя как така сме изградили общество, в което всяка вечер по телевизията можем да гледаме как мъже се убиват (дсетки пъти за 90-те минути на един пълнометражен екшън) но би било ужасно, противно и гнусно да гледаме как мъже се целуват? Ето това не е вродено, то е избор на културата и обществото, което си създаваме. Хората имат социоисторическите натрупвания да си представят, че синовете им могат един ден да се завърнат вкъщи в ковчези от бойното поле, но не могат и не искат да си въобразят свят, в който войни не са възможни. Ето тази негласна общоприета представа на средностатистическия българин аз наричам потресаваща. И тя е рудиментарно хетеросексуална, на нивото на онзи тип мислене, който постулира, че мъжът не е мъж, ако не е ходил в казарма. Мъжът като агресор. Мъжът – завоевател, унищожител на чуждото и другото и пазител на своето и познатото. Това съзнание, ако не бъде надживяно, е способно бързо да изтрие живота от планетата, като се има предвид с какви оръжия разполагаме вече. В тази връзка апелът към изграждане на съзнание, което иска и категорично защитава, гласно и действено, мирното съжителство на различията, не е толерастия, ами животоспасителна сламка, за която би трябвало всички да се хванем, ако имаме останала поне малко рационална мисъл.

Но понеже не агресорът или войнстващият диктатор, разполагащ с много оръжия, а хомосексуалистът е страшен, нека обсъдим психологията на алфа-мъжкаря, неговото отношение към стадото, което може да е вредно за самото стадо, дори без война.

Понеже г-н Гочев обича да говори за животни, ето една кратка притча за пауните:

Сред пауните мъжкият, за да е харесван от женските, има нужда от много, много шарени и много красиви пера.

Това е притчата. Преведено на днешен български – мъжкарите-управители на България, искат да се покажат пред жените и наложниците си, но за това имат нужда от коли, пари и имоти, които държавната заплата не може да им осигури. Водени от сексуалните си мотиви, както и от желание да задоволят други свои пороци, те трябва да пристъпят към заграбване на всичко, което успеят, безогледно, дори ако се наложи да оставят болни и възрастни хора без средства за лечение и препитание. Ръководено най-вече от подобни низки страсти през последните 25 години българското хетеросексуално общество демографски се срина, имаме отрицателен прираст и лош здравен статус на населението, ниска продължителност на живота, а също и огромна емиграция, при това най-вече сред най-образованите, млади и способни граждани. Оставаме без лекари, които да лекуват децата ни; а без добри учители, които да ги възпитават, вече отдавна сме останали. Размножават се доминантните мъжкари, а другите, по-ниско стоящи в йерархията мъжки хетеросексуални екземпляри, по-рядко се осмеляват да си възпроизведат гените, защото средставата да отгледат децата си са били заграбени от споменатите доминантни мъжкари.

Ето как вулгарният хетеросексуализъм може да съсипе едно обществото и неговата нравственост. В името на повече шарени пера през последните години имахме публични убийства, кражби в огромни размери, присвоявания, незачитане на волята на майка и баща, прелюбодейства – все смъртни грехове иначе казано, и е неприемливо, че авторите, които осъждат хомосексуалността, често подсъзнателно изхождат от предпоставката дето в хетеросексуалността никога нищо лошо не може да се открие. А дивият хетеросексуален модел у нас се възпроизвежда и самоподкрепя. Повечето млади мъже искат да приличат на доминантните сега мъжкари, а повечето млади жени – жадуват да са жени на доминантните мъжкари, нищо че те реално рушат обществото ни. Всичко това става сега – не след три поколения – резултатите са тук, пред очите ни.

Дали „висшите“ представители на селския хетеросексуализъм са елитарни – доколкото те управляват държавата ни, самоподкрепят се, независимо от политическа ориентация, и са си изградили ситуация, в която са недосегаеми от закона – да, напълно.

Когато в такъв момент църква и учени избират да говорят активно единствено срещу един измислен обществен проблем – хомосексуализма – и загатват, че той щял да срине обществото, те всъщност извършват политически акт – защото отказват да назоват реалните пороци на държавата. Те също така наливат масло в огъня на другия, стадно хетеросексуален модел, който никога не критикуват, а понякога и съвсем явно приветстват и следват: когато мутрите биват въздигнати в „архонти“ (защото имат много пера), архиереите се возят в мерцедеси (атрибут от арсенала на мъжкаря-лидер), а манастирите се превръщат в хотели и пивници (този път за да имат духовниците повече пера).

Мисля, че това донякъде отговаря на въпроса на доцента в Софийския университет, който през ХХI век в една светска, европейска и (надявам се) нефашистка държава пита за какво е нужен хомосексуалистът. Ами за това, г-н Гочев, за да внесе нужния баланс от различия в обществото, за да покаже една друга чувствителност и светоусещане, каквито хетеросексуалните хора нямат, чрез такива люде например като Шекспир, Микеланджело, Чайковски и Витгенщайн и вие вероятно добре се досещате, че списъкът тук може да бъде продължен изумително дълго. Само селянинът-земеделец, за когото целият живот се състои единствено в размножаване на растения, животни и на себе си, няма да види никаква стойност за обществото в Шекспир. Всички останали, за които социумът е нещо повече от ядене и размножаване, не биха имали нужда да поставят този въпрос изобщо. Историята показва, че хомосексуалисти са допринесли по безспорен начин за развитието на цивилизацията – във всички нейни сфери – и техните постижения са били именно такива, каквито са били, също и заради специфичната им сексуална ориентация, която им е давала различен поглед към проблемите на обществото.

Има обаче и един друг аспект, който няма да спестя на всички, които говорят срещу хомосексуалистите. В това говорене има нещо дълбоко неморално и не-мъжко, приятели. Именно защото, когато темата са педерасти, лесбийки и транссексуални, често става въпрос за слаби, отритнати хора, над които тегне социална стигма и хиляди ограничения. Хомосексуалистите не са единна общност и като отделни индивиди, израстнали в България, най-веротяно немалка част от тях са били подложени на сериозен тормоз на всички нива – от семейството, през училището, на улицата, та дори и на работното място. Това са хора, които често живеят в страх да не бъдат отритнати, включително и от приятели, но понякога – също и от родители. Някои от тези хора са били физически малтретирани единствено заради начина, по който изглеждат – заради това как са се родили, г-н Гочев, а не защото са избрали да имат пера в косите. В София имаме и случай на убито момче, понеже убийците му мислели, че е гей. Освен това, както всички знаем, хомосексуалистите нямат право по сегашното законодателство на институцинален партньор, а също и не могат да отглеждат деца.

Като казваме всичко това, за разлика от г-н Гочев, ще ни е твърде трудно да приемем, че хомосексуалистите са елитарна и много привлекателна секта. Манията за величие е възможна ответна психологическа реакция у някои хомосексуални индивиди и то след години потискане от страна на доминантната хетеросексуална група – но като цяло ние тук говорим за една дълбоко презирана, отхвърляна, малтретирана, унизена и оскърбена прослойка от хора. Към унизените и оскърбените Христос имал особен афинитет, казват. Той веднъж спрял хората от това да хвърлят камъни по една проститутка. Да се излиза от висотата на амвона или на университетската катедра и да се говори как е добре, дето тези хора нямат равни права с другите, е меко казано липса на състрадание. Отказ от съчувствие и вчустване. И освен това е много лесно и популистко – понеже това в момента е водещото светоусещане на повечето хора и всяко говорене против хомосексуалистите може лесно да бъде прието с овации от мнозинството.

Обратно, аз, например, когато защитавам принципа на многообразие и мирно и равнопоставено съжителство на различни светогледи и лайфстайл, лесно мога да бъда разбран превратно и да! – в нашето общество мога да очаквам тормоз и насилие над себе си заради думите, които пиша сега.

И ето – финалният въпрос интересуващ г-н Гочев: трябва ли хетеросексуалните да разрешат на хомосексуалните хора те да могат да отглеждат деца и да се женят или омъжват? Че проблемът на г-н Гочев с хомосексуализма е измислен, показва именно обсъждането на този казус. Това е така, защото еднополовият брак и възможноста за осиновяване на деца от такива двойки все още не е тема, сериозно поставена на масата дори от самата така наречена гей-общност в страната ни. Това може да е сериозна дискусия във Франция или в някои американски щати, но в България гей-активистите все още не са се осмелили да го повдигнат и направят в реален обществен дебат (което категорично си е тяхна грешка). Например последният гей прайд от 2014 г. в София не спомена дори и дума като послание в тази посока. Така че, всъщност, с кого спори г-н Гочев?

Какви обаче ще са ползите за българското общество, ако статутът на хомосекусалните хора се изравни с този на всички останали и, разбира се, ако това стане вследствие на евентуална промяна в нагласите на обществото по повод различията?

Първо това ще даде възможност на една немалка група хора да се чувства по-добре. Редица икономически теории защитават тезата, че когато хората се чувстват добре, те работят повече и по-качествено, съответно печелят повече, а това означава и повече данъци за държавата.

Можем да очакваме също частично да намалее емиграцията на хора, които са били потискани или са били направо жертва на дискриминация на основа сексуалност в родината си. Някои, които вече са избягали в чужбина именно по тези причини, може би ще обмислят завръщането си. Това със сигурност са хора в активна и трудоспособна възраст, които плащат данъци и произвеждат брутен вътрешен продукт. Обществото постъпва икономически неразумно като ги гони.

Като им се даде възможност за официално партньорство, обществото ще насърчи хомосексуалните двойки да изграждат стабилни и дълготрайни връзки помежду си, а семейните съюзи често са свързани с икономическа принадена стойност. Бракът може да е основа също и за съвместно изграждане на общ бизнес. Наличието му преодолява също някои административни трудности.

Ако пък им се даде възможност за отглеждане на деца, немалко изоставени от родителите си малки българчета, вместо да израстнат в убийствената атмосфера на сиропиталищата, ще имат истински дом. И не, ако се замислим все пак, ще видим, че сексуалността на детето не зависи от тази на родителите. Нали всички хомосексуални хора имат хетеросексуални родители? Така че осиновените от еднополови двойки деца няма да променят вродената си сексуалност заради тази на приемните си родители – напротив, най-вероятно ще я развият и укрепят, след като избягат от лесната опция да бъдат сексуално насилвани в домовете за сираци, където това е честа практика. Освен това – това ще са деца, които няма да дишат лепило по гарите и да проституират от ранна юношеска възраст като умират млади, а най-вероятно ще получат образование и възможност да създадат стабилен живот, кариера и – на свой ред – деца – което отново значи данъци и повече брутен вътрешен продукт за обществото в продължение на десетки години напред.

Още нещо – когато една държава изпревари съседите си в посока либерално законодателство, тя често става притегателен център за туризъм от тип, какъвто в момента България не може да развива. Говоря за примера на Холандия и Чехия. Това също носи благосъстояние на всички и категорично не означава, че средния холандец или чех е с по-лош морал от средния българин.

Има и други икономчически ползи от хомосексуалната популация, но важен е фактът, че законодателното отношение към хомосексуалните хора наистина може да бъде използвано от един мъдър държавник за създаване на благосъстояние и изгоди за цялото общество.

Преди да стигнем до отглеждането на такъв висш и далновиден държавник обаче, ние ще трябва да се замислим дали на младите хора в университетите преподават специалисти, които могат да ги научат рационално и критически да подхождат към проблемите, като загърбват вродените митологеми, религиозно мислене и мистиката – иначе казано – дали има кой да им преподаде научния подход към решаването на различни задачи.

По отношение на фашизма. Интересно ми е г-н Гочев дали се е замислил, какво ще стане, ако крайнодесните елементи в обществото ни прочетат все пак статията му и не намерят в себе си сили да открият концептуалните, теологическите, фактолочигечките и логическите ѝ проблеми. Николай Гочев пита „Нужни ли са на едно общество хомосексуалисти?“ И ето ние чуваме хиляди, хиляди гласове, които в хор и размахани юмруци почват да викат дадения от него отговор: „Не! Не са нужни!“

Какво следва от това?

Който може да се радва от поставянето на такъв въпрос, може и да продължи: нужни ли са на едно общество инвалидите, нужни ли са болните, нужни ли са възрастните хора, които не раждат вече, нужни ли са заекващите и какво ли още не. В Ирак беше необходимо само да се появи един хетеросексуален мъж с „твърда ръка“, който завзе властта (оръжието) и, използвайки подобна методология, тръгна да проповядва идеята за халифат. Питайки се „Нужни ли са християните в един халифат?“ той почна да убива малки деца на друговерци.

По тази причина: преди да задаваме въпроси започващи с: „Нужни ли са…?“ вероятно е по-добре първо много сериозно да се запознаем с контекста на страстите, в които живеем, и да се запитаме: на кого може да е нужно задаването на такъв въпрос?

Александър Мануилов е писател, сценарист и драматург, работил като журналист за Ройтерс и BusinessWeek България.

Материал от блога на г-н Александър Мануилов

Николай Гочев е доцент, доктор в „Класическа филология“, преподавател по антична литература. Завършил е класическата гимназия в София, а после и Атинския университет – специалност „Езикознание“, работил е по много проекти в областта на античната литература и философия, превеждал е Софокъл, Аристотел, Платон. От 18 години е преподавател по гръцка античност в Катедрата по класическа филология в Софийския университет.

Коментари (22)

- 27-10-2014|Златко

Доколкото виждам, тази тема е предизвикала пъстра и небезинтересна дискусия на сайта на в. „Гласове“. Надявам се нещо подобно да се получи и тук…

- 27-10-2014|Златко

И така, личен избор ли е хомосексуалността, или наложена от природата и съдбата участ, с която носителите ѝ трябва да се справят както могат? Вашите мнения?

- 27-10-2014|Атанас Тончев

Г-н Енев, благодаря Ви за дискусията, която сте открили по темата тук. За съжаление в България още дълго време ще има нужда от такава. Вероятно много добре знаете отговора на въпроса Ви дали хомосексуалността е избор или наложена от природата и съдбата участ и го поставяте просто с цел да предизвикате дебат. Не, хомосексуалността не е избор. Нека всеки 100% хетеросексуален се опита да избере да бъде хомосексуален поне в определен момент и ще се убеди. Също, кой би „избрал“ да бъде хомосексуален в среда, която не разбира, отхвърля, дори е силно агресивна към хомосексуализма? И кой би „избрал“ да бъде хомосексуален ако с това се лишава от най-естествената възможност да има семейство и да създаде собствени деца?

Жалко е, че люде като г-н Николай Гочев, вероятно не без ерудиция в тясната си специалност, и чиято роля като университетски преподавател по подразбиране е да подпомага разширяването на общественото съзнание, демонстрира пълно невежество по темата (да не говорим за липса на какъвто и да е научен метод), изхождайки вероятно от някакви лични фрустрации и търсейки в една фантасмагорична „хомосексуална общност“ вид изкупителна жертва за тях.

Нямам какво да добавя към блестящо аргументираните текстове на г-жа Мария Иванова Фьон и г-н Александър Мануилов. Само ще си позволя да споделя нещо от личния си път. Като напълно хомосексуален по рождение (първите ми спомени за хомосексуално насочени импулси датират някъде от петгодишната ми възраст, като съм израснал в абсолютно традиционна хетеросексуална среда), в ранните си младежки години се опитвах неистово да „избера“ да бъда хетеросексуален. Тези опити днес ми изглеждат почти комични, но белязаха младостта ми с огромни вътрешни трудности. Нужни ми бяха години да превъзмогна травмите от физическото и психическо малтретиране, на което бях подложен от хора с хетеросексуална ориентация (някои от тях, между които близки приятели и роднини, дори не подозираха какво предизвикват с определени свои думи). Още по-труден беше процесът на себе приемането и изграждането на идентичност. Това в началото предполагаше пълното изтласкване на моята сексуалност в периферията на живота ми, за да мога да се посветя изцяло на това, за което имам дарба и в което в голяма степен успях. По-късно се научих да интегрирам сексуалността си, но се налагаше да я оставям (поради инстинкт за самосъхранение) невидима за по-голямата част от обкръжението ми. Преди години взех решение да напусна България, уморен от това шизофренично съществуване. Бих искал наистина да мога да допринасям каквото мога за България (и винаги ще го правя), но просто предпочитам да изживея живота си и да работя в среда, в която да си хомосексуален просто не е тема за дискусия, нито е пречка, нито е предимство.

Изпитвам най-голямо възхищение към тези достойни хора в България, които изразяват открито позиции в посока разбиране и приемане на хомосексуалността, ако не като нормална, то поне като допусната от природата грешка, към която трябва да се проявява разбиране. За съжаление моите сили не стигнаха и за това докато бях в България. Извинете за „личното“ ми отклонение, с него само исках да дам един пример за реакция спрямо една силно нетолерантна среда.

Благодаря!

А. Тончев

- 27-10-2014|Златко

Благодаря ви, господин Тончев, вие поставяте много висока летва за останалите участници в (евентуалната) дискусия.

За всички, които предпочитат да си замълчат, ако и да имат мнение по въпроса, подчертавам изрично, че самият аз няма да допускам никакви дребни заяждания и нападки по отношение и на двете възможни страни в този разговор. Свобода да говорят без ограничения тук имат всички (при условие, че не нападат събеседниците си или авторите на текстовете). Единственото условие, на което настоявам (и винаги съм настоявал) е за взаимно уважение и търпимост. Останалото просто не е моя работа, смятам…

- 27-10-2014|Златко

Оставете зебрите да се оправят сами помежду си – те от хиляди години са си така и ако са пострадали нещо, то е от хора като вас…

Какво е мнението ви за тази фраза (и житейска, и философска максима), уважаеми читатели? Трябва ли да оставяме нещата и хората около себе си да се оправят по „хилядолетните начини“ или е по-добре да правим някакви активни опити за промяна на обстоятелствата, които считаме за неприемливи, ако и те да се основават на дълголетни традиции? Кое от двете е предпочитаното от вас поведение (независимо от реалността на едно или друго ваше действие)?

- 27-10-2014|Златко

Зебри (и лъвове): добра метафора за много нашенски реалности, между другото.

- 27-10-2014|Златко

Между другото, не държа ни най-малко на изписване на реални имена под коментарите, но ми е сравнително важно, поне в този конкретен случай, да изписвате възрастта си. Това се дължи на факта, че според повечето статистики по въпроса за хомосексуалността се наблюдава рязка поколенческа разлика, та ми е важно да видя дали това мини-допитване до общественото мнение ще потвърди нещата, които твърдят статистиките…

- 27-10-2014|Иван Иванов

Изключително забавната позиция на Николай Гочев е достатъчно добре анализирана в последващите два текста, което, смея да твърдя, не е било особено трудна задача. Все пак съм донякъде учуден от наивния начин на разсъждение и произволното извеждане на логически връзки от страна на университетски преподавател.

Това, което ме провокира да коментирам е малка особеност, която съм открил за себе си и от собствени наблюдения (без да съм си правил труда да прочета по-сериозни източници и мнения по въпроса), а именно – отношението на православната църква към сектите. За мен сравнението със секта не е очевидно и единственото обяснение, което намирам е неясната аналогия с група от хора, които не живеят според правилата на въпросната институция, повлияла вижданията на на г-н Гочев, както той признава. Общувал съм с православни християни и съм забелязал подобно отношение към сектите. Интересно ми е дали съм прав и бих бил благодарен ако ме насочите към подходяща литература по въпроса, включително в този форум.

От друга страна, подобно на г-н Енев, който задава въпроси, за да насърчи дискусията, бих се радвал ако (в случай, че все още няма) моят въпрос стане основа на следваща дискусия под формата на коментари или статии в платформата librev. Мислил съм върху друга смела аналогия – как църквата си присвоява правото да „прави“ религия, подобно на държавата, която си „присвоява“ правото да прави пари. Разбира се, критиката към държавата е чиста спекулация, тъй като не сещам за възможна алтернатива. По-интересно ми е, че държавата санкционира подобни престъпления (фалшификация на валута или укриване на данъци) и общочовешки (не знам дали това е точната дума) престъпления като убийството със съизмерима сила. По подобен начин, доколкото знам, православната църква счита сектанството и отклонението от нейните норми за грях (или поне това е практическия ефект върху редовите „апологети“) и осъжда възможните конкуренти с подобна строгост, с каквато осъжда и нарушителите на основните християнски закони, визирам отново убийството. Пак подчертавам, че това са свободни разсъждения и бих искал да науча каква е официалната позиция на българската православна църква спрямо сектите и как се дефинира понятието секта. Дали католическата институция и различните деноминации на протестантството са възприемани като „равни“ и в случай, че да, дали това е благодарение на известна критична маса или сходство в набора от правила.

Извинявам се за силното оклонение. Не бих искал да имествам фокуса на дискусията в този пост, а по-скоро да дам идея за друга дискусия. От друга страна, въпросите на г-н Енев също не са по първоначалната тема на текста, а само продиктувани от някои конструкции в него. Склонен съм да го отдам (както и липсата на ожесточена дискусия) на спорните качества на разсъжденията на г-н Гочев, но привествам в името на плурализма.

- 28-10-2014|Благо

Патосът на г-н Гочев е кристално ясен.

Нужни ли са на обществото хомосексуалистите? Оказва се, че обществото са православните християни. Пита се: нужни ли са неправославните на православните? Извод: неправославните са „педерасти“(някои от тях свободно решили да са хомосексуалисти)! Ето ти беда – аз не съм хомосексуалист, но не съм и съвсем православен…

Православната църква свидетелствала за истината, значи държи „Ключовете за рая“. Да вдигне ръка този, който иска да влезе в такъв рай!

Четох за сектите, четох и разбрах: православните християни са мнозинство(общество), гъсто заобиколено от секта…

- 29-10-2014|Теодора

Аз искам да се спра на недолислицата за „хермафродитите“, която е като петно върху иначе добрата публикация. Първо, терминът е остарял и обиден (добре е да се използва интерсексуален) и второ, твърденията, които авторът прави са неверни.

Полът, също като сексуалната ориентация, не е въпрос на избор и невинаги кореспондира с половите органи. Интерсексуалните хора имат пол, съответно е съвсем възможно да бъдат 100% хетеросексуални (могат и да имат всяка друга сексуална ориентация, разбира се).

- 30-10-2014|А

Един от авторите по-горе – Мануилов – самоуверено пише така: „в различните култури от Древна Гърция до днес такива хора винаги е имало – само видимостта им е била различна – но цивилизацията не си е отишла, а се е развивала.“ И авторът сигурно сам си вярва, че това е аргумент в полза на неговата теза. Само че това, доколкото изобщо е аргумент, е в полза точно на противната му теза.

Да, цивилизацията (поне в Европа) действително се е развила – и се е развила не в посоката, която е била зададена от хомосексуалните практики (каквито действително е имало доста в Древна Гърция – включително и във военната сфера) – а се е развила в посока, противоположна на тях: в посока към християнството, с неговата хетеросексуална моногамност. Т.е. човечеството вече е изпробвало (в Древна Гърция) тази опция, от собствен опит (практически опит, не теории!) се е убедило, че това не води до добри резултати – и е тръгнало в друга посока. Исторически факт е, че териториите на самата Древна Гърция, и по-точно населението по тези територии, е едно от първите, които възприемат християнството – още когато тази религия е била в най-първите фази на своето развитие, т.е. когато е била слаба и непрестижна. Т.е. ако за други места по света може да се твърди, че християнството е наложено там със сила, то за териториите на Древна Гърция положението е точно обратното: тук е де-факто „родното място“ на християнството като „млада“ (тогава) религия.

Просто това е посоката на развитие на човешката цивилизованост.

(Но, разбира се, винаги се намират и хора, които просто искат да ни върнат назад.)

- 30-10-2014|А

Относно позицията на коментиралия по-горе Атанас Тончев:

Разбира се, не е невъзможно един или друг индивид да е напълно убеден, че щом той лично в момента чувства нещата по даден начин, то значи именно това е „истината“ – обаче на този свят все пак съществуват и други подходи за установяване на истината – които разчитат на методи, наричани „научни“.

Например, даден човек (в случая, това е Тончев) може да е напълно убеден, че той лично е „напълно хомосексуален по рождение“ (може би просто така му е по-лесно да приема себе си) – и е напълно възможно да е имал някакви „хомосексуално насочени импулси“ на определена възраст – но това не доказва нищо. И със сигурност НЕ вдига нивото на дискусията.

Импулси човек може да чувства всякакви – например, като дете ти може да си имал и импулс да откраднеш нещо от магазина (малко хора биха си го признали публично, но мнозина са имали такива импулси – разбира се, наред с най-различни други импулси) – това обаче не те прави „крадец“.

Разбира се, след време ти пак можеш да станеш крадец – и когато станеш такъв на съзнателна възраст, ти явно го правиш съзнателно.

В психиатрията си има цяла такава категория растройства – наричат се „impulse-control disorders“ (разстройство на контрола върху импулсите).

Разбира се, аз не мога да твърдя, че Атанас Тончев е непременно човек с такова разстройство – но е добре той все пак да знае това (особено след като той сам си позволява да обвинява други хора в „невежество“…)

Казано по-просто (и с това смятам да завърша): човекът затова е човек – и човечеството затова е човечество – защото човекът, за разлика от животните, не се поддава толкова лесно на всички свои импулси. А в случаите, когато той все пак се поддава, то обществото е в правото си да изрази определено отношение към това негово поведение. На това се крепи цивилизованият начин на живот, който, надявам се, всички ние тук желаем да споделяме.

- 30-10-2014|Златко

Към господин/госпожа А:

Интересни мнения, при това защитени с напълно мислими аргументи. Самият аз няма да влизам в спор, нито пък ще подкрепям една или друга страна, поради сравнително неприятен предишен опит с напускането на чисто наблюдателската (и от време на време реферска) роля в този конкретен форум. И все пак ми се ще да задам на господин/госпожа А няколко въпроса:

Първо, принципният ви аргумент против хомосексуалността изглежда се гради на базисното допускане, че историята притежава един вид вътрешна логика, подчинена на правилото, че всяка следваща степен на развитие е по-висша и в някакъв смисъл „по-разумна“ от предишните: човечеството „изпробва“ определени практики (в случая хомосексуалността), след това отхвърля онези от тях, които „не водят до добри резултати“ и постепенно се избавя от ненужното и нефункциониращото в обществен план. Този подход към историята е напълно възможен, той си има и добре известно название (нарича се „телеологичен“, което означава приблизително „целево-логичен“). Историята значи има някаква цел, която ние може и да не разбираме много добре, поради ограничените си познания, но тя съществува въпреки това. Същото нещо може да се каже и за божията воля, примерно. Но тук възникват най-различни въпроси: кои например са „недобрите резултати“, произтичащи от хомосексуалността? На кого пречат хомосексуалните хора и в какъв смисъл те са, да го наречем условно, някакъв вид „заплаха“? Добре известно е например, че за разлика от повечето „нормални“ мъже, хомосексуалните са значително по-малко склонни към агресивности са значително по-мирни хора. Кое например му е лошото или цивилизационно-назадничавото на всичко това (освен ако вие бихте твърдели, че агресивността и насилието са нещо добро за историята и цивилизацията)? И още, ако историята и цивилизацията се движат „напред и нагоре“, то как да си обясним тогава факта, че насилието не изглежда да става по-малко в хода на историята, дори напротив (макар че има и аргументи против тази теза)?

После, при възражението си срещу господин Тончев вие наричате хомосексуалността „импулс“, нещо подобно на детския импулс да си откраднем примерно захарно петле от някоя будка на панаира. Добре, но ако това би било чак толкова просто, то защо тогава в историята на психиатричните занимания с хомосексуалността няма НИТО ЕДИН документиран случай на успешно „излекуване“ от хомосексуалност (правени са повече от достатъчно опити, доколкото ми е известно). С какво ще се обясни факта, че хората с такава ориентация са също толкова в състояние да променят „импулсите“ си, колкото и да разперят ръце и да полетят в небесата, ако извините леко ироничния ми тон? Като как така този „импулс“ се оказва напълно непобедим? Не мислите ли, че е малко лекомислено при такава фактология да се твърди, че всичко това е един вид прищявка? Решават хората, че им се иска да бъдат хомосексуални – и готово. После решават обратното – и пак готово.

И, на трето място: когато употребявате думите „impulse-control disorders“, то сигурен/сигурна ли сте, че сте достатъчно информиран/а по този и други въпроси на съвременното познание по отношение на хомосексуалността? Известна ли ви е например историята на постепенното премахване на хомосексуалността от списъка на клиничните разстройства, както и всички обществени борби, свързани с това премахване, които са проведени в множество западни общества (ето тук можете да намерите една доста информативна статия за това какво се е случило например в Америка през последните 50 години: Как хомосексуалността е станала нещо нормално). Изобщо, не мислите ли, че не би било съвсем неоправдано ако някой тук каже, че една определена част от разбиранията, които споделяте с нас, може и да се основава не толкова на знание, колкото на неговата липса?

- 31-10-2014|Атанас Тончев

Завиждам на способността на хора (в случая г-жа/г-н А) да проникват във вътрешния свят на други, да го интерпретират с увереност и да извличат общовалидни твърдения. Тъй като аз нямам тази способност, бих искал да предложа на г-жа/г-н А сам/а пред себе си да докаже тезата си, че сексуалната ориентация е въпрос на избор, като се опита (с помощта на фантазията си или на визуални стимули) за пет минути да избере различна от своята сексуална ориентация. И бих я/го помолил да сподели опита си тук.

Тъй като в думата „импулс“ г-жа/г-н А и аз явно влагаме различен смисъл, тогава ще употребя по-точния в случая израз „непреодолимо влечение“. Благодаря на г-н Енев за веселото и образно разграничаване на сексуалния импулс от, примерно, импулса за открадване на захарно петле. Да, в детството си съм имал и такъв импулс и един път откраднах шоколадче от супермаркет. Но това е импулс, който се поддава на контрол, тогава съм размислил и повече не съм му давал воля. Със сексуалната ориентация, обаче не е така. И ако г-жа/г-н А не желае да го разбере и приеме, има купища научни изследвания (дори в Съветския съюз имаше учени като Игор Кон, които бяха наясно с този въпрос и неговите нюанси).

Бих искал да отворя и една малка скоба: изключително интересни са случаите на жени и мъже, които се намират по цялото протежение на линията 100% хетеросексуален – 100% хомосексуален. Разнообразието е безгранично и каквото и да е морализаторстване би било ограничено и не на място. Ако щете дори, това богатството е още един от изразите на Божието величие.

Разбира се, всеки има право да не приема неща, които природата е допуснала, особено ако го дразнят по някакъв начин или са в разрез с неговата идеология. Това обаче не означава, че те не съществуват.

И ако според г-жа/г-н А хомосексуалността е въпрос на избор и, цитирам: „човекът затова е човек – и човечеството затова е човечество – защото човекът, за разлика от животните, не се поддава толкова лесно на всички свои импулси“, то означава ли, че според г-жа/г-н А хомосексуалните не са човеци? И че хомосексуалността, според нея/него, няма място в един „цивилизованият начин на живот“. Наистина ме интересува какво мисли г-жа/г-н А по въпроса. Също, бих искал тя/той да сподели защо и с какво го дразни хомосексуалността. Благодаря предварително!

- 02-11-2014|сухи

Т.нар. християни също дразнят с увероността, че всичко вече е известно и предопределено то техния бог

- 02-11-2014|Гост

Към Тончев

Природата (Господ) не допуска грешки. Грешките ги правят хората. От такива грешки в минал живот е следствие „вродената“ хомосексуалност. Така че за хомосексуалния е много по-добре, ако изживява хомосексуалността си ненатрапчиво за другите и без да я демонстрира, а не дай Боже и да парадира с нея. Защото така си подлага и за след това…

- 02-11-2014|Росица Ташева

Преди години преведох за издателство Факел-експрес“ чудесната книга на френския журналист и изследовател на творчеството на Мишел Фуко Дидие Ерибон „Размисли по гей въпроса“. Тази книга отдавна я няма на пазара, но бих искала да се включа в дискусията с един откъс, посветен на едно от явленията, които играят ранна и съществена роля във формирането на хомосексуалната идентичност – оскърблението. Мисля, че той добре показва това подмолно и непрекъснато въздействие на средата, което кара хомосексуалните мъже и жени да се чувстват онеправдани и да протестират, въпреки че „кой им нарушава правата и защо трябва да парадират със своята сексуална ориентация, ние, хетеросексуалните, парадираме ли“ (парадирате, и още как, и то на много по-възлови места от улиците). Дори ако, както в някои страни по света, към хомосексуалните се проявява далеч по-голяма толерантност, отколкото у нас, ще рече, разрешава ми се (боже, разрешава им се!) да сключват брак, да имат деца, осиновени или родени, да се наследяват един друг, а хомофобските изявления или действия да подлежат на същите санкции като расистките, антиетническите или антирелигиозните), дори там оскърблението оформя уязвимата душевност на хора, които, каквото и самочувствие да демонстрират понякога, се чувстват дискриминирани от обществото, ако не и от законите му. Мисля, че откъсът добре обяснява защо тези хора („нямам нищо против тях, не ме интересува какво правят в леглата си, но защо трябва да ми натрапват своята сексуалност“) държат да покажат, че съществуват, дори когато не протестират, просто че съществуват и не се срамуват от това, което са.

ДИДИЕ ЕРИБОН

РАЗМИСЛИ ПО ГЕЙ ВЪПРОСА

(Откъс от главата за оскърблението)

Това е книга по въпроса за гейовете. Но не се надявайте да откриете в нея теория на хомосексуалността, нито дори само на мъжката хомосексуалност. Нямам такава и не се опитвам да изградя. Дори съм склонен да мисля, че е по-добре да избягваме включването на хомосексуалността в теории.

Тук искам само да предложа низ от размисли с всичко непълно, временно и хипотетично, което понякога се съдържа в тях. Те зоват към нови размисли. Дори ги изискват, независимо от границите, били те национални, дисциплинарни или сексуални. Така че книгата ми е открита… за всякакви размисли…

Например брошурата на Сара Майлс, посветена на плочата на Боб Остертаг All the rage („Целият този гняв“), добре предава какво изпитва гейът, когато е в прицела на оскърбленията:

„Първия път, когато някой каза ‘педал’ и разбрах, че става дума за мен, (…) целият свят се разкри пред очите ми чрез тази единствена, избухнала от фразата дума, означаваща нещо, което не би трябвало да правя, нещо, което не би трябвало да съм – ‘педал’.“

Оскърблението ми показва, че не съм като другите, че не се вписвам в нормите. Че съм особен, странен, болен. Анормален. Както казва Жан Жьоне в стихотворението си „Галерата“: „… една безумна дума, дошла от края на света, отменя прекрасния ред“. Сартр цитира този стих в книгата си за Жьоне „Свети Жьоне, комедиант и мъченик“, чиято първа глава се нарича именно „Една безумна дума“.

Следователно оскърблението е присъда. Почти окончателна, доживотна присъда, с която трябва да се живее. Гейът научава, че е различен, чрез шока на оскърблението и чрез последствията му, главното от които е осъзнаването на основната несиметричност, породена от езиковия акт – откривам, че съм някой, за когото може да се каже това или онова, някой, на когото могат да кажат това или онова, някой, който е предмет на погледи, на изказвания, и тези погледи и изказвания го заклеймяват. „Назоваването“ ме кара да се осъзная като „друг“, когото другите превръщат в „предмет“. Сартр прекрасно го е формулирал, говорейки за Жьоне, арестуван като „крадец“ от чуждия поглед: „Става така, сякаш страницата на някаква книга добива съзнание и се усеща четена на глас, без да може да се прочете сама.“ Следователно оскърблението е едновременно нахлуване и отнемане. Съзнанието ми е „обсадено от другия“, а аз посрещам агресията невъоръжен. Както казва още Сартр, все по повод на Жьоне: „Един заслепяващ фар го е пронизвал с лъчите си.“ Сам, безсилен, той не е могъл да се противопостави на „светлинния стълб“, какъвто е погледът на другия, каквато е силата му да назовава.

Оскърблението не е само дума, която описва. То не се задоволява да извести какво съм аз. Ако някой ме нарече „мръсен педал“ (или „мръсна чернилка“ или „мръсен чифутин“) или дори просто „педал“ („чернилка“ или „чифутин“), той не се опитва да ми предаде информация за самия мен. Този, който ми подхвърля оскърблението, ме уведомява, че има власт над мен, че съм в негов плен. И първата функция на тази власт е да ме нарани. Да отвори в съзнанието ми незарастваща рана, да вгради срама в темелите на духа ми. Това наранено съзнание, което се срамува от себе си, се превръща в съставен елемент на личността ми. Така че думата „оскърбление“ може да се анализира като „перформативен изказ“, според дефиницията, дадена от Дж. Л. Остин. В своето прочуто произведение английският философ различава констативни изкази и перформативни изкази. Първите описват дадена ситуация и могат да бъдат верни или неверни. Вторите извършват действие и следователно не са нито верни, нито неверни. Например: „Обявявам заседанието за открито.“ Всъщност Остин дефинира два типа „перформативни“ изкази. При първия тип фразата сама по себе си е действието, което обявява. Когато казваме „Кръщавам този кораб ‘Кралица Елизабет’“ или отговаряме по време на брачната церемония „да“ (подразбира се: „Да, вземам тази жена за законна съпруга“ или „Вземам този мъж за законен съпруг“), ние прибягваме до точно такъв изказ. При втория тип действието не се извършва от самия изказ. То се състои по-скоро от последствията, до които води изказването (страха, чувствата, мислите, породени от фраза като „предупреждавам те, че“). Бихме могли да включим оскърблението в тази втора категория. Оскърблението е речев акт – или поредица от речеви актове, – чрез който на адресата се отрежда особено място в света. Това място предопределя особената му гледна точка, особеното му възприемане на света. Оскърблението оказва огромно въздействие върху съзнанието на индивида, защото му казва: „Уподобявам те на“, „Свеждам те до“.

Оскърблението е перформативен изказ – функцията му е да произвежда ефект и главно да установи или увековечи разрива между „нормалните“ и тези, които Гофман нарича „жигосаните“, както и да набие този разрив в главите на индивидите. Оскърблението ми казва какъв съм в същата степен, в която ме принуждава да бъда такъв.

Всички анкети, проведени сред хомосексуалните (от двата пола), показват, че оскърблението (без дори да говорим за физическата агресия) е неразделна част от съществуването им. В различна степен – според държавата, а вътре в нея според мястото, където живеят, и социалната среда, в която се движат, – то е понасяна от почти всички реалност. А това означава, че дори тези, които днес се чувстват най-свободни в големите градове на западните страни, са принудени всеки миг да договарят отношенията си с околния свят – да знаят къде е възможно да хванат партньора си за ръка, къде могат да покажат обичта си към другия от същия пол и къде е по-добре да се въздържат да го правят. Това практическо познание до такава степен се е срастнало с личността им, че рядко се осъзнава. А и не е нужно – то автоматично задвижва и организира съответното поведение. Защото грешките в преценката могат да имат крайно болезнени последствия. Физическата агресия или обсебващото усещане за заплаха от агресия дотолкова присъства в живота на гея, че го срещаме в почти всички автобиографии и в многобройни романи, чиито герои са хомосексуални мъже. Понякога не е необходимо геят да направи каквото и да било – видът или дрехите му са достатъчни, за да породят омраза. Няма значение дали е изявен – повече или по-малко или ни най-малко, – дали се държи демонстративно или дискретно; възможността да стане обект на словесна или физическа агресия е навсякъде. Точно тя нерядко определя начина, по който е изградена идентичността му, тя развива у него способност да долавя опасността и да налага строг контрол върху жестовете и думите си.

Наскоро се заговори за „моралния тормоз“, на който са подложени някои хора на работното си място и чийто психологически ефект е значителен. А не преминава ли животът на гея изцяло под знака на непрекъснат „морален тормоз“, пряк или непряк, тормоз, присъстващ във всяка житейска ситуация, социален тормоз? И не е ли личността му, идентичността му определена от психологическите последствия на социалното му положение – положение на „тормозен“ във всекидневието (чрез обидите, подигравките, агресията, враждебността, които го заобикалят)? Затова не е чудно, че един от принципите, които структурират субективността на гея и лесбийката, изисква бягство от оскърблението и насилието, а това често става чрез прикриване на собствената личност или емигриране към по-милостиви места.

- 10-11-2014|begem0t

На малко по-весела нота: нека проявим малко съчувствие към „хетеро мъжкарите“ в тази дискусия.

Представяте ли си екзистенциалния ужас от посещението на доктора за преглед на простатата?

Ами ако им хареса? Ами господ възмутено хлопне вратите на рая?

- 13-11-2014|Самолет 005

Росица Ташева писа:

Така че думата „оскърбление“ може да се анализира като „перформативен изказ“, според дефиницията, дадена от Дж. Л. Остин. В своето прочуто произведение английският философ различава констативни изкази и перформативни изкази. Първите описват дадена ситуация и могат да бъдат верни или неверни. Вторите извършват действие и следователно не са нито верни, нито неверни. Например: „Обявявам заседанието за открито.“ Всъщност Остин дефинира два типа „перформативни“ изкази. При първия тип фразата сама по себе си е действието, което обявява. Когато казваме „Кръщавам този кораб ‘Кралица Елизабет’“ или отговаряме по време на брачната церемония „да“ (подразбира се: „Да, вземам тази жена за законна съпруга“ или „Вземам този мъж за законен съпруг“), ние прибягваме до точно такъв изказ. При втория тип действието не се извършва от самия изказ. То се състои по-скоро от последствията, до които води изказването (страха, чувствата, мислите, породени от фраза като „предупреждавам те, че“). Бихме могли да включим оскърблението в тази втора категория. Оскърблението е речев акт – или поредица от речеви актове, – чрез който на адресата се отрежда особено място в света. Това място предопределя особената му гледна точка, особеното му възприемане на света. Оскърблението оказва огромно въздействие върху съзнанието на индивида, защото му казва: „Уподобявам те на“, „Свеждам те до“.

Оскърблението е перформативен изказ – функцията му е да произвежда ефект и главно да установи или увековечи разрива между „нормалните“ и тези, които Гофман нарича „жигосаните“, както и да набие този разрив в главите на индивидите. Оскърблението ми казва какъв съм в същата степен, в която ме принуждава да бъда такъв.

Всички анкети, проведени сред хомосексуалните (от двата пола), показват, че оскърблението (без дори да говорим за физическата агресия) е неразделна част от съществуването им.

Извинявам се, но нарочно отделих този цитат, защото преди време се изпотрепах да търся това определение за перформативното говорене, и не можах да го намеря, та сега да ми е под ръка!

Иначе по темата – напоследък се употребяват две думи, които на prima vista дразнят, но всъщност са много точни. Това са думите мъжкост и женскост. Носителите на мъжкост и женскост не са само мъже и само жени. Много мога да споделя за мъжкостта и женскостта, но тук за кратко ще ги разгледам като вид обречености. Мъжете се обричат на мъжкост, дори когато не са чак толкова мъжествени, колкото Кличко и Пулев. Тази обреченост в мъжкост ги осакатява вероломно. От малко момче на пишконосителя му се набива в канчето: „Дръж се като мъж!“; „Един мъж не плаче!“; „Едно момче не си играе с кукли и не си слага червило!“… Това са свирепи забрани, които не могат да се обяснят логически освен, че са правила на поведение. Момчето се натиква в една игра – мъжката игра. Но какъв е ужасът, когато момчето е игриво, когато е вид „луденс“. Разликата между игра и игривост е огромна. Те са диаметрално противоположни понятия. Играта е набор от правила. Игривостта е неспазване на правилата. Христо Стоичков например е блестящ играч; но по отношение на игривост – той е кръгла нула. На него не му е трябва! Но в това точно е примката на мъжете. С нея те биват обесени, защото са лишени от игривост с идеята, че на тях тази игривост не им е нужна. Те са мъже, което означава, че по правилата те еbат жени. Точка! Ама случайно може ли и себеподобни? Не не може! Това е извън правилата на играта. На вас игривост не ви е нужна. Игривост означава гей… При дружната и богопомазана игра на мъжкост да си игрив, тоест гей е предателство на отбора. Какво от игривостта на гея е чак толкова фатално като липса за мъжа? Не казвам, че е фатално! Само казвам, че на човешкостта са нужни и други парадигми освен мъжкостта и женскостта. Ще дам пример с един древногръцки анекдот за жителите на Абдера: „Абдерянин видял един евнух да разговаря с някаква жена и попитал дали му е съпруга. Отговорили му, че евнусите не могат да имат съпруги. Абдерянинът заключил: „А-ха, значи му е дъщеря.“

И два прекрасни други вица от 6-ти век преди Христа:

Двама педанти се разхождали. Единият видял черна кокошка и казал: „Братко мой, сигурно петелът на тази кокошка е умрял.“

***

Педант, който си продавал къщата, разнасял камък за мостра.

(защо на този виц умиргам от смях!)

В мъжкостта влизат три основни феномена – един мъж трябва да има враг, когото да елиминира; един мъж (дори и академичен преподавател) намира често предателя (нефелния, нескопосния, неможещия) разпознава го и го елиминира, и един мъж трябва да има триумф, който да умножи в годините (обикновено чрез жена). Геят не се натиска за нито едно от трите. Следователно е достоен за елиминиране. Ако някога това е ставало с копие в ръка, днес то е чрез перформативното говорене.

Иначе оскърблението е част от същността на гея, но то може да има и позитивен ефект – ефектът антиген-антитяло. Не можеш да изградиш гей-имунната си система, ако не ти се е случвало…:)

- 13-11-2014|А

Когато се опитваме да събираме някакви данни и на основата на това да правим връзка между някакви явления, трябва все пак да имаме предвид дали връзката, която си въобразяваме, че сме открили, е „причинно-следствена“ – или е по-скоро „съпътстваща“, така да се каже.

Какво имам предвид? Например, по-горе авторката Мария Иванова Фьон твърди, че „статистики на тема самоубийства сред хомосексуалните подрастващи със сигурност има.“ Според нея тези статистики показват нещо… Какво точно показват? Да, има проучвания, които показват, че когато биват анкетирани младежи, хомосексуалните младежи значително по-често от хетеросексуалните сами заявяват, че те лично биват спохождани от мисли за самоубийство, или че те самите вече са правили опити за самоубийство, и т.н. Изводът, който гей-активистите си правят от подобни изследвания, е, че вина за тази разлика в нагласите за самоубийство има … обществената среда. Т.е. те виждат тук „причинно-следствена връзка“ от такъв тип: „гей-хората са дискриминирани в обществото, и затова и те се самоубиват (реално или „само наум“) по-често“. Само че научно напълно допустимо е и едно съвсем друго тълкуване на тези данни, а именно: и двете неща – както хомосексуалността, така и повишената склонност към самоубийство – са повлияни (едновременно!) от нещо друго (нещо трето, което има принос и за двете).

Просто тази възможност винаги трябва да се има предвид, когато разглеждате две променливи, които, най-общо казано, в проучванията „вървят“ заедно („колкото повече имаме от едното, толкова повече имаме и от другото“).

Ето един най-прост житейски пример за това: съобщават ви, че има данни, че хората, които не са сключили брак, живеят по-кратко. Значи ли това, че самото несключване на брак ти съкращава живота, че точно това е причината за по-ранната смърт? Не, това по никакъв начин не следва от тези данни. Защото е напълно възможно трета променлива (например, трайно влошеното здраве) да е причина и за двете! Няма нищо изненадващо във факта, че хората с влошено здраве едновременно по-рядко от другите сключват брак – и същевременно по-кратко и живеят!

- 13-11-2014|Към А

„А“, вие Николай Гочев ли сте?

- 14-11-2014|Самолет 005

А писа:

Когато се опитваме да събираме някакви данни и на основата на това да правим връзка между някакви явления, трябва все пак да имаме предвид дали връзката, която си въобразяваме, че сме открили, е „причинно-следствена“ – или е по-скоро „съпътстваща“, така да се каже.

===

…те виждат тук „причинно-следствена връзка“ от такъв тип: „гей-хората са дискриминирани в обществото, и затова и те се самоубиват (реално или „само наум“) по-често“. Само че научно напълно допустимо е и едно съвсем друго тълкуване на тези данни, а именно: и двете неща – както хомосексуалността, така и повишената склонност към самоубийство – са повлияни (едновременно!) от нещо друго (нещо трето, което има принос и за двете).

Просто тази възможност винаги трябва да се има предвид,

Това дали една реалност е причинно-следствена или съуспоредена кой и на какво основание решава? Решава експертът на базата на неговата компетентност.

Тук имаме съвсем друг случай. Авторът на тази смехотворна статия не е експерт по въпросите на сексуалността, сексуалното поведение, парафилиите и хомосексуалността. Той дори би се срамувал, ако го вземат за такъв. Аз лично безпардонно критикувах тази статия в „Гласове“. Впоследствие беше изтъкнато в друга статия, че не е необходимо да си експерт, за да изкажеш мнение за хомосексуалността… просто необходимо е да си като пущараците на битпазар, да чоплиш семки, да се чешеш за кура, да се подпичкосваш… Но! Едно голямо „НО“! Авторът изказва мнение като баща! Ето тази патетика и псевдоблагородство е нещото, което ми събра погледа. Не казвам, че един баща няма право да се изкаже по въпросите на сексуалността! Само казвам, че така както огън и жупел бълват някои хетеросексуали срещу парадирането на гейовете с тяхното гейство, същото се повтори и в хетеросексуален вариант и не само в хетеросексуален, но и в религиозно-морален!

Еволюционната мистерия на хомосексуалността

Автор(и): Дейвид П. Бараш

Критиците твърдят, че еволюционната биология е въпрос на предположения, в най-добрия случай. Реалността обаче е друга. Еволюционистите са успели да обяснят начина, по който са еволюирали огромен брой преди това необясними явления – в анатомията, физиологията, ембриологията, поведението. Но все още има много мистерии и една от най-известните сред тях е произходът на хомосексуалността.

Мистерията е достатъчно проста. Решението ѝ обаче засега се изплъзва и на най-добрите научни умове.

Първо мистерията.

Първоначалното условие за еволюцията на която и да е биологична отличителна черта е тя да се съотнася положително с възпроизводителния успех, или по-точно с успешното възпроизвеждане на гени, свързани с тази черта. Така че, ако хомосексуалността е продукт на еволюцията в какъвто и да е смисъл – а тя очевидно е точно такава, по причини, които ще бъдат обяснени по-долу – то тогава генетичните фактори, свързани с предпочитанието към собствения пол би трябвало да притежават някакъв вид размножително предимство. Проблемът е очевиден: ако хомосексуалните хора се размножават по-малко от хетеросексуалните – а те го правят – то защо тогава естественият подбор не е функционирал против тях?

Парадоксът на хомосексуалността е особено отчетлив при индивиди, чиито хомосексуални предпочитания са еднозначни, тоест такива, които не са склонни към хетеросексуалност. Но мистерията е валидна дори за бисексуални хора, тъй като е математически доказуемо, че дори и нищожна разлика в резултатите от размножаването може да предизвика значителна еволюционна промяна.

Джон Холдейн, един от гигантите на еволюционната теория, предлага следния мисловен експеримент: нека си представим два алтернативни гена, единият от тях първоначално наличен у 99,9 процента от дадена популация, а другият – само 0,1 процент. След това той изчислява, че ако редкият ген притежава само един процент предимство (тоест той произвежда 101 потомци при всяко следващо поколение, срещу 100 при преобладаващия ген), то след само 4,000 поколения (което е само миг от еволюционна гледна точка) ситуацията ще бъде преобърната напълно: бившият рядък ген ще се среща у 99,9 процента от генетичния пул на популацията. Такава е силата на сложната лихва, когато тя действа под формата на естествен подбор.

За целта на нашето размишление заключенията от това са значителни: всичко което намалява дори съвсем малко размножителните шансове на който и да е ген, би трябвало да бъде мощно изключвано (от еволюционна гледна точка). А хомосексуалността със сигурност изглежда като нещо точно от този род. Гей-мъжете например имат деца само на ниво около 20 процента, в сравнение с хетеросексуалните мъже. Не съм срещал надеждни данни, касаещи лесбийките, но е много вероятно, че картината при тях ще бъде подобна. Изглежда също много вероятно, че един бисексуален човек ще има по-ниски шансове за възпроизводство в сравнение с човек, чието време и енергия са посветени изключително на противоположния пол.

Но във всички човешки култури частите от населението, състоящи се от хомосексуални хора, са приблизително едни и същи. Какво тогава поддържа генетичната склонност към възпроизвеждането на тази черта?

Мистерията не може да бъде разрешена чрез твърдението, че хомосексуалността е „приучено“ поведение. Този кораб е отплувал отдавна и научният консенсус в наше време е, че предпочитанието към собствения пол има корените си в биологията. Част от свидетелствата за това идва от факта на широкото разпространение на хомосексуалността сред дивите животни. Друг аргумент е нейното постоянно и широко присъствие във всички култури на Homo sapiens.

През ранните 1990 години един учен-генетик от Националните институти на здравето е провел изследване, което показва съществуването на специфичен алел, наречен Xq28, част от Х-хромозома, който предсказва сексуалната ориентация на мъжете. По-късните изследвани предоставят нееднозначни резултати, които показват, че ситуацията е като минимум значително по-сложна, отколкото се е предполагало по-рано.

Някои от изследванията не потвърждават хипотезата за определящата роля на Xq28 при хомосексуалното поведение, докато други подкрепят първоначалните резултати. Освен това става все по-ясно, че, каквото и да е въздействието му върху мъжката хомосексуалност, този специфичен ген няма връзка с лесбийството. Нещо повече, други изследвания дават силни основания да се смята, че има региони от авто-сомалните (не-сексуални) хромозоми, които имат влияние върху сексуалната ориентация на хората.

И така, едно разумно обобщение на казаното дотук би било, че, когато става дума за мъжка хомосексуалност, то е почти сигурно, че е налице някакъв вид директно въздействие, макар че генетичните механизми, а много вероятно и свързаните с тях гени, се различават при двата пола.

Но освен непълните изследвания, свързани с търсенето на специфични части от структурата на ДНК, свързани със сексуалната ориентация, напоследък се поучават и друг вид генетически свидетелства. Големи масиви от все още объркани данни за братя и сестри или близнаци показват, че ролята на гените при хомосексуалната ориентация е сложна и се намира далеч от пълно разбиране – но тя е реална. Сред по-забележителните неща е и следното: съгласуването на хомосексуалността е статистически по-ниско при осиновени (тоест генетически несвързани) братя и сестри, което е по-ниско от онова при неидентични близнаци, а то пък от своя страна е по-ниско при идентичните (еднояйчни) близнаци.

Разликата между гей-мъже и лесбийки при тези резултати поддържа по-нататък идеята, че генетичното влияние върху хомосексуалността се различава до известна степен и по някакъв начин, между мъжете и жените. Други изследвания потвърждават предположението, че тенденцията към лесбийско или хомосексуално поведение има високи шансове да бъде наследена.

Помислете освен това факта, че сред всички култури хомосексуалната част от населението е приблизително една и съща. Тук сме изправени пред една неоспорима еволюционна загадка: кое е нещото, което поддържа подлежащата генетична склонност към хомосексуалност, каквито и да са специфичните ѝ демонстрации? За разлика от повечето истории със загадки, в които случаят обикновено се решава накрая, тази тук все още няма решение: ние просто не знаем.

Но пък налице са определени мисловни хипотези, които изглеждат многообещаващи.

Родствен подбор.

Учените предполагат, че алтруизмът може да бъде поддържан, ако гените, които го произвеждат, помагат на някой генетичен роднина и по този начин дават предимство на тези алтруистични гени в цялостната семейна картина. Същото може би важи и за хомосексуалността. Доколкото хомосексуалните хора са „освободени“ от потребността да инвестират време и енергия в собственото си размножаване, може би те са в състояние да помагат при отглеждането на наследниците на близките си роднини, в резултат на което възниква едно цялостно еволюционно предимство за които и да е гени, насърчаващи появата на хомосексуалност у тези деца.

За съжаление досегашните свидетелства не дават основания да се смята, че хомосексуалните хора прекарват особено много време в опити да помагат на роднините си, или дори да общуват с тях. И все пак, нека не избързваме: тези резултати се основават на наблюдения; те разкриват мнения и отношения, а не реално поведение. Нещо повече, те се провеждат предимно в модерни индустриализирани общества, които не са особено представителни от гледна точка на хипотезите, касаещи ситуациите на нашите човешки прародители.

Някои от последните изследвания се провеждат сред хомосексуални мъже от едно от по-традиционните общества на островите Самоа. Известни под името fa’afafine, тези мъже не се размножават и са напълно приети в самоанското общество изобщо, както и конкретно в техните силно родово-ориентирани семейства, като при това обсипват с грижи своите племенници и племеннички – с които споделят средно около 25 процента от гените си.

Социален престиж.

Тъй като са налице известни антропологически свидетелства, че в пред-индустриалните общества при хомосексуалните мъже съществува повече от случайна вероятност да стават жреци или шамани, то може би допълнителният социален престиж, пренасян и върху хетеросексуалните им роднини, може да отдава някакво възпроизводително предимство на тези роднини, а следователно и на споделените гени, носещи предразположение към хомосексуалност. Това е интересна идея, но тя отново е лишена от емпирична подкрепа.

Групов подбор.

Макар че голямото мнозинство биолози днес смятат, че естественият подбор се извършва по-скоро на нивото на индивидите и техните гени, отколкото на групово ниво, то е поне възможно човешките същества да се окажат изключение; тоест групите, обхващащи хомосексуални хора, да се справят по-добре от онези, които се състоят само от хетеросексуални. Напоследък се твърди, най-последователно от антроположката Сара Б. Хърди, че през по-голямата част от човешката еволюционна история отглеждането на децата не е било задача единствено на родителите (особено на майките). Нашите прародители по-скоро са вършели нещо, наречено „споделено майчинство“, при което не-родители – и особено други генетически роднини – са споделяли голяма част от работата. Действително има смисъл да се предположи, че една такава система ще се развие най-вече сред членовете на Homo sapiens, от всички примати, тъй като техните деца се раждат най-безпомощни и изискват най-големи усилия, за да бъдат отгледани. Ако достатъчно голяма част от тези помагачи биха се оказали хомосексуални, то групите им може би са печелели непрорпоционално много в сравнение с други.

Алтернативно, ако някои човешки предшественици с предпочитания към същия пол са се размножавали по-малко (или дори съвсем не), то това, само по себе си, би могло да освободи ресурси за техните хетеросексуални роднини, без да изисква от първите да бъдат от някаква специална помощ. Предлагани са и други модели на групово ниво, при които фокусът се поставя върху социалното взаимодействие, а не толкова върху експлоатацията на ресурсите. Тук хомосексуалността може да се окаже свързана с по-голяма социалност и социално сътрудничество; по подобен начин, тя би могла да ограничава случаите на насилствена (мъжка) конкуренция за жените.

Балансирани полиморфизми.

Възможно е да се окаже, че генетическото предразположение към хомосексуалност, дори и ако е слабост от гледна точка на пригодността, по някакъв начин носи компенсаторна полза, ако бъде комбинирано с един или повече други гени, както при известния случай със сърповидно-клетъчната анемия, при която генът, причиняващ болестта, от друга страна води до предотвратяване на малария в региони, където тя е епидемична. Макар че при хомосексуалността досега все още не са открити очевидни кандидат-гени за подобна роля, възможността все пак не може да бъде изключена.

Сексуално антагонистичен подбор.

А какво би станало, ако един или повече гени, носещи предразположение към хомосексуалност (а заедно с него и намалено възпроизводително ниво) при единия пол, на практика работи по противоположния начин при другия? Самият аз предпочитам израза „сексуално-допълващ се подбор“. При тази хипотеза ущърбът, причиняван от съответните гени при единия пол – да речем, при хомосексуалните мъже – би могъл да бъде компенсиран в излишък от съответно повишаване на пригодността при другия пол.

Едно изследване е показало, че жените-роднини на хомосексуални мъже имат повече деца от онези, които са роднини на хетеросексуални мъже. Това дава основание да се предполага, че гените за хомосексуалност, макар и неизгодни за гей-мъжете и техните мъже-роднини, биха могли да отдават възпроизводителни предимства на хетеросексуалните жени.

Доколкото ми е известно обаче, досега няма свидетелства за реципрочно въздействие, при което мъжете-роднини на хомосексуални жени притежават по-висока възпроизводителна пригодност от мъжете-роднини на хетеросексуални жени. И може би никога няма да има, като се имат пред вид натрупващите се свидетелства в полза на твърдението, че женската и мъжка хомосексуалност може би са генетично обусловени по различни начини.

Неадаптивен страничен продукт.

Хомосексуалното поведение може да се окаже нито про-адаптивно, нито анти-адапативно, а просто извън-адаптивно. С други думи, то може би е резултат не толкова на естествен подбор, колкото страничен продукт от черти, които са били директно изгодни, като например копнежа по създаването на човешка двойка, търсенето на емоционално или физическо удовлетворение и пр. Що се отнася до въпроса защо такава склонност изобщо съществува – защо човешките връзки се възприемат като доставящи удоволствие – то отговорът може би е, че в исторически (и праисторически) план именно контекста на продължителната връзка в двойка е бил онзи, който е предоставял на индивидите най-големи шансове за успешно възпроизвеждане.

Има и множество други хипотези относно еволюцията на хомосексуалността, макар че те не са от вида на „безкрайния рог на изобилието“, който според философа Лешек Колаковски може да бъде утвърждаван по адрес на всяка съществуваща позиция. В сегашния момент ние знаме достатъчно, за да знаем, че сме изправени пред истинска загадка: хомосексуалността действително притежава биологически основания и реалният въпрос е как точно биологическите механизми са се развили в хода на еволюционното време.

Друг въпрос (на който все още нямаме отговор) е защо би трябвало да се опитваме да намерим отговор.

В края на Марсиански хроники на Рей Бредбъри има смразяващ момент, в който едно човешко семейство, което е избягало на Марс, за да избегне наближаващата атомна война, наблюдава усърдно „каналите“ на новия си планетарен дом, очаквайки да открие марсианци. И те наистина откриват нещо: собствените си отражения.

Само до неотдавна уважавани астрономи поддържаха представата, че на Марс действително има канали. От днешна гледна точка това е чиста фантазия. И все пак в много и важни отношения ние сме напълно непознати на самите себе си, често изненадвани от проблясъка на собствените ни отражения. Също като измисленото семейство на Бредбъри ние също бихме могли да видим човечеството, отразено в цялото му разкошно многообразие, и да опознаем самите себе си точно като онова, което сме, ако само бихме се вгледали достатъчно внимателно.

За разлика от армията на САЩ, с нейното зле функциониращо правило „не питай, не казвай“[57], множество уважавани изследователи питат именно… не кой е хомосексуален, а защо има хомосексуални хора. И можем да бъдем сигурни, че някой ден природата ще ни даде отговор.

Коментари (14)

- 20-04-2015|Евгени

Сред еволюционистите няма гиганти-всички са пигмеи.Без човек да има понятие, че не е само набор от хромозоми, никога няма да стигне до правилния отговор на поставения въпрос. Хомосексуалността е въпрос на карма, а кармата се заработва лично, така че всякакви други приказки са извъртане на истината. Когато един човек се роди, например, гърбав, естествено е да му съчувстваме, но това не променя факта, че това е следствие от нещо направено от него в преден живот, и да се каже това не е нито добро, нито лошо, то просто е факт. Така е при хомосексуалистите. Осъзнаването на този факт нормално трябва да води до по-сдържано и недемонстративно поведение, а не до това, на което сме свидетели днес. Всички сме грешни и грешките ни се проявяват в този живот в най-разнообразни форми. Както се казва в езотериката, болестите ни са обвинения срещу самите нас. Колкото по-скоро човек се научи да търси причините за кривиците си в самия себе си, толкова по-голям шанс има да влезе в правия път.

- 20-04-2015|Благо

Към Евгени. Като чета коментара и ако използвам разбирането ти за кармата като метафора, мога да кажа само едно: Хубава си я свършил в предишния си живот...

- 20-04-2015|Златко

Като допълнение от казаното от Благо: вярно, Евгени, всичко е карма. Един е „наказан“ да бъде хомосексуален, друг – да пише глупости по форумите...

- 20-04-2015|Евгени

Златко, глупаци са тези, които вярват, че разликите между хората са случайна игра на гени, хромозоми и пр. Има нещо друго, което намира материалния си израз в повредените гени и обърканите хромозоми. Ако някой от вас може да ми даде смислено обяснение, защо един се ражда куц циганин, а друг здрав и прав българин, да се обади.

- 20-04-2015|Златко

То само това да беше, Евгени! Ами аз вчера като си праснах палеца в ръба на леглото, та чак звезди видях, а на всичкото отгоре и отговор нямам на въпроса „защо все пак си праснах палеца?“ Ако можеш да ми дадеш някакво смислено обяснение...

- 20-04-2015|Благо

Евгени, фактът, че аз не мога да дам научно обоснован отговор на въпросите ти, не прави твоето обяснение по-малко..., как да се изразя, обрано откъм смисъл...

Всичко това ми напомня любим мой филм, в който един от главните герои пита във връзка с прераждането и кармата приблизително следното: Какво трябва да направи един гол охлюв, за да се прероди в нещо по-висшо - да остави съвършената лигава диря ли? Може би Евгени ще отговори...

- 20-04-2015|Гост

Хомосексуализма е въпрос на съзнателен избор. Никаква генетика няма тук. Цитираните проучвания по-горе са от типа „една жена каза“. Не е посочено нищо конкретно. Ако имаше генетическа предразположеност ,то еволюцията (ако приемем ,че такава въобще някога е съществувала) , не би го допуснала заради естествения отбор. Как двама педераси ще имат генетически общ наследник ,който да натрупва ефекта на гена в следващите поколения? Тъпа статия с малоумни „аргументи“ .Библията казва ,че хомосексуалността е грях ,и като такъв изисква покаяние , а не „обяснение“...съдът иде!

- 21-04-2015|Евгени

Благо, въпросът ти показва, че и ти си жертва на всеобщо разпространеното мнение за кармата, най-общо казано, в източен смисъл. Ако истински искаш да разбереш нещо за кармата, че трябва да почетеш доста за нея в християнски аспект-като казвам християнски, нямам предвид никоя от християнските деноминации, а духовната наука-Антропософията, изнесена основно от Рудолф Щайнер. Пълните събрани съчинения на Щайнер са 354 тома. На български ги има вече повече от половината (10 от тях благодарение и на мен). Охлювът колкото и лигава диря да остави, ще си остане охлюв. Всеки вид еволюира в рамките на вида. Човекът изначално е създаден като човек, еволюирал е три еона и чак в този четвърти еон физическото му тяло ( което е първо създадено още в първия еон, наречен в Антропософията Стар Сатурн, естествено не във физически видим вид), постепенно е станало видимо и към края на атлантския период е добило днешната си форма. След това еволюцията на човека е преди всичко еволюция на съзнанието му, постепенното овладяване от Аза на физическо, етерно и астрално тяло, изграждане на Сетивна, Разсъдъчна и Съзнателна Душа. Нямаш никаква представа колко се различава днешното предметно съзнание от съзнанието на човека преди 5 или 3 хиляди години. Гневът ми към много от учените е поради това, че екстраполират днешното си съзнание назад и се опитват да разберат артефакти от тогава, като им дават всевъзможни малоумни тълкувания. По същия начин и биолозите търсят в материята причините за какво ли не, а тя е само огледало на духовни процеси, без разбирането на които, винаги ще се поставя каруцата пред коня.

Ключовата дума, Златко, за съвременната епоха е будност.Човек трябва да се опитва да разбира всичко около себе си и в света- от Украинската криза, през ИДИЛ, до това, защо си е праснал пръста. Всеки си мисли, че нещо разбира, но и разбирането си има нива. Препоръчвам ви да прочетете една книга,излязла в средата на миналата година, от Сергей Олегович Прокофиев ( внук на композитора и най-видния член на Антропософското общество, който за съжаление почина миналата година) за метаисторията на Русия, в която има 4 пласта- от външноисторическия, който всеки може да прочете в учебниците, до най-дълбоките духовни подоснови на формирането на Русия, за да разберете, какво имам предвид.

Срещу приемането на хомосексуализма за нещо нормално и в реда на нещата имам планина от аргументи и те съвсем не са основани на това, че не харесвам хомосексуалните. Напротив, и те са ми братя во Христе. Но статията е за търсене на причини за хомосексуалността от гледна точка на един единствен живот на човека и в рамките на еволюцията на човешкия вид - срещу това имам сериозни възражения, които кратко се опитах да изразя в първия си пост. Коментирайте статията, а не мен.

- 21-04-2015|Златко
Хомосексуализма е въпрос на съзнателен избор. Никаква генетика няма тук.

Цитираните проучвания по-горе са от типа „една жена каза“.

Аха. „Една жена“ сигурно е казала и на специалистите от Асоциацията на американските психиатри да не разглеждат хомосексуализма като вид психическо заболяване. Същата жена е казала и на многобройните американски, европейски и какви ли не други асоциации, съдилища, обществени организации и пр., да престанат да го разглеждат като въпрос на житейски избор... и да дадат на хомосексуалните хора същото право (като нас) да гледат с гордост (или поне спокойствие) на собствената си сексуалност, без да се чувстват непрекъснато принудени да се „срамуват“, „оправдават“ или каквото и да било от този род.

Нямам нищо против изказването на различни мнения, разбира се, но това не означава, че съм задължен и да приемам цялото разнообразие от пълно невежество до (някакъв вид) информираност на равна нога. Господа и дами коментиращи (от горния вид), давам ви право да говорите, но не и право да настоявате да бъдете вземани на сериозно, като пораснали, знаещи и можещи хора. За това, съжалявам, просто ви липсват твърде основни, твърде решаващи предпоставки... Като например РЕАЛНО знание за нещата, за които говорите...

Прочее, ето тук един текст, който осветява темата за постепенното разбиране и приемане на хомосексуалността като нещо НОРМАЛНО...

Как хомосексуалността е станала нещо нормално

- 21-04-2015|Златко

А между впрочем...

Библията каза... (Това по-тежък аргумент ли е от „Една жена каза“?)

- 21-04-2015|Златко

Евгени, би ли престанал с този род (пълни тъпоумия), ако обичаш? Този сайт просто не е място за ТАКИВА приказки. Нищо против всякакъв род посетители, но тъй като тук разговорите във форума се архивират, то бих предпочел да спазваме определен род мисловна хигиена.

Оттук нататък коментарите ти няма да се появяват повече, опитай се да го приемеш без излишно раздразнение...

- 22-04-2015|Евгени

Господи, прости му, той не знае що върши....

- 24-04-2015|А

Много ми е интересно, когато някой каже „”научният консенсус в наше време е...”, какво точно си въобразява той, че казва? Може би той смята, че „нашето време” е по-важно време, от всяко друго време в историята? Или че някак си, поради някакви неведоми причини, именно „нашето време” е по-малко склонно към заблуди, в сравнение с всяко друго време в историята?

Статии като горната само показват пълната безпомощност на някои идейно-обременени съвременни учени да се справят с проблем, който сами са си натресли.

Когато априори отхвърляш варианта хомосексуалността да е социално обусловена („Този кораб е отплувал отдавна”, твърди авторът), ти неизбежно затъваш в още по-дълбоките и проблематични води на биологичната детерминираност. От където вече няма измъкване – винаги ще получаваш противоречиви резултати. Просто защото каквито и изследвания да правиш, ти ще изследваш винаги хора, които вече са социализирани по един или друг начин. Т.е. самата ти извадка винаги ще е неадекватна на целите на изследването ти – тя ще отразява не биологични, а социални факти.

Какво правят тези изследователи? Целта им е да открият някаква генетична връзка – между хората, показващи определено ПОВЕДЕНИЕ .

Примерно, от цялата съвкупност на едно малцинство (да речем, гей-мъжете), изследователят взима една извадка от 1000 индивида, и изследва техните гени – и като намери някакъв ген, който е сравнително добре представен при тях, обявява този ген за по някакъв начин „свързан” с хомосексуалността при мъжете. Методологически това обаче е просто наивно. И е недостатъчно. Много по-убедително би било, ако можеше някак да се вземат всички индивиди (сред цялото население!), в които е наличен този ген, и след това да се види колко от тях са гей, и колко не са. Защото, ако повечето не са, то това очевидно не е „гей”-ген - а е просто някакъв ген, чиято роля е друга. Само че такова мащабно изследване е просто невъзможно да бъде направено. За да се направи, трябва да имаш първо пълни генетични данни за цялото население. А това едва ли ще стане в близките 50-60 години...

Изобщо, ако се напъваш непременно да търсиш някакви статистически зависимости, можеш да стигнеш до най-невероятни - и просто неверни - изводи.

Например, авторът твърди (без да се позовава на някакви конкретни данни), хомосексуалността имала едно „постоянно и широко присъствие във всички култури на Homo sapiens.”

Има обаче данни, че това „присъствие“ нито е толкова „широко”, нито е толкова „постоянно” – и то дори в рамките на една само „култура” – тази в САЩ!

Погледнете данните от това проучване в САЩ

www.cdc.gov/nchs/data/nhsr/nhsr077.pdf

Те са от една значителна извадка от населението (над 34 000 души) – и обхващат хора от двата пола, които са се самоопределили като хомо-, хетеро- и би-сексуални. И виждаме огромни разлики по възраст: особено при би-сексуалните. При хората на възраст над 65 г. „би-” са 0,2%, при тези от 45 до 64 г. „би-” са вече 0,4%, и при тези от 18 до 44 г. „би” са цели 1,1% !

Само тези данни са предостатъчни, за да хвърлят огромно съмнение върху всички „научни” усилия за намиране на някаква „генетична” връзка в сексуалната ориентация – защото просто няма как гените на едно население да се променят толкова рязко – в рамките на само 2-3 поколения.

- 21-04-2015|Златко

Гените на едно население действително не могат да се променят толкова рязко. Онова, което МОЖЕ да се промени, са умонагласите на хората, респ. ГОТОВНОСТТА им да престанат да се крият и открито да заявят хомосексуалността си. Как ви звучи това като обяснение на феномена?

- 27-04-2015|ал-Мутабор

„защото просто няма как гените на едно население да се променят толкова рязко – в рамките на само 2-3 поколения“ - напротив, има. Мутациите стават отведнъж. Дори не е рядкост при рязка промяна, да речем, на климата в даден екотоп цялото ново поколение на дадена популация да възникне променено - например всички нови птици от даден вид да се излюпят с по-дълги крила, ако се промени силата на типичния вятър над тяхното езеро. Тъй че ако наистина има промяна у хората, а не само в режима на гласност и в рисковете да обявиш какъв си, следва да се замислим има ли промени в биологичната обстановка, в която живеят тези хора. Дали не живеем прекалено нагъсто и на закрито, дали някакъв вирус не ни рови в гена, дали не ни е станало прекалено топло или студено, дали не са се преумножили мутагенните фактори поради нашето електричество и химия във всекидневието... ако не сме специалисти, можем да си измислим хиляди подозрения, но нека само да не смятаме, че генът се променял много бавно.

Нито ти, нито аз. И двете

Автор(и): Мишел Тий

Болничната стая, в която се възстановявах след цезаревото сечение беше също тъй неприветлива и грозна като всяка друга болнична стая, но понеже се намираше високо на един от хълмовете в Сан Франсиско, гледката беше великолепна. В продължение на четири изпълнени с морфин дни подвижното небе отвън изглеждаше живо, в сговор с нас, приветстващо успеха ни с ленти от облаци и конфети от звезди.

„Ние“ означава мен, която беше изгубила доста кръв – не достатъчно, за да се наложи преливане, но пък достатъчно, за да ме задържи тук, за в случай, че това все пак стане необходимо. Сестрите идваха с различни хапчета, притискаха мястото на разреза и го наблюдаваха за евентуални признаци на възпаление. Болеше. „Може ли да ми казвате преди да натиснете“, научих се да питам по някое време. „Ние“ беше моят син, с мъничка глава и устни, червени като орисия от вълшебна приказка. Беше ми го донесла жена ми – ръцете ми протегнати, синя мушама ме удря по носа – докато лежах и повръщах настрани по лицето си. Кое нещо, кое точно в приказките беше червено като рубин?, питах се в мъглата на наркотичното опиянение. Кажи му нещо, подканваше ме жена ми, защото искаше той да познава гласа ми. Но какво може да се каже на едно бебе? Здрасти, казах му. Здрасти, бебчо.

„Ние“ беше също и тя, моята съпруга, онзи принц. Бременна в осмия месец казах на една възрастна жена, която седеше до мен в автобуса, че яйцеклетката, от която се оформи моето бебе, идва от яйчниците на жена ми. Не знаех как възрастната жена ще приеме това; никога не можеш да знаеш. Тя беше очарована: ама това е като в приказка! Жена ми е по-млада от мен и нейните яйцеклетки бяха по-добри и по-изобилни от моите. А щом само нашият доктор узна за съществуването ѝ, той вече и не искаше да чуе за моите яйцеклетки. Което пък беше напълно наред за мен. Наистина си беше като в приказка, да имаш бебето на друга жена, макар че съпругата ми е от онзи тип жени, които в някоя приказка биха минали за момче, биха били разкрити като жени едва след като са преминали някаква тежка проверка, в която са победили множество мъже – като са оплодили друга жена, примерно.

При цялата груба мистерия на раждането все още толкова близо зад гърба ми, при всичката изгубена кръв, при морфина – в този момент можех да почувствам истинността на смъртта с яснота и сигурност, каквито никога преди това не бях познавала. А също и онази на любовта. Бях чувала за онази митична любов, която майките изпитвали към децата си; бях се тревожила от мисълта дали ще я изпитвам и аз. В болничната стая тя ме задушаваше. Беше пристъп на любов не само към сина, но и към съпругата ми – едно ново ниво на любов, или може би една изцяло нова любов, нещо родено заедно със сина ни; нещо, което изглеждаше почти болезнено за съзерцание. В нашата малка стая, обгрижени от безброй много сестри, ние сигурно бяхме предпазени от смъртта, но не и завинаги. Единството ни беше толкова тотално, че буквално правеше езика невъзможен, но и единни нямаше да бъдем завинаги. Чувствах се замяна от толкова много мисли.

Хормоните ми – някаква бъркотия от различни химикали, които бяха ме направили силно любвеобилна по време на бременността, започнаха да се изострят. Чувствах се като асансьор с отрязани кабели, който набира все по-голяма скорост, докато пада стремглаво. Ако мислите, че притежавате индивидуалност и душа, ако мислите, че зад вашето „аз“ се крие някаква особена реалност, то опитайте се да родите дете и да наблюдавате как хормоните ви се връщат обратно към нивата от преди бременността. Просто сте бъркотия от трепет, ужас и сълзи. Навръх всичко това идеше физическата травма и ужасът, който тя причини на жена ми, липсата на сън и лекарствата, както и чудото – малкото телце на нашия син, нашето удивление пред инстинкта, който го привличаше към гърдите ми, както и магическия начин, по който той караше млякото да се появи. Изглеждаше, че времето е спряло. Дори и небето навън, което се променяше с времето и часовете, приличаше на компютърен скрийнсейвър. Искаше ми се да остана в тази малка грозна стая завинаги.

Живяхме там в продължение на четири дни и четири нощи. Спях на легло, което се командваше с помощта на бутони, а жена ми до мен на очукан пластмасов стол, който болницата наричаше „легло“, сякаш биха могли да ни излъжат. Нищо нямаше значение. Тя беше близо до мен, а бебето спеше в ръцете ѝ. Никога не го сложихме в кошчето – една институционална пластмасова кутия. Използвахме го единствено за смяната на пелените и да го носим за прегледи в клиниката. Всяка от онези нощи преливаше в странен, замъглен ден; бебето спеше в ръцете на жена ми.

Аз получих името „Мама“, а жена ми върви с „Баба“, име, предназначено за един нов вид родител – отчасти майка, отчасти баща, отчасти нито едното, отчасти и двете – и възприемано все по-широко от американските жени, които не могат да се приспособят към бинарното разделение на половете. Докато наблюдавах как жена ми се превръща в „Баба“, удържах любовта вътре в себе си, защото, колчем се опитвах да я изразя, избухвах в сълзи. Всичко това ме премазваше напълно – И… И езикът не може да го изрази. Това усещане не може да се вмести в Обичам те. Не може да го изрази дори и Обичам те ТОЛКОВА МНОГО, изказано дълбоко и при интензивно взаимно вглеждане. Пък и всичко, което се случва в момента, е от онзи вид любов, която долавя дъха на смъртта във врата си. Да се говори за него би означавало да се привлече вниманието на някоя ревнива орисница, в чието съществуване съм отказвала да повярвам до този момент.

В хода на законните ѝ три седмици отпуск по майчинство, плюс допълнителната седмица, разрешена от федералното законодателство, жена ми беше онази, която смени всичките пелени на сина ни. Носеше ми крем за изранените зърна на гърдите и бледорозови подплънки, които да поставям в чашките на отвратителните, индустриално произведени кърмилни сутиени с цвят на лейкопласт. Носеше ми чинии с нарязани плодове и огромни чаши вода с тракащ лед. Не оставяше бебето от ръце чак докато червата ѝ не започнеха да куркат от глад. А когато той заспеше с устнички, притиснати до гърдата ми, аз ѝ го подавах обратно. Наблюдаваха ни различни приятели. Семействата ни – също. Работите като добре смазана машина, отбеляза някой. Като танц е. Една от бабите най-неочаквано се натъжи от гледката, защото всичко това внезапно беше ѝ подсказало колко малко помощ е получавала самата тя при гледането на бебетата си. Можело е да бъде толкова по-лесно, каза тя. Майка ми разказа семейна история, която не бях чувала никога преди това. Бях шокирана от мисълта, че не ги знам всичките: в деня, в който ме донесли от болницата, баща ми, бесен от мисълта, че собственият му баща не дава пет пари за това раждане, яростно отворил с нож някаква кутия, като я пробол. Баба ми по майчина линия – дъщеря на мъж-насилник, който биел жена си и децата си – побледня когато чу това и бързо излезе от стаята. Милата Нана, помислих си. И също: Баща ми ме е обичал когато съм се родила. Баща ми е бил наранен от собствения си баща. Но разбира се, че е бил. От кого другиго бащите могат да се научат да нараняват другите? Мисля си за нашия безбащин син. Там някъде навън съществува един много щедър драг-куин[58], когото някой ден ще му покажем с думите, ето, той ни помогна да те създадем.

Момчетата трябва да се цапат, повтаря на жена ми мъжът от другата страна на улицата, докато тя минава покрай него, а той наблюдава как синът му си играе сред прахоляка. Децата трябва да се цапат, гневя се аз. Дали ѝ казва това, защото ние сме жени, две жени със син? Да бъдеш различен вътре в една определена култура означава постоянно да се бориш с параноята. Когато малкият поотрасне, ще го науча как да хвърля топка, предлага ни услугите си един познат мъж. Сигурно си мисли, че с това ни помага. Аз знам как да хвърлям топка, казва жена ми, неприятно объркана. Не, не объркана. Ние виждаме културата, виждаме и как тя вижда нас. Виждам как жена ми държи сина ни във ваната, розовотата на кожите им. Виждам я да маха бебешката шапчица от главата му, виждам я как пее над ококореното му личице, пред рубиненочервените му устнички. Хормоните ми вече са се успокоили, но понякога всичко това все още ми идва в повече.Какво съм направила, за да заслужа такова щастие? Стискам очи докато топката в гърдите ми се отпусне. През нощта бебето рита с крачета, нагоре-надолу, нагоре-надолу, и ние двете си мислим за някой кит, който блъска с опашка по водата. Вземаме го в леглото при нас и едва тогава той се успокоява и заспива, малките му крачета топло притиснати до бедрото ми, пръстчетата му обвити около нашите.

Мишел Тий (родена Мишел Томасик) е американска авторка, поетеса и организаторка на литературни събития, чиито автобиографични произведения представят и изследват различни аспекти на обратната култура (queer culture), феминизма, расата, класата, проституцията и други теми. Понастоящем живее в Сан Франсиско.

- 05-08-2015|Златко

Поразпалиха се духовете във Фейсбук. Което си е хубаво, де…

Irina Naydenova много лош превод на български …

Zlatko Enev Сладури, хайде, ако ще коментираме, да си даваме малко повече зор. Инак от плоски забележки нали знаете колко е ползата…

Zlatko Enev А инак (това го повтарям за не знам кой път вече) „харесването“ или „нехаресването“ е като задника – всеки си го има, но не е нужно човек непременно да го вре в очите на околните…

Slaveia Biltzing · 2 общи приятели

E, и? Кво толкова има за коментиране, няма да чешем като не сърби…

Катя Начева Блювоч. Нищо за коментиране.

Zlatko Enev Кате, още преди години ти казах, че остаряваш със застрашителна скорост. Не че има нещо особено в това, но във всеки случай не го развявай като байряк, няма особена гордост в остаряването…

Катя Начева Нищо не развявам и нищо не казвам. С този пасквил се развява „Либрев“, не аз. Какво казах? А относно остаряването – да си стар на 36 литературно, означава, че имаш сетива. За литература. И означава, че никога не си слагал наколенки. Ми да. Стара съм. И наколенки не съм носила никога. Някои обаче ги описаха прочувствено като най-важното в историята. smile emoticon

Stefana Todorova Ами то и сперматозоиди са нужни, щото с две яйцеклетки …ми не става!!!:)

Zlatko Enev Старостта, Кате, е по-хитра от всеки от нас, тя не идва през парадния вход. Първият признак на остаряването, на 36 или 106, в зависимост от неща като гени, околна среда или чист човешки късмет, е неспособността за СПОКОЙНО приемане на неща, които на пръв поглед ни изглеждат непоносимо странни, може би дори отвратителни. (Бозата, примерно, с която сме израснали всички ние, е напълно непоносима като питие за всички средни европейци, които познавам – това само като пример за нещо, което на нас ни се струва „вкусно“, а за други хора е „блювоч“). Та, да си продължа мисълта – когато човек реагира с думичката „блювоч“ на нещо, което ДОСТАТЪЧНО много други хора възприемат като нормално, че дори и красиво (какъв точно „блювоч“ има в раждането на едно дете, Кате, това можеш ли по някакъв начин да го обясниш на самата себе си, примерно?) Та, когато човек реагира по такъв начин, паспортната му/й възраст просто вече е престанала да има значение. Оттук нататък командват законите на изкукуригването.

Така. Стига толкова акъли. Акълът, както казваше моят старшина в казармата, се различава от мъжкия полов член по това, че няма как човек „да ти го набие“. Което си може, може. Което не – не.

Stefana Todorova Извинявам се за вмешателството, но да имаш собствено мнение си е право, а пък това, че на някой не му харесва и си мисли, че му дават „акъл“ си е негова работа.

И ако старшината от казармата е критерий за висока интелигентност и остроумие…да ме прощавате тогава г-н Енев.

Zlatko Enev Стефана, хайде сега да не си обясняваме неща от рода на жаби, гьолове и прочее реалии от народното творчество. Щото правото си е право, това е вярно, но пък то приказването и малко можене си иска, освен право (това, че не си разбрала откъде са дошли сперматозоидите в тази история вече е достатъчно като визитна картичка, не мислиш ли?)

Катя Начева Обичам боза. От резливата, дето все по-трудно се намира. Нямам нужда от параден вход, за да кажа какво мисля. Когато ми дойде наум думата „блъвоч“, то тя е искрена. Децата се раждат от любов, не от „блъвоч“, За членовете… има един готин виц, дето си го разправят блондинките: „Мила имам си чанта от половия член на крокодила. „И какво от това?“. „Ми как какво, колкото повече го галиш, толкова по-голям куфар става…“. Лека!

Zlatko Enev Олеле, умирам си за монополистични определения на любовта. Моята любов е по-правилна от твоята, нъй, нъй, нъй. Но, както вече казах: което може, то си може. Което не – не…

Stefana Todorova Лека и от мен!!!

Zlatko Enev А, това ме изненада приятно, Стефана. Щом няма телешки реакции, значи има надежда. Не че мога да гледам с микроскоп в мозъка на всеки човек, с когото разговарям тук, разбира се…

Aleko Minchev Казано на кратко, след коментарите на г-н Енев би следвало да се разбере, че всеки който не изпада в телешки възторг от материала не е добре да го коментира..

Zlatko Enev Брех, налетяхте като оси. Една от друг по-интелигентни. Алеко, оставям заключенията на тебе. Самият аз предпочитам да търся в коментарите смисъл, независимо от това дали ми е приятен или не…

Катя Начева ааа… Добре си е да се коментира. Ама са малко.

Катя Начева Златко… ти подкрепи ли Радосвета Сименова… Имайки предвид цялата ти човечност и човеколюбие.

Stefana Todorova Г-н Енев, айде слезте от пиедестала, на който сам сте се поставили.

Микроскопите оставете за специалистите…

Zlatko Enev Ок, няма лошо. Лека да бъде…

- 05-08-2015|Златко

Между другото, историите на тази жена и съпругата ѝ се публикуват от най-реномираните американски издания – „Ню Йорк Таймс“, „Нюйоркър“, тази тук идва от „Харпърс“…

А вие, умове закърнели, бабичосани напълно по на 30 и нещо години, ще ми излизате тук с настояването да съм бил зачитал правото ви на първосигнални реакции? Бе аз мога ли или не мога?

- 05-08-2015|Златко

И още нещо: всеки човек, който го „обърне на политика“ и започне да ми обяснява, че това били „либерални идеи“, ще трябва да ми обясни като как тъй „консервативните идеи“ се съчетават с нарушаването на най-началните изисквания на единствените две конституции, от които съм запомнил по някое и друго изречение: правото на щастие (по американската) и правото на човешко достойнство (по германската)? Като как тъй ще ми настоявате, че сте „цивилизовано мислещи хора“, ако и консервативни, когато отричате на други хора най-елементарни права, само защото властващите в момента обществени предразсъдъци са ги маркирали като „различни“? Или може би те нямат право на деца, само защото не обичат да бъдат прониквани от пениси?

- 06-08-2015|Гост

преводът наистина не е блестящ, но се преживява

- 06-08-2015|Kika

Ако има проблем в този текст, то той не е защото историята е еднополова, а защото авторката се е оляла с любовта неземна дето я изпитваме и ние, когато ни се роди дете, но явно в нейния случай е някак по-специална, щото е

гей. Подобни трогателни истории, но скучно хетеросексуални можете да прочетете в списания Моето бебе, 9 месеца и други специализирани издания. Но когато е с моменти на queer, разбира се, че е по-така, по-special, някакси. Заслужава един New yorker все пак! Е, да е живо и здраво младото семейство! От мен имат едно родопско одеяло!

- 06-08-2015|Златко

Има най-различни начини да се направи опит за омаловажаване на нечий ръст, и не най-малко перфидният от тях е да се каже нещо от рода:

„Хе, голяма работа! Мен като ме таковат отзад, аз да не би да съм тръгнала да се хваля с това?“

- 06-08-2015|Златко

А, само между другото, неспособността да се отдаде почит на големите неща, с които ни среща животът, е първата отличителна черта на дребния, озлобен човек.

(Или може би наистина вярвате, че една подобна история би могла да бъде написана от някоя дребна, маломерна душа?)

- 06-08-2015|Царевна

Консервативно общество като нашето, в което най-висшите прояви на толерантност се свеждат до раздразненото „да правят каквото искат, но да не ми се натрапват и в никакъв случай да не осакатяват децата като ги създават или осиновяват“, има нужда от подобни „ненормални“ истории. Иска ми се да вярвам, че постепенно ще свикнем с тези форми на различие и ще оставим хората на мира да живеят живота си така както могат и искат. И дано страхът, че някой ще повреди обществения ни морал, постепенно се трансформира в нещо друго. Например в грижа за това колко и дали изобщо съм израснал в морално отношение от ранните години на живота ми до заключителната му фаза.

- 06-08-2015|Панелист

Преводът определено си има някои кусури, най-фрапиращият от които е изречението „Мисля си за нашия безстрашен син.“ Толкова малък – и вече „безстрашен“!?

Като погледнах в английския текст, се оказа, че там изречението е „I think of our fatherless son.“ Очевидно, от бързане, преводачът е прочел „fatherless“ като „fearless“, и го е и превел така:“безстрашен“…

Но пък наистина как да го преведеш това „fatherless“, особено в контекста на такава „литература“?

Не върви да кажеш „Мисля за нашия останал без баща син“, защото в случая синът не че впоследствие е „загубил“ баща си – а още като замисъл си е проектиран такъв – с несъществуващ баща… А приори „обезбащен“. Умишлено. Нещо като еничар. Нещо като „обезпаразитен“. С майка и половина, близо две – но без следа от баща.

- 06-08-2015|Златко

А, ей това си е вече реална критика. Приемам, благодаря и поправям. Да го направим тогава „безбащин“, защо пък да не си измислим нова думичка?

А инак, вярно, недовиждам вече, пък и от пусто бързане…

- 06-08-2015|Златко

А ето и продължението на разговора от Фейсбук, където става дума пак за превода. Но не само…

Irina Naydenova Хайде да се разпостра в обяснение на плоския си коментар – грозният превод на български само показва доколко този проблем е чужд на хората тук засега. Тук наболелите проблеми са съвсем други, един от многото е именно лошият език на журналистиката, слаби преводи, слаба грамотност. Уви.

Zlatko Enev Сега, няма да се впусна в спорове около качеството на преводите си. Напълно съм способен да приема това мнение като обосновано – правя ги почти винаги за отрицателно време, нямам екип, нямам редактори, нямам нищо. Така че, да, за жалост не винаги се получава в рамките на два часа, при липса не само на собствен екип, но и на читатели, за които да те е поне малко еня.

Но въпросът е друг, мисля си – според мен „наболелите проблеми“ са едни и същи навсякъде и ОСНОВНИЯТ от тях е бедността, особено пък духовната. Така че, нищо против снизходителни коментари относно нещо, което се прави според възможностите на ИМЕННО това общество – тоест БЕЗ пари – но, все пак, позволете ми да не изпадам в особено умиление пред критериите ви. Не за друго, ами защото те просто игнорират ВСИЧКО, което прави това общество именно такова, каквото то е.

Zlatko Enev Инак, вярно – като няма хляб, да ядат пасти! Какво толкова?

Irina Naydenova О, извинете, не знаех, че преводът е ваш. Каквото и да се прави, обаче, трябва да е качествено, нищо, че е доброволно. Иначе, както виждате, не се харесва.

Zlatko Enev Причините да не се харесва са на 90% НАПЪЛНО несвързани с превода. ВСИЧКИ преводи в моето списание се правят от мен, вече от много години насам, но това също не е особено важно. Хайде тогава, ако искате да бъдете последователна, да направите, ако обичате БЕЗПЛАТЕН анализ на недостатъците на превода, плюс БЕЗПЛАТНИ предложения за това как може да бъде подобрен. Щото от усти широко отворени ми е писнало до не знам къде. Хеле пък когато изведнъж стане ясно, че хората зад тях са неспособни на нищо реално, с което да подкрепят критиките си…

Zlatko Enev А най-добре самата вие да го преведете БЕЗПЛАТНО и ПО-ДОБРЕ от мен. Инак, нали разбирате и сама, че няма как да ви взема на сериозно?

Irina Naydenova Цццц

Irina Naydenova няма как, темата не ме вълнува

Zlatko Enev Поредната сладурана, значи. Ами хубаво, хайде тогава всеки по пътя си – и да си спестяваме прекомерните пресрещания, ако е възможно така…

- 06-08-2015|Царевна

Да, да, разбрахме. Преводът има своите несъвършенства и причините за това са ясни. Неблагодарни сме за усилията и това също не е изненадващо. Но наистина ли това е главното?

Преди няколко години в СУ слушах курс по „Семейна педагогика“. Професорката тогава обяви края на традиционното семейство (мама, татко, батко и аз) и очерта основните според нея проблеми произтичащи от този факт. За нея непълното семейство е заплаха, защото създава дефиците у децата, които по никакъв начин не могат да бъдат компенсирани. Отсъстващата фигури на майката и/или бащата непременно причиняват страдание на детето и психически травми, които многократно бележат целия му живот (всъщност това май е най-популярното опасение по този въпрос в обществото ни към днешна дата). В скромния ми опит като учител до този момент тази нейна теза не се потвърждава. Очевидно страдащи са онези деца, на които им липсва сигурност, подкрепа и любов в семействата им, а не онези, които живеят с семейства, чиято конфигурация не съвпада с традиционната. Ако тази моя хипотеза е правилна, защо тогава толкова ни е страх от нетрадиционните конфигурации, в които ролите на родителите не са с ясно очертани граници?

- 06-08-2015|Златко

Това наблюдение се покрива ИЗЦЯЛО със собствения ми житейски опит (баща съм на две деца, които израснаха основно след развода ни, БЕЗ видими травми, най-вече поради простичкия факт, че заедно с бившата ми съпруга успяхме да запазим тон на мирно и нормално съществуване, като продължавахме да споделяме АБСОЛЮТНО всички родителски задължения – от чисто емоционалните до финансовите). Силно убеден съм, че ако бяхме останали заедно, при отровния климат, който цареше в дома през последните месеци преди раздялата, това би увредило децата ни сериозно.

Така че рецепти просто няма. Децата имат нужда само от едно-единствено нещо: безпрекословна обич. За нас може и да изглежда другояче, но за тях всичко останало е второстепенно. Повтарям, говоря въз основата на личен опит. Ако две жени (или двама мъже) са в състояние да обичат общото си дете по същия начин, по който (би трябвало да) го върши традиционната хетеросексуална двойка, то за децата НЯМА КАК да възникнат увреждания. А проблемите помежду ни – както всички се научаваме след известен житейски опит – съвсем не са свързани само и единствено със сексуалните ни избори. Просто е ужасно трудно да запазиш човешкото у себе си след определена възраст и при определени житейски обстоятелства. Всички минаваме през една и съща месомелачка, но само малцина от нас са способни да запазят ненакърнени достойнството, та дори и човешката си същност, в този болезнен процес. И злобата срещу „различните“ не е нищо друго, освен поредно свидетелство в подкрепа на това толкова просто, толкова свързано със здравия човешки разум, наблюдение…

- 06-08-2015|ВС

Хе, Златко Енев, чедо, объркал си се. Точно обратното е, огледай се. Младите са непримирими, трудно приемат различните (виж пълничките деца, заекващите и т.н.) и са много категорични. Младите са революционери и така трябва да бъде. Фактът, че хомосексуалните двойки се приемат по-лесно от младите не е защото младите са по-толерантни и приемащи, а защото са живели заобиколени от хомосексуални хора, живели са във времена, когато думата „педераз“ не е толкова обидна, колкото беше преди 25 години, гледали са „Планината Броубек“ или пък още по-младите Мат Бомър и Линдзи Лоън. Но, Златко, възрастните хора са по-спокойни, по-мъдри и по-приемащи, защото знаят, че малко неща си заслужават нервите (не броим насилието). И защото приемането изисква по-малко усиля от отхвърлянето. И защото са били повече пъти отхвърляни и знаят какво е.

- 07-08-2015|Гост

Е, сериозно ли? Fatherless ще се преведе като „нашия син, който няма баща“. „Безбащин“ е буквален и лош превод. Само че то и на английски не звучи, защото на практика детето има биологичен баща, ако ще бъдем прецизни. На мен ми беше интересно. Различен опит. Момичета изглеждат големи симпатяги, ама това постоянно споменаване на жена ми, съпругата ми, вместо имена, ме дразни независимо дали става дума за хетеро- или хомосексуални двойки. Е, в случая е нарочно, защото искат да наблегнат на институционализирането на връзката си, разбирам го това, но пак ме дразни… Само свободните връзки не звучат толкова досадно.

- 07-08-2015|Златко

Ще се опитам да взема този коментар на сериозно и да обясня няколко реалии, с които се сблъсква всеки българин/българка, принуден/а да работи с различни езици в наше време. Първо: българският език е НЕВЕРОЯТНО беден! Приказките, с които сме закърмени от деца, „език свещен на моите деди“ и пр., със сигурност имат своето място и право на съществуване, като опит за изграждане на собствено самочувствие у една група хора, която по онова време току-що е започвала да осъзнава, че се различава по нещо от съседите си, но в наши дни лелеенето на подобни илюзии не говори за нищо друго освен за пароксизмите на един упорит провинциализъм. Това може да е нещо горчиво за преглъщане или, както предпочитам да го виждам аз, просто стимул за насърчаване на собствената езикова изобретателност. Големите езици и хората, които са ги оформяли, просто са преминали през този процес преди нас (и продължават да го правят без да им мигне окото: в американския език, доколкото си спомням, се въвеждат около 25,000 нови думи ВСЯКА година). Оттук и втората реалия (забележете, че не използвам думата „реалност“, тъй като тя не отразява точно смисъла на онова, за което говоря – тук става дума за по-малка от цялостната реалност единица от съществуването): човекът, който превежда, е принуден НЕПРЕСТАННО да си измисля нови думи. Сега, че реакцията на типичния кисел дребнобуржоазен дух (а всъщност „духче“), което идва тук, за да се освободи от малко фрустрация или просто да си направи кодош, обикновено е „квай сига пък тъс прустутия?“… Тази реакция си е, м-да, просто негов или неин проблем. Виж, ако човекът би имал собствено предложение за друг превод на същата дума, то това е съвсем друго нещо. Ще ви бъда благодарен за всяко КОНКРЕТНО предложение за подобряване на този или онзи превод.

А инак, „квай сига пък тъс прустутия?“ знаете къде трябва да си заврете, нали?

- 07-08-2015|Златко

И отново откъм Фейсбук – една светкавична обмяна на попръжни, в добър български стил. Архивираме, „за поколенията“…

Пенка Ватова Сaмо че тъкмо в този превод нaй-големите беди сa не в речникa, a в синтaксисa.

Zlatko Enev както вече казах – конкретните предложения за поправки са добре дошли. За общите приказки вече стана дума…

(Не че в минало време не сме си имали работа с взаимните езикови компетентности – плюс взаимното съмнение в онези на отсрещната страна, м-да)…

Пенка Ватова Мaлко по-внимaтелно редaктирaне ще опрaви нещaтa, но стaтиятa вече е излязлa.

Харесвам · 59 мин.

Zlatko Enev Това не е хартия, текста може да се редактира по всяко време. Но за такова нещо се иска нещо повече от приказки по Фейсбук…

Харесвам · 1 · 30 мин.

Krem de Kalpak Zlatko, не се ядосвайте! Във фб всички много знаят.

Харесвам · 26 мин.

Natalia Andreeva Ей, не престанаха някои неолиберални джуджета да плюят родината и езика си. Толкова години превеждам и не съм забелязала нито веднъж българският да е по-беден от немския. Напротив, учудвала съм се как двата езика имат толкова близки езикови и идиомни еквиваленти. На крива ракета космосът й пречи. Да не казвам тук по-циничния вариант на израза.

Zlatko Enev М-да. А че САМИТЕ немци са изправени пред ТОЧНО същия проблем, поради което дори не си дават труд да превеждат множество американски понятия и дори цели заглавия на произведения на изкуството – що да се тормозим сега с болезнени въпроси… Я да си напопържаме така набързо…

Zlatko Enev Ditto и за самите американци, които се различават от всички останали САМО – но напълно достатъчно – чрез абсолютната си всеядност и възприемат всевъзможни чуждици без дори да премигнат. Докато у нса това се нарича „плюене“, там това се нарича (много по-логично) разширяване на езика.

Zlatko Enev И как всъщност може да започне мисленето върху обогатяването на собствения език, без то да бъде предшествано от (лишено от комплекси) признаване на ограниченията му? Провинциални протуберанси!

Teodora Tzankova Прощавайте, но един език не е „ограничен“ сам по себе си, защото не е постоянна величина – напротив, развива се, променя се всякак. Ако нещо Ви липсва, има начини това да се поправи; и не винаги изобретяването на нови думи или простото приемане на чужди е най-добрият.

Zlatko Enev Разбира се. Напълно съм съгласен. Но, както вече казах – преди да станем способни на промяна (на каквото и да било), най-първо би трябвало да признаем без притеснения недостатъците и ограниченията на настоящите му форми. В такъв смисъл традиционно-българското отношение към родния език като към вид свещена крава е всичко друго, но не и продуктивно…

Alla Georgieva какви титанични усилия хвърлени за обсъждане на качеството на превода вместо за смисъла на текста.

Zlatko Enev Обичайната ситуация на сайта. Да се говори за сериозни и сложни неща изисква доста усилия; напротив, да се употребяват „фатки“ е нещо, в което по-голямата част от колегите по съдба притежават ежедневна школовка.

Не че ситуацията в по-широкия свят е фундаментално по-различна, разбира се. Още Новалис е отбелязал, че хората ще предпочетат по-скоро да се удавят, отколкото да приемат, че някой си би могъл „да ги учи на плуване“…

- 07-08-2015|Гост

Златко, съгласна съм с вашите разсъждения за езика.

Иначе съм направила конкретно предложение за превод. В контекста и на английски, макар и да не е прецизно, fatherless звучи по-добре отколкото в същия контекст на български. Не приемайте всички толкова драматично.

- 07-08-2015|Златко

В тази връзка – едно дребничко (и със сигурност банално) наблюдение. Съществува ОГРОМНА разлика между начините, по които преживяваме собствения си (майчин) език, в сравнение с всички останали, които сме научили, независимо колко добре, в зряла възраст. Просто съпротивата срещу промените на нещата, които проникват по-дълбоко в субективното ни преживяване на света, е далеч по-голяма в сравнение с по-плитките такива. Оттук и собственото ми обяснение за безспорния факт, че рядко някой от нас има проблеми с необичайни или силно творчески практики на езикови употреби в чужди езици, докато същите неща, приложени от някого си към собствения език, предизвикват почти неизбежни реакции на остра и – в нашия културен кръг – най-често агресивна съпротива.

(Това разбира се не означава, че всички експерименти са еднакво успешни. Някои от нас – примерно Милен Русков – просто са по-добри от останалите. Но пък то не означава също, че не си струва да се опитва. Лаят покрай кервана, във всеки случай, си остава почти един и същ, по всяко време)…

- 09-08-2015|Гост

Здревейте, г-н Златко!

Не знам колко е либерално, но искам да попитам:

1. Да не сте си сбъркли името и всъщност то да е „Господ“? (толкова всезнаещ, толкова опрощаващ различно мислещите „простаци“, толкова праведно запазил добрия тон след развод. и т.н. и т.н., etc…)

2. Какво му е либералното на прегледа, след като ЕДНО несъвпадащо с Вашето мнение не посрещате не“на нож“?

3. След последните няколко броя не мислите ли за ново заглавие на изданието – някакъв „филиал“ на „Аз, жената“, „rosaly.com“ и пр. тематични издания?

4. Аз лично – и обкръжението ми – приемам „различните“ по отношение на сексуалната ориентация. Не мислите ли обаче, че те не ни приемат и искат непременно да ни натрапят идеята, че ТЕХНИТЕ чувства са къде, къде по-силни, по-важни и някак по-висши от нашите? (за „еквивалетни“ дори не им минава през ум…) Впрочем – прощавам им, стига да не ми досаждат с „нестандартността“ си, макар че, кое е нестандартното – да обичаш детето си (независимо как си го заченал), да обичаш партньора си или просто да не се свениш да боравиш нестандартно със стандартни думички?

Това исках да попитам. Колкото до материала – добър е. Ако Ваня Щерева беше гей, баш така щеше да го спише…

Със здраве и не му се коси толкова – няма как в този свят всички да са толкова велики като тебе, бъди си Господ в своето издание, но след като го публикуваш, дай малко въздух и на тези, които не те харесват. Може би има защо, о Боже на либералите…

- 09-08-2015|Златко

Хайде да не се залъгваме с глупости за дечица, ако обичате. Ако изобщо би могло да става дума за някакво „различно“ мнение – поне в България или поне в онова, което се вижда от нея над водата – то е ТОВА ТУК списание и повечето от нещата, които се появяват в него. Така че онова, което се посреща тук на нож, са ОБИЧАЙНИТЕ за България мнения. Не различните. Посреща се на нож посредствеността, която не е в състояние или отказва да види себе си като такава (но разбира се – иначе тя не би била посредственост). В момента, в който прочета поредната АБСОЛЮТНО ПОСРЕДСТВЕНА, изтрита до болка в челюстите баналност като ей тая тук

Не мислите ли обаче, че те не ни приемат и искат непременно да ни натрапят идеята, че ТЕХНИТЕ чувства са къде, къде по-силни, по-важни и някак по-висши от нашите?

то веднага ми става ясно с какъв долу-горе човек си имам работа. И, понеже разполагам с пълна свобода от обичайните за пресата и медиите ограничения, като например нуждата да търся приемане, единомислие или „успех“ сред публиката си, обикновено просто ви плесвам през устата. Ваша си работа, ако ефектът от това е, че, вместо да ви се отворят очите, ви писват ушите…

Всекиму – своето…

- 09-08-2015|Златко

И така, ако ми позволите едно може би прекалено свободно обобщение: отношенията между вас и мен някак подозрително напомнят за отношенията между Севера и Юга в Европа (или, ако предпочитате, онези между Гърция и Германия). Искам да кажа, повечето от „протестните“ ви коментари тук приличат силно на някакви гръцки референдуми, в които вие с много патос и искрено убеждение ми заявявате „правото си на собствено мнение“, след което аз, подобно на онова, което се случи наскоро с Гърция и гърците, ви обяснявам възможно най-простичко, че, преди да ми заговорите за някакви права и прочие, най-първо трябва мъничко да пораснете. Ако не вие – то децата ви. Разбирам, че този отговор няма как да ви хареса. Ангела Меркел също разбира Алексис Ципрас…

- 09-08-2015|Златко

Между другото, пълната БЕЗМОЗЪЧНОСТ на твърдението, което цитирах малко по-горе, може да се демонстрира изключително лесно, чрез леко перифразиране, в резултат на което се получава друго, много подобно на него, но вече опровергано от хода на цивилизацията и модата ни, твърдение. И така:

Не мислите ли обаче, че (жените, които носят панталони) не ни приемат и искат непременно да ни натрапят идеята, че ТЕХНИТЕ(панталони) са къде, къде по-силни, по-важни и някак по-висши от нашите?

Не мислите ли, наистина?

Защо „да си роден гей“ е опасна идея

Автор(и): Шеймъс Кан

Миналият месец Върховният съд на САЩ потвърди правото на еднополовите двойки да се женят. Това решение е огромно постижение за едно социално движение, започнало преди близо половин век. В целия ход на борбата за равенство на браковете, поддръжниците на движението са правили паралели с потискането на афро-американците, било то под формата на закони против смесените бракове или на узаконена сегрегация. И все пак една ярка разлика между тези движения за граждански права досега е убягвала от вниманието на обществеността.

Афро-американските активисти агресивно изтъкват аргументи, в които генетичните и биологически различия се определят като наследство на една расистка, нацистка наука. Напротив, движението за равенство на браковете активно прегръща идеята за биологически детерминизъм. Гей- и лесбо-активист(к)ите сочат пътя в това отношение, като популяризират идеята, че идентичността е биологически детерминирана.

Перспективата, която се предлага чрез това разбиране е, че сексуалността е въпрос не на избор, а просто даденост, с която сме родени. Да се убедят американците, че това е така, е било въпрос на дълга борба. През 1977, според първото допитване на института Галъп по този въпрос, само 13 процента от американците са вярвали, че хората се раждат с гей-нагласа. Дори и през 1990 само около 20 процента от хората са приемали сексуалността като биологическа даденост. Но от 2011 година насам подкрепата за тази идея се разраства рязко и днес вече почти половината от американците смятат, че сексуалността на гейовете и лесбийките е нещо, зададено с раждането. Подкрепата за гей-браковете и подкрепата за лозунга „родени такива“ се намират изключително близо една до друга.

Но, макар че този биологически детерминизъм обикновено се свързва с големи успехи на движението за гей-права, той все пак представлява огромна спънка за обществения разговор. Борбата за гей-брака е спечелена, но пред ЛГБТ-движението лежат други, далеч по-трудни битки. И, за да успеят в тях, активистите и учените трябва да се разделят с фундаменталната фикция, която разпространяват сами. Фалшивата увереност в биологическия детерминизъм нанася значителна вреда. Тя маргинализира някои от най-несигурните членове на гей-общността, като например трансджендърите. Тя ограничава способността ни да дискутираме нещата, които оформят една добра и справедлива общност. Накрая, тя води мнозина от нас до погрешни разбирания за самите себе си и обществото.

През 2015 г. лозунгът „Роден такъв“ (Born This Way) послужи на прогресивна кауза, но един исторически по-добре информиран поглед се оказва доста обезпокоителен. Биологическият детерминизъм притежава дълга кариера в служба на различни потиснически и чисто убийствени каузи. За милионите хора, които са били подложени на ужасите му, тази негова внезапна роля като нещо освободително, със сигурност идва като шок. Само допреди няколко десетилетия генетическите различия са били основен начин за идентифициране и унищожаване [на нежелани хора и групи]. Нацистката наука е била изцяло посветена на откриването на генетическите различия, асоциирани с неща като „перверзия“ – била тя еврейска, хомосексуална, ромска, цветнокожа, такава на умствено увредени хора или други, считани за „родени такива“.

За нацистите, неопровержимостта на генетиката води до изискването за програма за унищожение; в един много различен днешен контекст, генетиката на „различието“ изисква приемане. Но и двете неща споделят предпоставката на биологическия детерминизъм, а именно, че генетиката определя идентичността: някакви точно определени гени трябва да водят или до елиминиране, или до приемане на хората, които ги носят. Това обяснява донякъде защо активисткият съюз с генетическия детерминизъм доведе до толкова успешни резултати.

Да се накарат хората да разбират сексуалността като определяна по генетически път беше нещо, което изискваше не само активизъм, но и научни изследвания. Първата важна крачка в това направление беше направена през 1990, когато невробиологът Саймън Ливей, по онова време работещ в калифорнийския Институт за биологически изследвания Салк, е аутопсирал 41 индивиди: 19 открити гей-мъже, 16 хетеросексуални мъже и 9 жени. Ливей изследва задълбочено мозъците им. По-раншни изследвания са показали, че мозъчната група, известна под названието INAH3 – третото междинно ядро на хипоталамуса – е свързано със сексуалното привличане при плъховете. При мъжките плъхове тази област е значително по-голяма, отколкото при женските, защото мъжките плъхови зародиши са изложени на значително по-високи нива на тестостерон от женските. Ако размерът би могъл да обясни привлекателността, предполага Ливей, то тогава трябва да се очаква гей-мъжете да имат по-малък INAH3 от хетеросексуалните.

Гей-мъжете, изследвани от Левей, са умрели от СПИН, както и една трета от аутопсираните хетеросексуални мъже. „Гей-чумата“ е мотивирала множество учени от цял свят да направят опити за по-добро разбиране естеството на сексуалното желание. Част от тези изследвания се занимават със социалния живот на гей-общностите и активистите се тревожат, че може да се хвърли светлина върху нещата, които се случват в по-тъмните ъгли на някои обществени бани. По-широката американска общественост разглежда гей-секса преди всичко като нещо неестествено, а сексуалната свобода като перверзност. Обръщането на вниманието върху сексуалната свобода, характерна за градските гей-общности, не би помогнало с нищо на болните и умиращите.

Но ако гейскостта[59] би се оказала биологично-детерминирана черта, то обвиняването на умиращите от СПИН би станало значително по-трудно. Откритията на Ливей помагат да се промени целия ход на дискусията. Те са публикувани през 1991 вScience, водещото по света научно списание. При гей-мъжете групата INAH3 е по-близо по размер до онази на жените, отколкото при хетеросексуалните мъже. Това е важна стъпка по пътя към биологическото разбиране на сексуалността.

Ливей обаче е предпазлив в твърденията си и предупреждава да не се вършат радикални интерпретации на работата му. „Важно е да се подчертае онова, което НЕ СЪМ открил“, казва той в интервю за списанието Discover през 1994. „Не съм доказвал, че хомосексуалността е нещо генетично, нито пък съм намирал генетична причина за нея. Не съм и показвал, че гей-мъжете са родени такива…“ Но публичната сила на този вид открития е изкусителна. През 1993 генетикът Дийн Хамър и колегите му от Националния институт по здравеопазване на САЩ публикуват вScience открития, предполагащи наличието на ген за хомосексуалност. Отбелязвайки, че за роднините по майчина страна е по-вероятно да изпитват привличане към същия пол, отколкото онези по бащина страна, Хамер предпоставя, че онова, което движи привличането към същия пол, най-вероятно трябва да има връзка с хикс-хромозома. Освен това той открива, че за гей-братя е по-вероятно да се споделят генетични маркери от типа Xq28.

Изоставена е всякаква предпазливост. Гей-мъжете, до този момент демонизирани като морални дегенерати от кризата покрай СПИН, вече имат свой боен вик. Това не е тяхна вина. Или пък вина на майките им. Те са „родени такива“. В края на краищата фразата получава дори свой собствен химн, като си пробива път от научните списания до движенията по цял свят. Песента на Лейди Гага „Born This Way“ достигна първо място в класациите на не по-малко от 23 страни, а едноименният албум се продава в повече от шест милиона екземпляра. Песента хипнотично повтаря фразата „роден съм такъв“ 27 пъти, възпявайки онова, което скоро ще се превърне в ортодоксия за гей- и лесбо-движението:

You were born this way

No matter gay, straight or bi

Lesbian, transgendered life…

Проблемът е, че всъщност ние не сме родени такива. Защото гените не са единственият определител на резултатите. Например: и двамата ми родители са високи около 1,60. Но собственият ми генетичен материал определя височината ми само в контекста на появяването ми на бял свят. Докато родителите ми са израснали в развиващи се страни, аз съм отгледан в Ню Йорк, където храна се намира в изобилие, а болестите се намират повече или по-малко под контрол. Поради тези условия аз съм с цели двадесет сантиметра по-висок от родителите си.

Един от най-баналните постулати в биологията, преподаван в началните и уводни курсове е, че гените си взаимодействат с екологическите и социални условия при определянето на дадени резултати. Както в природните, така и в социалните науки това е добре известно, и то е било демонстрирано многократно, включително и във връзка със сексуалността. През 2002, изследвайки хипотезата за „гей-гена“, социолозите Питър Биърман от Колумбийския университет и Хана Брюкнер, по онова време в Йейл, показват, че генната експресия действително има влияние върху привличането към собствения пол, но само при определени социални обстоятелства.

Забележително е, следователно, че биолози, социални активисти и учени не само са толерирали една фикция, но и в много случаи са я разпространявали. Най-вероятната причина за това е, че подкопаването на идеята за генетическия детерминизъм на сексуалността се счита за нещо много опасно. Защото, ако сексуалността не е нещо предопределено, то какво тогава е? За много хора отговорът изглежда прост: тя трябва да е избор. А резултатът от разглеждането на сексуалността като избор е политически далеч по-вреден от лъжата за биологическия детерминизъм. Това би означавало, че ЛГБТ-хората би трябвало да защищават сексуалните си практики срещу обвинения в неморалност. Те би трябвало да търсят ясни аргументи, с чиято помощ да разграничат собствените си практики от ония на, примерно, многоженеца, педофила или зоофила.

Но подобни противни изисквания за оправдаване се появяват само защото и двете страни в този дебат са се набутали в задънени улици. За да избегнат каквито и да било дискусии относно легитимността на ЛГБТ-сексуалните изражения, активистите поставят в ход мощната реторика на биологическия детерминизъм. Противопоставяйки се на това твърдение, критиците на ЛГБТ-общността се облягат на доминантната американска идеология за свободния избор. И така ние живеем разпънати между, от една страна, наивната фантазия за свободния избор, а от друга – абсурдния детерминизъм на твърдението за пълната липса на такъв.

Но има и трети път. Той няма да задоволи хората, които биха искали да приемем сексуалността като безусловно и само природен феномен, нито пък ще омиротвори онези, които биха искали да виждат в ЛГБТ-общността симптом и източник на морални злини. И все пак той е по-точен като описание на биологията, но и социалното естество, на сексуалността. Желанието може и да е биологически мотивирано, но то се движи по коловози, положени от човешката култура.

В академичните среди тази идея – че действията ни много често не са нито предварително зададени, нито пък са резултат от свободен избор – се нарича „социален конструктивизъм“. Сред интелигенцията е нещо като свещена истина, че расата и социопола[60] са такива конструкции. Биологично определен ли е цвета на човешката кожа? В повечето случаи, да. Но това е нещо, което се намира на огромно разстояние от псевдо-заключението, че расата била биологическа единица. Процесът на изграждане, от различията в оттенъците на кожата и телесните черти, на „расата“, е социален акт. Този акт притежава определено минало – търговията с роби и последствията от нея, колонизацията, научната категоризация. Освен това той притежава и настояще. Когато Барак Обама се издигна до президентството на САЩ, ние наблюдавахме определено преоформяне на расовите възможности и разбирания. Скорошните събития в градове като Фъргюсън, Балтимор, Чарлстън, както и движението против държавното насилие срещу чернокожи американци (#Blacklivesmatter), продължават да преоформят и трансформират значението на „расата“.

Когато показваме, че нещо, което до този момент сме разбирали като „естествено“, всъщност представлява социална конструкция, то историята и културните различия обикновено служат като инструменти на учения. Ако расата би била нещо биологически предопределено, то би трябвало да се очаква, че тя ще бъде едно и също нещо през времето и пространството. Но гърците не са имали понятие за „раса“. Тяхното обяснение за човешките различия е било по-скоро свързано с околната среда: жегата и студа определят разликата в цвета на кожата. Едва когато се появяват по-нови системи на научна класификация, в съчетание с европейските географски проучвания и колонизацията, ние започваме гигантския процес на категоризиране на хората по раси и разглеждането на тази категория като биологическо наследство.

От времената на древните гърци насам науката е напреднала в огромна степен. Може би подобреното знание ни е довело по-близо до истината за расата – една истина, която е убягвала на нашие предшественици, които дори не са били в състояние да си представят магията на генетиката или нейната научна мощ. За да оценят това предположение, учените правят междукултурни изследвания. И онова, което откриват е, че расата се разбира по различни начини в различните общества. Да вземем за пример Бразилия. Една много широко разпространена сред бразилците идея е, че „парите избелват“. Когато мъжете и жените се издигат „нагоре“ по класовата стълба, те стават по-бели (особено пък техните наследници). Но как е възможно промяната в нечий социален статус да води до промяна в биологическата раса? Отговорът, до който стигат както биолозите, така и социалните учени е, че расата е не биологическо, а социално-конструирано понятие.

Това не означава, че биологията няма значение. Генетиката е нещо централно когато става дума за обясняване на поведението ни – и онези, които отричат нейното влияние, го правят за своя собствена сметка. Когато учените казват, че социополът е социална конструкция, те не искат да кажат, че между половете няма биологически различия, нито пък твърдят, че биологията не оказва влияние върху поведението. Онова, което имат предвид, отчасти, е че генетичните импулси изразяват значението си чрез човешката култура. През 16 в. Холбайн рисува крал Хенри Осми като въплъщение на мъжествеността. Той стои пред нас в тесни чорапогащи и нещо, което за съвременното око изглежда като къса поличка. Ако аз бих облякъл нещо подобно днес, то би било възприето като форма на трансвестизъм.

Мъжете и жените от преди едно поколение са разглеждали всякакви видове домакинска работа като нещо дълбоко „оженствяващо“. Днес, макар и мъжете все още да вършат значително по-малко домакинска работа от жените, да не вземаш участие във фундаменталната грижа за децата означава да се опитваш да клинчиш от собствено мъжките си задължения. Изразяването на мъжествеността и дори мъжественото действие е свързано далеч по-малко с генетичните определители на „мъжествеността“ и далеч повече с нейната културна логика. Ако биха били пренесени по магия в някаква друга страна и време, повечето съвременни мъже биха имали сериозни трудности с демонстрирането на подходяща мъжественост. И това е така не поради някаква грешка в ядрото на тяхната „мъжественост“. То е така, защото социалният израз на факта, че те притежават игрек-хромозом, не е вграден нито в тяхната ДНК, нито в тяхното общество и култура.

Докато расата и социополът са неща, широко разбирани като социални конструкции, то сексуалността има сравнително различен статус. Хората от академичните среди често изказват един вид уж-приемане на сексуалната идентичност като социална конструкция, но се въздържат от публични предизвикателства срещу идеята за биологическия детерминизъм, може би от страх да не попречат на огромния успех на движението за гей-права.

Но базисните инструменти на историята и културното различие преобръщат биологично-детерминистката позиция за сексуалността по същия начин, по който го правят и при расата. Ако сексуалната идентичност е биологично детерминирана, то би трябвало да намираме както в миналото, така и между различните култури, свидетелства за онова, което в наши дни дефинираме като хомосексуални мъже или жени. А когато започнем едно такова изследване, виждаме, че „гейскостта“ – която аз дефинирам като постоянно и самоопределящо се привличане към собствения пол, което конституира вид отчетлива социална идентичност – е нещо много рядко. Със сигурност откриваме безброй примери за онова, което бих нарекъл „обратност“ (queerness) – тоест за сексуално изразяване, което не се вмества в днешните ни норми. Това включва секса и дори по-продължителните връзки с представители на собствения пол, но също педерастията, полигамията, пан-сексуалността, трансджендъра, изразяването като „трети-социопол“ (third-gender), както и множество практики, които са трудни за разбиране от гледната точка на моята съвременна американска чувствителност. Но докато гейскостта може да бъде вид обратност, тя все пак си остава само нейна малка под-категория. Гейскостта е почти изключителен начин на изразяване, ограничен най-вече до съвременния западен начин на живот; това поставя под сериозно съмнение представата, че тя е биологически детерминирана.

Някои хора биха могли да си помислят за античните гърци и да отбележат тяхната практикувана гейскост. Но техният начин на сексуално изразяване би отвратил повечето от нас, защото той е бил педерастията (παιδεραστία, което означава „любов към момчета“), а не съвременната гейскост. При нея зрели мъже влизат в сексуални връзки с подрастващи момчета, при което в типичния случай мъжете играят онова, което те са считали за „мъжествената“ или „активна“ сексуална роля. Пасивната роля е била ограничена най-често до вид подчинение – от страна на момчета или жени. Отношенията не са се ограничавали единствено до секса, а са включвали моралното и културно възпитание на тези млади момчета. Сексуалните аспекти на тези връзки почти винаги са били прекратявани в хода на израстването на момчетата. Да се твърди, че временната педерастия е историческо свидетелство за някакъв вид неизменна или постоянна гейскост е, в най-добрия случай, форма на преувеличение.

Но ние откриваме подобна педерастия в множество различни културни контексти. Такава практика е съществувала в Испания по времето на маврите, в някои области на Италия през Ренесанса и по цялото протежение на регионите в Близкия изток и Китай, през различни исторически епохи. И макар че подобна повторяемост може да накара някои хора да повярват, че това е свидетелство за някакъв фундаментален биологически подтик, този вид мислене все пак си остава неточен. За гърците педерастията е форма на морално възпитание, което може да включва и сексуални контакти, но това не е задължително – такъв вид изразяване е било най-често ограничено до живота на младите момчета (не и мъжете); за китайците, то е било доста ограничено до една специфична форма на проституция; за римляните проникването е било разрешено само по отношение на роби и нарушаването на това стриктно правило е можело да доведе до сурово наказание. В повечето от тези случаи сексуалните връзки между зрели мъже са били забранени. Ние действително откриваме разнообразни сексуални актове и връзки през времето и пространството, но почти никога не виждаме социалната идентичност на гейскостта.

Биологическата обща черта тук, ако има такава, е сексуалното желание; белезите на това желание – как то се изразява и какво означава – варират в зависимост от времето и мястото. Импликацията от това е, че сексуалността е физиологическо желание, чието изразяване е социално конструирано. Някои части от тази конструкция превръщат желанието в любов. Други пък превръщат желанието в педерастия. Трети превръщат желанието във власт, например чрез сексуална доминация (евентуално сексуална доминираност) или чрез придобиването на много съпруги. Радикалното заключение в този ред на мисли е, че в любовта няма нищо естествено, особено като основа на брака. Но в един по-широк смисъл няма нищо „нормално“ и в човешката сексуалност, независимо дали тя е хетеро- или хомосексуалност.

Вярно е, че множество гейове и лесбийки ще отбележат, че „винаги са се чувствали различни“ или че са знаели за хомосексуалността си откак са се осъзнали като сексуални същества. А не е ли това свидетелство за мощен биологически порив? Не непременно, понеже то е напълно съвместимо и с представата за сексуалността като съ-определяна и от биологията, и от околната среда. Расата е социална конструкция и нейното изражение се чувства още от момента, в който започне живота ни. Две от обичайните грешки, които правим често при мисленето за социалните конструкции, са, първо – да си въобразяваме, че, понеже нещо е социално конструирано, то не е реално и, второ – че то може да бъде лесно променено. Парите са социална конструкция. Тяхната ценност и значение зависят не от присъщите им свойства, а от онова, което им приписваме. Един физически долар няма реална стойност – стойността му се намира във факта, че ние я признаваме колективно. Ако смятате, че социално конструираните неща не са реални, то бих предложил да ми дадете всичките си пари. Причината, поради която няма да го направите се състои в това, че, ако и да са социално конструирани, парите притежават дълбоко материални последствия. Същото може да се каже и за повечето социални конструкции.

Нерядко става така, че нашата биология е по-лесна за променяне от социалните ни конструкции. Можем да променим социо-половата си определеност, присъствието или отсъствие на коса, нейния цвят. Можем да променяме външния си вид, да добавяме или премахваме части от него, да се правим по-млади, да се трансформираме фундаментално. Можем да станем по-дебели или по-слаби, по-мускулести или по-нежни, да оставяме ноктите си да растат, да ги украсяваме или да ги отстраняваме. Със сигурност всички остаряваме. Но дори и този аспект от житейския опит, както и неговите последствия, подлежат на промяна.

Социалните конструкции са друго нещо. Тяхната трансформация изисква промяната на огромни множества хора, много от които имат силни връзки с, и се определят чрез, настоящите си местоположения. Дори и ако бих се обличал редовно като Хенри Осми, то едва ли бих успял да променя разбиранията ни за мъжественост. И това е така не само поради липса на достатъчно голяма видимост. Ако Клинт Истуд би се заел с реализирането на един подобен проект, то вероятността умственото му здраве да бъде поставено под въпрос е далеч по-голяма от онази да промени колективните ни разбирания за мъжественост.

Разбира се, социалните конструкции също се променят. Те се изместват постоянно, често по едва доловими начини. Формирането на „гейскостта“ – или на самата гей-идентичност – представлява постепенна трансформация в структурата на сексуалността. Вместо да бъде вид акт, в който мъжете и жените са се ангажирали спорадично, както това е било някога, днес привличането към собствения пол се е превърнало във вид личностно самоопределение. По същество, да бъдеш хомосексуален се е превърнало от прилагателно, описващо определен вид действия, в съществително. Днес това е определен вид личност. Една постоянна, всеобхватна, неотменима идентичност. Част от този процес се е извършила в хода на късния 19 и целия 20 век, друга част от него беше ускорена от кризата около СПИН, която направи смъртоносни някои от сексуалните практики от градските субкултури на късния 20 век. И все пак е почти невъзможно да се идентифицира ясно някакъв източник, причина, събитие или личност, които да стоят зад този процес.

Позицията, която предлагам, е сложна. „Роден такъв“ е проста мантра, която пресича директно през понятията и предизвикателствата, които обрисувах тук. Но тази мантра е и опасна. Защото, да се прегърне фикцията за биологическия детерминизъм би означавало и да се поеме риска от постоянно погрешно разбиране на най-важната част от животите ни – нашите интимни връзки. Изобретили сме романтичната любов. Също и хомосексуалността. Както и кажи-речи всеки друг вид човешки взаимоотношения. Това не прави които и да било от тези неща по-малко важни или реални. Но нашите изобретения не са част от биологическата ни природа: те са част от разговора, който се води между биологическия и социалния порядък на живота.

Без това по-точно разбиране става лесно да се пренебрегнат някои фундаментални въпроси на човешкото общество. Ако биологията определя изразността ни, то тогава няма смисъл да се мисли за някакви по-добри или по-различни светове. Всичко е било предварително решено, още от момента, в който сме станали Homosapiens. Ако обаче разпознаем сексуалността като нещо конструирано, ние откриваме път към същностни дискусии по някои от най-важните аспекти на живота. С кого сме сексуално интимни и по какви начини? Какво правим със следствията от сексуалната интимност (потомство и здраве)? Кой е отговорен за животите на децата, за развитието и възпитанието в дадено общество? Подредбата на сексуалните взаимоотношения е ключова съставна част при възпроизвеждането на обществото. Оттук и важността на гей-браковете. И все пак начините, по които водим засега този разговор, са удивително ограничени. На практика биологическият детерминизъм ни помага да избягваме изцяло тези въпроси. Притискат ни цял куп социални въпроси, но ние не можем да се обърнем адекватно към тях, ако отричаме реалността на човешкото състояние, включително и сексуалността, а следователно приключваме дискусиите още преди да са започнали.

Някои от тези проблеми касаят директно движението за гей-права. Има много хора, които биха могли да бъдат наречени членове на ЛГБТ-общността, но за които бракът не е основна грижа – преди това трябва да бъде постигнат фундаментален респект към тяхното съществуване. Що се отнася до политическите победи, то привържениците на еднополовия брак може и да са насърчили разпространението на един погрешен и опасен аргумент, който не помага с нищо на най-маргиналните членове на ЛГБТ-общността. Как например да разбираме трансджендър- и транссексуалните хора от гледна точка на биологическия детерминизъм? Как да разбираме онези, чиято биология и усещане за самите себе си не съвпадат? Или чиято биология не съвпада с ограничените категории на нашето разбиране?

Ако сексуалността не е нещо предопределено, а подлежащо на промени, то трябва да изтъкваме аргументи в подкрепа на онези сексуални практики и идентичности, които ценим, и да осъждаме видовете сексуалност, които намираме отвратителни. Да, това отваря възможности за изтъкване и на консервативни аргументи против хомосексуалността. Така да бъде. Защото едно такова отваряне ми позволява да възразявам силно срещу педерастията[61]. Знанието, че тя е била приета в много общества, не променя с нищо позицията ми. А причината, която стои зад това отхвърляне – че педерастията се основава на властови отношения, при които е невъзможно някакво зряло съгласие – само подкрепя положителното настояване за приемане на ЛГБТ-общността.

Нещото, което ме безпокои също толкова, колкото и консервативното осъждане на хомосексуалността, е доверието, което либералите са отдали на един фалшив идол, на една лоша наука. Либералите трябва да пресрещат консерваторите на полето на онова, което е добро за обществото. Вършейки това, те ще принуждават консерваторите да пожертват свещената крава на индивидуалния избор, да започват да приемат, че обществото съществува[62] и че то е нещо ценно. И всички ще трябва да признаят, че собствената им сексуалност не е принципно различна от онази на хомосексуалния човек – подхранвана от желанието, но оформяна от обществото.

Шеймъс Кан е социолог от Колумбийския университет, чиято работа се фокусира върху въпроса за елитите. Той е автор на Privilege (2011), а негови статии са публикувани в TheNewYorkerи TimeMagazine, сред много други. Кан живее в Ню Йорк.

- 09-08-2015|Златко

Както обикновено, най-важните текстове по сайта се оказват отвъд възможностите на огромната част от публиката, в което няма нищо чудно или изключително – така е навсякъде. Хубаво би било все пак, ако поне членовете и активистите на българската ЛГБТ-общност успеят по някакъв начин да регистрират важността на този текст, който поставя под въпрос някои от най-важните постулати на днешната ЛГБТ-идеология и евентуално – както отбелязва и авторът – би могъл да се възприема като подкопаващ нейните устои. Способността за поставяне под въпрос на „утвърдени истини“, не ще и дума, е далеч по-важна от всякакви допълнения към тях – и в този смисъл тукашният текст би трябвало да се чете задълбочено и приема много, много на сериозно. Поне такова е собственото ми усещане…

- 09-08-2015|Non-blonde

Златко, статията е изключително интересна и поставя много смислени въпроси.

Създава се обаче сериозно объркване с използването на думата „педерастия“ като в този пасаж например:

„Защото едно такова отваряне ми позволява да възразявам силно срещу педерастията. Знанието, че тя е била приета в много общества, не променя с нищо позицията ми. А причината, която стои зад това отхвърляне – че педерастията се основава на властови отношения, при които е невъзможно някакво зряло съгласие…“

На български думата се е наложила най-вече като название на хомосексуална любов между мъже.

На английски означава единствено и само сексуална връзка между зрял мъж и юноша и разбира се единствено и само в този смисъл я използва авторът на статията.

Ето определението според Уикипедия:

Pederasty or paederasty is a (usually erotic) homosexual relationship between an adult male and a pubescent or adolescent male. The word pederasty derives from Greek (paiderastia) „love of boys“,[1] a compound derived from παῖς (pais) „child, boy“ and ἐραστής (erastēs) „lover“. In French, however, „pédérastie“ has been used as a synonym for homosexuality between adult males.

Мисля, че нужно някакво уточнение в бележка под линия или по-обяснителен превод на думата на български, защото темата е деликатна и неточностите – опасни.

- 09-08-2015|Златко

Благодаря, веднага ще въведа в текста съответна забележка под линия (ако ми позволите, просто ще използвам текста на коментара ви)…

- 09-08-2015|Златко

Готово…

- 09-08-2015|Ани Илиева

Статията е изключителна. В никакъв случай не съм компетентна по темата, но прочитането ѝ ми помогна да свържа някои собствени разсъждения (и тревоги) за ролята на интелектуалците във формирането на публичните представи с една бележка на Бурдийо, че на терен социологията най-често регистрира свои предишни състояния. А това означава, че интелектуалецът трябва да пребори и опровергае своите по-стари идеи и теории, за които е положил огромни усилия да разпространи и наложи, но които на по-късен етап осъзнава като некоректни или дори грешни.

Ситуацията е още по-заплетена в България, защото обществото ни е винаги една стъпка назад. У нас тепърва започва да се налага идеята за толерантност и търпимост към различните „такива, каквито са“, възприемането им като даденост, включително хомосексуалните. Тепърва се учим да приемаме хората като „родени такива“, без предразсъдъци, без отхвърляне и агресия. Това включва и нас, образованите хора. Ние също се учим бавно и сме твърде назад, за да дискутираме адекватно изказаната в статията позиция. (Знаете ли, аз смятах себе си за много прогресивен и толерантен към „различните“ човек, докато не заживях в чужбина и осъзнах, че самата идея за различие, мислена през културни абстракции, е ужасно ретроградна. Нелепо е например да мисля някого като „афро-французин“, след като той е французин до мозъка на костите си и повече европеец от мен.) Преди да разнищим адекватно въпроса защо представата за хомосексуалността като „свободен (морален) избор“ е повече правилна от тази за биологичната предопределеност, трябва цялото ни общество и ние като част от него да престанем да възприемане хората през биологични детерминанти.

Вие правите българско издание, доколкото публикувате всичко на български, затова най-добрите статии остават почти без коментари, защото са далеч от нашия си контекст. Можем или да ги коментираме неадекватно, както често се случва, или да не коментираме изобщо. Второто е обикновено моят избор, но се включих, защото долових в думите ви огорчение, че не ценим усилията ви. Не е така. Просто имаме още много да учим.

- 09-08-2015|Златко
Знаете ли, аз смятах себе си за много прогресивен и толерантен към „различните“ човек, докато не заживях в чужбина и осъзнах, че самата идея за различие, мислена през културни абстракции, е ужасно ретроградна. Нелепо е например да мисля някого като „афро-французин“, след като той е французин до мозъка на костите си и повече европеец от мен.

Абсолютно същият е и собственият ми житейски опит. Отне ми като минимум десет години живот в Германия, докато започна от малко-малко да проумявам до каква степен съм бил затънал до ушите във всевъзможни балкански (или просто провинциални) клишета и стереотипи. Ако има нещо, което да съм научил от живота в една от големите европейски митрополии, то е задължението „да живееш нащрек“, като непрекъснато се дебнеш и наблюдаваш отстрани, за да можеш навреме да доловиш признаците на поредната социална некомпетентност, поредния предразсъдък, който си хранил(а) в продължение на много години, понякога цял живот. Този процес е безкраен, „научаване“ по принцип няма. Но има надежда за вечно учене и сериозно забавяне на процеса на стареене, ако човек успее да ремонтира мисловната си и емоционална машина редовно, достатъчно дълго и в движение.

Но в края на краищата всичко е в звездите, разбира се…

- 09-08-2015|Карабаков

Уважаеми г-н Енев,

Благодаря Ви, че редовно публикувате статии по темата. Опитах се да прочета задълбочено този материал, въпреки че на всяка крачка ми беше трудно да преодолея скромния си опит на хомосексуален, който има съзнание за сексуалната си ориентация от (!!!) четири-пет годишна възраст (израснал в най-“нормална“ хетеросексуална среда) и е направил (разбира се безуспешно) неистови усилия да я промени в младостта си. Вероятно статията се прицелва чисто реторично именно в някои прекомерно набъбнали „постулати на днешната ЛГБТ-идеология“ (както Вие ги наричате) и иска да предизвика дискусия именно там, в по-развитите общества (ние сме още много далеч от това ниво). За мен лично гледната точка на автора е спекулативна, ограничена и далеч от субективната реалност на огромното мнозинство гей жени и мъже, които НЕ БИХА избрали хомосексуална ориентация ако такава можеше да се избира. Статията е една илюстрация за огромния риск (и в случая, според мен – провал) социологията да се ПРОИЗНАСЯ категорично и да ПОСТАВЯ НА МЯСТО явления от биологичен порядък като хомосексуалността, колкото и сложни социални измерения последната да има. Ще направя още един опит да я прочета, но се съмнявам и най-красивите въздушни кули да имат повече стойност от емпиричния опит на толкова хора. Нямам намерение да предизвиквам дискусия, а само исках да изразя неубедеността си от автора. Ще приема ако ми покажете къде, според Вас, греша. Благодаря!

- 09-08-2015|Златко

Благодаря ви много! Не очаквах подобна реакция на (предполагам не съвсем безопасна) откровеност, което само я прави още по-ценна, поне за мен. Благодаря ви!

Сега, към текста. Самият аз в никакъв случай не бих твърдял, че разбирам от всички тези неща повече от който и да било човек, реално замесен в тяхната действителност. Така че, не, не бих се осмелил да ви „давам акъли“. И не се съмнявам ни най-малко в това, че НИКОЙ хомосексуален човек не прави този избор свободно. Хомосексуалността е съдба, доколкото мога да разбера от всичко, което съм чел до този момент. Така че не подлагам думите ви на съмнение.

Въпросът тук най-вероятно е в това, че такъв опит не прави и самият автор на този текст. Нещата са изключително сложни и деликатни. Именно в това е опасността, която той многократно посочва – че думите и идеите му могат да бъдат интерпретирани погрешно, именно в смисъла, в който хомофобите по цял свят ги използват – щом хомосексуалността е избор, то значи тези хора са „заплаха“ за нашите деца (примерно).

Така че, да, изключително важно е да се посочва, че едно дете, примерно, което не притежава съответните генетични предпоставки, едва ли се намира в „опасност“. Но още по-важно е да се подчертава – и в това вече е далеч по-важния смисъл на този текст – че „опасност“ всъщност НЯМА. Че хомосексуалността е също такава част от природното и социално естество на човешката среда, каквато е и хетеросексуалността. Че тук няма „правилна“ и „обратна“ ориентация. Че хората ИМАТ право да избират каквато си поискат сексуална ориентация, ако тя е постигната по взаимно съгласие.

Разбирате ли сега каква е по-далечната цел на този текст (ако самият аз ИЗОБЩО съм разбрал нещо от него)? Работата не е просто да бъдат „надхитрени“ обичайните хомофоби по света (което означава ОГРОМНОТО болшинство от хора, при условие, че за тези неща не се води ОТКРИТА и широко достъпна публична дискусия – защото хомофобията, както повечето масови омрази на тоя свят, е просто резултат от незнание). Работата тук е да се поставят основите на едно широко разбиране, че в ТОЗИ специфичен избор няма нищо „противоестествено“, той протича напълно в съгласие с природната и социална среда, но самите ние, поне засега, все още не можем да разберем реалните причини за всичко това (вижте в тази връзка текста „Еволюционната мистерия на хомосексуалността“ от Дейвид П. Бараш тук на сайта).

И, за да постави основите на едно такова (бъдещо) осъзнаване и приемане на цялата тази проблематика като нещо НОРМАЛНО, авторът посочва примери, които показват как подобни идеи и разбирания са се променяли в исторически план и какви са били ползите от тези промени в наука, общество и прочие. Факт е, че сексуалността, както и всяко друго човешко нещо, не се контролира или оформя само и единствено от „природни импулси“ (инак не би имало разлика между нас и животните – при които, между другото, хомосексуалността е нещо широко разпространено). Факт е, че и тя подлежи на социално оформяне и промени – и в това се състои огромната надежда за едно бъдеще, в което хомосексуалните хора няма да бъдат принудени „да се оправдават“ в какъвто и да било смисъл, просто защото поведението им вече няма да се разглежда като „ненормално“, „обратно“, „ляво“ или каквото си щете. То просто ще бъде признак на една малцинствена, но напълно общоприета култура вътре в по-широкия контекст на човешката култура изобщо.

Това е, което успявам да разбера самият аз от текста. Бих се радвал, ако се появят някакви искрени опити за негово дискутиране и обсъждане – с моменталното уточнение, че ще прилагам обичайните тук на сайта мерки срещу всичко, което намирам неприемливо и дивашко, ако не дай боже се получат и такива опити.

Поздрави, Златко

- 09-08-2015|Веско

Статията е написана в обичайния стил на модерния морален релативизъм, но когато стигне до гръмки твърдения от рода на“Отговорът, до който стигат както биолозите, така и социалните учени е, че расата е не биологическо, а социално-конструирано понятие.“, всеки би пожелал да види цитирани рецензирани (peer reviewed) източници от авторитетни (impact factor > 2 според ISI web of knowledge) списания в сферата на биологията, поведенческите науки или генетиката (напр. American Journal of Human Biology, Biological Reviews, Advances in the Study of Behavior и поне още 20 възможни). Бихте ли предоставили такива, за да се запознаем с научната обосновка и методология водеща до тези дефинитивни изводи, които звучат меко казано съмнително. Доста от другите изводи на автора също подлежат на критична преценка, тъй като не изглеждат достигнати чрез научен метод, а по-скоро следствия на аксиоматично приети тези, присъщи на гледната точка на автора.

Също така бих искал уточнение относно използваната терминология касаеща социалните науки: дали авторът е позитивист или антипозитивист, с други думи дали подхожда към социалната наука от позициите на научния метод, или от позицията на отрицание на научния метод. Това би помогнало по-добре да преценим степента на скептицизъм към изводите, направени от автора.

- 09-08-2015|Златко

Не съм специалист, но използването на фрази от рода на „гръмки твърдения“ по отношение на нещо, което е ABC на съвременните социални науки, ме поставя на обичайната ми позиция на СИЛНО СЪМНЕНИЕ в каквато и да било компетентност от страна на „опонента“ – и всичко това в рамките на долу-горе една милисекунда. В кой век живеете, уважаеми?

Ето тук резултатите от едно възможно най-просто търсене в Гугъл, под ключовата фраза „is race biological or social“.

is race biological or social

А ето и няколко конкретни заглавия от първите попадения сред този списък:

Race is a Social Concept, Not a Scientific One (Op-Ed)

Is race a biological or social construct? why?|Yahoo Answers

Biological and Social Definitions of Race: Implications for Modern Biomedical Research

Почетете поне малко…

- 09-08-2015|Златко
Race is a Social Concept, Not a Scientific One

Michael Hadjiargyrou is chair of the Department of Life Sciences at the New York Institute of Technology. He contributed this article to Live Science‘s Expert Voices: Op-Ed & Insights.

Beyond the Ferguson, Mo., media reports on the „racial divide,“ the facts require some correction: Despite notions to the contrary, there is only one human race. Our single race is independent of geographic origin, ethnicity, culture, color of skin or shape of eyes — we all share a single phenotype, the same or similar observable anatomical features and behavior.

Science highlights these similarities in our embryonic development, physiology (our organ-based systems), biochemistry (our metabolites and reactions), and more recently, genomics (our genetic makeup). As a molecular biologist, this last one is indeed the most important to me — data show that the DNA of any two human beings is 99.9 percent identical, and we all share the same set of genes, scientifically validating the existence of a single biological human race and one origin for all human beings. In short, we are all brothers and sisters.

[…]

It is history, not science, that reveals how the concept of different human „races“ arose, how the term has become widely misused, and how it continues to pervade our planet. In fact, the word race has come to symbolize the division of humanity into segments, divisions that often lead to conflicts. Over centuries, people have used the word to divide us into black, white, yellow, red, and other distinctions in order to fulfill selfish goals and objectives. Whether those goals were to subjugate various groups of humans, deem them inferior or simply discriminate against them, the reality is that billions of people have been directly affected as a result of the misuse of the word race.

- 10-08-2015|Веско

Същото важи и за мен, когато в отговор получавам Yahoo Answers и цитати от Op-Ed секция, вмето peer reviewed publications. Ако това са източниците на ABC на съвременната social science видяна от Ваша страна, ме поставя в позиция на СИЛНО СЪМНЕНИЕ в каквато и да било компетентност.

Почетете поне малко… какво е peer review journal и impact factor.

- 10-08-2015|Веско

И също така, или се дръжте уважително към аргументите на несъгласните с Вас, или направете форума отворен единствено за съмишлениците си, но не приемам поставянето на опонента в кавички, както и другите ви неуважителни коментари, базирани единствено на желанието ми да получа рецензирано потвърждение на тезите на автора. Принципно до момента имах усещането, че публикацята ви е покана за дискусия, а не публичен линч на несъгласните, и то с необосновано снизходителен тон.

С това поставям край на коментарите си в този, очевидно неблагосклонен с несъгласните, форум.

- 10-08-2015|Веско

И като един човек с преценена от г-н Енев компетентност като „опонент“ в рамките на милисекунда, оставям за прочит добре рецензирана статия от списание Nature, с благодарности за проявеното „мило“ отношение.

www.nature.com/index.html? file=/ng/journ…11s/full/ng1436.html

„Well-intentioned statements over the past few years, some coming from geneticists, might lead one to believe there is no connection whatsoever between self-identified race or ethnicity and the frequency of particular genetic variants1, 2. Increasing scientific evidence, however, indicates that genetic variation can be used to make a reasonably accurate prediction of geographic origins of an individual, at least if that individual’s grandparents all came from the same part of the world3. As those ancestral origins in many cases have a correlation, albeit often imprecise, with self-identified race or ethnicity, it is not strictly true that race or ethnicity has no biological connection.“

- 10-08-2015|Златко

Както е в състояние да види ВСЕКИ от посетителите на този форум, аз се старая и да посрещам, и да изпращам не по дрехите, а по ума. Не може да се употребяват псевдо-учени изрази като peer review и прочие, когато става дума за аксиоми от рода на разликата между раса и етничност. А че статията на Шеймъс Кан е спорна, е очевидно, само че не по такива елементарни признаци като това дали и до каква степен расата е социална категория (никой не отрича биологическите ѝ измерения, но ИМЕННО от гледна точка на генетиката те са минимални – посочих три различни текста, просто от началото на един дълъг списък; за надприказване рядко имам търпение, третият посочен текст, от academia.edu, е напълно солиден).

Когато човек използва абсолютно неподходящи изрази като „гръмки фрази“ по отношение на научно-банални съдържания (статията от Nature в никакъв случай не поставя под съмнение социалните компоненти на понятието „раса“ – просто погледнете диаграмата, която авторът предлага), той или тя не може да изисква да бъде приет на сериозно. Глупостта човешка си има свои собствени начини да се подава най-безпардонно изпод каквито и да било труфила, под които се опитва да я прикрива една или друга фразеология.

Сега, ако искате да участвате в някакъв вид разговор, то си дайте труд да намерите някаква тема, свързана с аргументите на самата статия, а не абсолютно дразнещи общи приказки, които няма как да не доведат разговора до задънена улица. В противен случай, обиден-необиден, ще ви помоля да си вървите по пътя…

- 10-08-2015|Веско

Съгласен съм с вас единствено по въпроса за безпардонната глупост, наистина се подава навсякъде, даже където най-малко очаквах. Успех по вашия си път, междувременно с радост удовлетворявам молбата ви да си вървя от форума ви.

- 10-08-2015|Ани Илиева

Веско писа:

Също така бих искал уточнение относно използваната терминология касаеща социалните науки: дали авторът е позитивист или антипозитивист, с други думи дали подхожда към социалната наука от позициите на научния метод, или от позицията на отрицание на научния метод. Това би помогнало по-добре да преценим степента на скептицизъм към изводите, направени от автора.

Тъй като Шеймъс Кан не е в състояние да ви отговори, позволете на мен. Авторът заявява себе си като социален конструктивист, а това ще рече антипозитивист. С други думи, подхожда към социалната наука от позицията на отрицание на научния метод.

Надявам се, че това помага на всички тук да преценим позициите си.

Бих се радвала, ако разговорът продължи с Карабаков.

- 10-08-2015|Златко

Хм, по въпроса за „научния“ или „антинаучен“ метод съм принуден да се разгранича и от Веско, и от Ани. Живеем във времена, в които отдавна вече е тривиална истина, че „научните методи“ са също такива социални конструкции, каквито са и, примерно, расите (вижте например Томас Кун и „Структурата на научните революции“, писана още през 1962!, да не споменаваме изобщо пък мощната критика на подобни разбирания от страна на постмодернистите, за които ВСИЧКО е конструкция). В такъв смисъл, да се говори за САМО един „научен метод“ (особено пък за позитивизма като такъв, да живее добрия 19 век!), за мен е поредно доказателство за пълно разминаване в понятия и първоначални позиции, когато се подхожда към този или който и да било друг текст.

Сега, конкретно. Статията е публикувана прекалено наскоро, за да може да се очаква да има много материал за нея, под формата на рецензии от колеги и пр. Що се отнася до репутацията на автора, той е преподавател в солидно научно заведение, има определени публикации и пр. Но за мен всичко това е отново подход от вида „мътиш ми, не мътиш, ще те ям“, просто защото в него липсва каквото и да било желание човек да се задълбочи в собствените, присъщи на текста и съдържанието му тези и аргументи, и да се тръгне по една чисто формална линия, чиято единствена мотивация е предварително несъгласие, прикривано под друга форма.

Не можем да се избавим от необходимостта и задължението да мислим самостоятелно. Приказките от рода на „не ми говори какво мислиш, ами кажи кой си – или още по-добре, кои са баща ти и дядо ти“, не демонстрират нищо друго, освен собствената неспособност за самостоятелно мислене. А че аз я карам през просото и не съм особено склонен да щадя самолюбието на този или онзи непознат човек тук – това вече, както се казва, е част от цената на посещенията в „Либерален преглед“…

- 10-08-2015|Златко

Да не говорим пък за ИЗЦЕПКИ от рода на

Статията е написана в обичайния стил на модерния морален релативизъм…

които могат да бъдат разглеждани и приети единствено като израз на едно бедно провинциално съзнание, чийто „морал“ е онзи на нарицателния кон с капаци. Свещена простота!

- 10-08-2015|Златко

Значи, да НЕ СЕ съгласява с такива или подобни тям аргументи и виждания за хомосексуалността право има всеки. Онова, на което тук НЕ СЕ дава право, е да се говорят общи или претенциозни приказки, в които няма никакъв опит за вникване в текста и по принцип нищо друго освен прикривана под „тралала“ враждебност. Когато пък към всичко това се добавят и очевидните симптоми на силна ограниченост, които, мисля, се откриват лесно в горния коментар, то няма и какво друго да очаквате, освен да ви се посочи вратата. Прекалено много опит имам с подобни „дискусии“, за да мога да си позволя някакви илюзии по отношение на тяхната полза или това как в края на краищата ще продължат и завършат, ако не ги отрежа още из корен. Не забравяйте, че за разлика от повечето от вас, аз обитавам това тук място вече доста години…

- 10-08-2015|Ани Илиева

Господин Енев, поясненията ви са ненужни, наистина. Спотайвах се тук с надеждата да науча нещо, видях счупена комуникация, реших да се намеся. На мен включването на Веско ми каза много за него самия. Но докато вие реагирате „през просото“, аз обикновено използвам ирония.

Разбирате ли, въпросът „кой кой е“ всъщност не е маловажен, защото субектът на изказването има значение при анализа на дискурса. Аз съм български учен в областта на социалните науки. Веско е също български учен, но в областта на природните и като много други колеги поставя под съмнение правото ни изобщо да говорим за наукА (в ед. ч.), ако не се основаваме на научния метод на позитивизма. Освен това умните и важните неща се казват само в рецензирани издания с висок импакт фактор, само на чужди езици, всичко останало е загуба на време и средства. Сега давате ли си сметка какви дискусии водим образованите хора у нас?

Когато при първото си включване казах, че българските публични дискусии и представи са винаги поне една стъпка назад, не предполагах, че веднага ще се появи и нагледен пример. Не само сме назад, но и виждате, че си говорим на съвършено различни езици. Няма да е лесно.

Наистина съжалявам, че разговорът се отклони в толкова неадекватна посока и не бих искала да допринасям повече за това.

- 10-08-2015|Златко

Нямах усещането да съм бил агресивен към вас, Ани. Моля ви да ме извините, ако съм го създал неволно. Не изпитвам към вас никакви отрицателни емоции, дори напротив.

- 10-08-2015|Златко

И, понеже наистина понякога не успявам да доловя иронията, особено ако е по-фино изразена, то моля ви слагайте по някое смайлче зад нещата, които имате пред вид иронично. Вярно, че това намалява финеса на иронията, но пък и спестява множество недоразумения. Още веднъж, mea culpa…

- 11-08-2015|Карабаков

Уважаеми г-н Енев,

Препрочетох статията на Кан и се опитвам да преодолея лятната си леност и доста голямото си омерзение от този текст единствено заради внимателния Ви отговор към коментара ми. Струва ми се, че Вашата интерпретация на текста (която ми допада повече от него, особено в частите, в които споделяте своето лично отношение) всъщност е по-скоро пожелателна и в някои пунктове се разминава с позицията на Кан. И слава Богу.

В най-добрия случай бих възприел тази статия като предложение за нова насока как да се дискутира по гей въпроса. За съжаление, обаче, явната липса на автора на личен хомосексуален опит (именно като опит в най-важната – интимната сфера, който обема цял човешки живот и не може да се замести от никаква ерудиция) го отвежда до помпозни твърдения („Фалшивата увереност в биологическия детерминизъм…“), които за мен и други 100% и не по избор хомосексуални звучат просто жалко.

Ето и още любими ерупции от статията:

„Биологическият детерминизъм притежава дълга кариера в служба на различни потиснически и чисто убийствени каузи“ (Защо е тази аналогия на биологичния детерминизъм като карта в ръцете и на нацистите и на ЛГТБ движението…? Какво цели с този миш-маш?)

„Проблемът е, че всъщност ние не сме родени такива.“ (Кои „НИЕ“?)

„Изобретили сме романтичната любов. Също и хомосексуалността.“ (Лоша литература просто, извинявам се.)

„Вярно е, че множество гейове и лесбийки ще отбележат, че „винаги са се чувствали различни“ или че са знаели за хомосексуалността си откак са се осъзнали като сексуални същества. А не е ли това свидетелство за мощен биологически порив? Не непременно, понеже то е напълно съвместимо и с представата за сексуалността като съ-определяна и от биологията, и от околната среда.“ Впрочем, в коментара си, г-н Енев, Вие сте перифразирали този абзац с различен нюанс и вече звучи правдиво: „Факт е, че сексуалността, както и всяко друго човешко нещо, не се контролира или оформя само и единствено от „природни импулси“ (инак не би имало разлика между нас и животните – при които, между другото, хомосексуалността е нещо широко разпространено). Факт е, че и тя подлежи на социално оформяне и промени.“ Т.е. прав сте, че сексуалността може да бъде поощрявана, контролирана и дооформяна от околната среда, но ОПРЕДЕЛЯНА (както смята Кан) – не.

Разбира се, мимоходом се засяга и педофилията (любимият коктейл на хомофобите – хомосексуалност + педофилия). Не отъждествавам идеите на Кан с тези, които хомофобите лансират, но наистина смятам, че той именно дава храна за тях.

И така нататък…

Всъщност, единственото важно нещо, което бих искал да подчертая е, че когато се говори за хомосексуалността в светлината на биологичния детерминизъм, никога не трябва да се смесват онзи най-малък процент напълно хомосексуални, които наистина са (сме!) родени такива, със всички останали в плавно прехождащата и много дълга линия на вариации обхващащи и бисексуалността, в които несъмнено има и много случаи на ИЗБРАНО поведение. Т.е. трябва да се установи ГРАНИЦАТА, до която хомосексуалността е ИЗЦЯЛО ОБУСЛОВЕНА и отвъд която може да бъде СВОБОДЕН ИЗБОР. Много е едностранчиво да се подвеждат под общ знаменател всички хомо- или бисексуални (авторът е в плен именно на тази грешка).

Това са част от моите съвсем дилетантски, от гледна точка на социологията, размишления. Но от позицията на „белязан“ (надявам се да не звучи драматично:)

Отново Ви благодаря, че редовно хвърляте масло в огъня със статии по темата. Тази на Кан, лично за мен е най-неубедителната досега, но и такива трябва да има. А другата, която ми препоръчахте, отдавна съм прочел.

Благодаря!

- 11-08-2015|Ани Илиева

Господин Карабаков, може би ще ви бъде интересно да поясня моето разбиране за тази статия.

Кан не отрича правото на хомосексуалните да се чувстват „родени такива“. Той развива тезата, че е ОПАСНО да смятаме хомосексуалността за биологична предопределеност. Защото това вече сме го виждали, тая попара вече сме я сърбали – с хетеросексуалността.

Социалният конструктивизъм много често предизвиква недоразумения, защото борави с понятия, които трудно могат да бъдат разбрани, ако не познавате цялата теория. Хората не могат да възприемат как така реалността е конструкция, как така всичко е измислено, изобретено – просто защото във всекидневния ни език и представи тези понятия означават нещо фалшиво, неистинско. Това придобива повече смисъл, ако си представите, че цялата цивилизация е едно непрекъснато развитие, нещо постоянно се „изобретява“ и това не го прави по-малко реално. Всичко, което не е природа, е култура, казва Леви-Строс.

Въпросът е, че и много „природни“ неща са също социални конструкции. Разбирате ли, хората имат тази склонност да конструират социални категории на основата на антропологични белези, такива конструкти са „расите“. Или пък на основата на първични полови белези. Проблемът е, че колкото по-силно една социална конструкция се основава на биологични понятия, толкова по-силно тя се втвърдява. Всички „българи“ имаме общ произход и обща КРЪВ, всички сме братя – ето ви едно втвърдяване на социална конструкция. А колкото по-твърда е една конструкция, толкова по-трудно приема изключенията. Знаете ли, че има чернокожи българи? Родени в България, второ или трето поколение, говорят само български, знаят и Вазов, и Ботев, обаче търпят да бъдат наричани „афро-българи“, когато хората са любезни, или „маймуни“, когато не са. Значи набедили сме тези хора за отделна социална категория, заради цвета на кожата и косата. Обаче, знаете ли, сестра ми е също различна по антропологични белези – тя е висока, руса и със сиви очи, а аз уви нямам нищо от това. Не я възприемам като различна раса.

Или пък да вземем категорията „пол“. Аз съм жена, това природа ли е, или социална конструкция? Нямам Y хромозома, но и двамата знаем, че не става дума за това, нали? Социалната конструкция „жена“ е основана на полови белези, на биология, а както вече казах, проблемът с биологията е, че втвърдява категориите. Щом имам вагина и менструален цикъл, значи трябва да забременея от мъж и да родя, това е моята биологична предопределеност. Или може би не е? Защото – и ви моля да обърнете внимание на това – когато хората са вторачени в биологията, отклоненията се възприемат като болестно състояние. Щом нямам деца, значи съм нещо болна. Ако не искам да правя секс с мъж, значи съм тотално сбъркана. Ако не съм жена, а мъж, въпреки половите си белези, значи съм същинска абоминация. Разбирате ли, „болест“ е също социална конструкция, съдържаща в себе си идеята, че трябва да се лекува.

Онова, което Кан смята за особено опасно, е възприемането на биологичната предопределеност в основата на дефанзивната публична реторика на гей хората. „Ние сме родени такива“ съдържа в себе си „ние не сме виновни“, защото природата ни е създала така. Повярвайте ми, няма нищо по-опасно от това да се изключи напълно възможността за избор. Защото изборът се прави от човешкото същество със свободна воля. От човешкото същество с морални принципи, което различава „добро“ от „зло“. Това е също социална конструкция, но като всяка друга е абсолютна реалност. Не свеждайте всичко до биология, това казва Кан. От всичко, което знам за хората и за обществата, смятам, че той е много прав.

- 11-08-2015|Златко

Благодаря отново, господин Карабаков, приемам напълно правото ви да се чувствате зле представен или разбран от порядъка на мисли, които се предлагат в статията на Кан. В края на краищата, тук действително (като че ли) става дума за „отказ от вече завоювани позиции“. Сега, ако и да се чувствам силно ангажиран с каузите и борбите на ЛГБТ-хората по света, аз все пак си оставам хетеросексуален човек и в такъв смисъл е напълно възможно да не съм в състояние да разбера цялата сложност на ситуацията – или дори само частица от нея. Но бих искал да уточня, че за мен в тази борба има като минимум два вида различни цели – краткосрочни и дългосрочни. Краткосрочните са свързани с постигането на възможно най-голяма еманципация за ЛГБТ-хората (и в такъв смисъл равнопоставянето на браковете е действително голяма победа, макар че самият аз не полагам абсолютно никаква ценност в брака като социална институция). Дългосрочните цели са свързани с премахването на самата необходимост от еманципация – в смисъл, да се стигне до вид обществени умонагласи, при които хомосексуалността вече до такава степен е приета като нещо нормално, че просто няма нужда от борба за равенство. В този смисъл статията на Кан без съмнение е свързана с втория от тези два вида ценности и е напълно възможно тя да е изпреварила в някаква степен времето си – или поне да се противопоставя на предразсъдъци, на които в момента се гледа като на нещо трудно спечелено, извоювано с голяма борба, а следователно – ценно. За мен тази статия е предупреждение именно против един такъв манталитет на „победата“. Нещо от рода „Тъкмо успяхме да си извоюваме някакъв статус на равенство, – и вече ни призовават да се откажем от него, защото в миналото се било случвало това или онова. Как ли не!“

Това е, срещу което предупреждава Кан според мен – и, съдейки по собствения си опит, именно такъв вид предупреждения са най-важните и най-ценните в живота както на отделния човек, така и на човешките общности. Носителите им рядко биват посрещани с рози, но в края на краищата, почти неизменно, това се оказват нещата, които показват пътя към бъдещето.

Да видим дали ще успеем да поживеем толкова дълго…

- 11-08-2015|Карабаков

Г-жа Илиева, много Ви благодаря за разяснението и че изобщо си правите труда да отговаряте на човек като мен, който в тази дискусия явно е в положението на „барабар Петко с мъжете“.:) Няма как да разбера напълно статията след като не съм запознат с езика на социологията. И със сигурност реагирам емоционално. Но просто ми беше трудно да приема безкритично твърдения на учен, който с лекота интерпретира сексуалната ми ориентация (и на милиони други) само като избор. И пак си давам сметка, че не разбирам и говоря на съвсем друг, делничен език.

Г-н Енев, респект за мисленето Ви в перспектива. И за подкрепата Ви към ЛГБТ движението. Така да се каже, „сгащихте ме“ в неразбирането ми, както и си дадох сметка, че съм фиксиран в първия от етапите, които описвате. Но просто в България сме в най-добрия случай на път към този етап и действително идеите на Кан тук са подранили.

Убеден съм също, че би било добре на този етап Вашето разяснение „официално“ да придружава статията, за да се смекчи удара.

Разбирам какво иска да каже Кан за опасността за придържане изцяло към биологичната предопределеност. Само бих искал отново да подчертая („едно си баба знае, едно си бае“), че според мен е важно тя нито да се абсолютизира, нито да се изключва. Напълно съм съгласен с това, което казва г-жа Илиева – че „няма нищо по-опасно от това да се изключи напълно възможността за избор. Защото изборът се прави от човешкото същество със свободна воля. От човешкото същество с морални принципи, което различава добро“ от „зло.“ Просто съм убеден, че въпросът за избора е много е хлъзгав именно на територията на сексуалната ориентация.

Поздрави, респект и дано доживеем и до втория етап, който описвате, г-н Енев!

- 11-08-2015|Златко

Странно усещане. До такава степен съм привикнал единствено на караници и различни видове агресивности тук, че този нормален разговор (и при различни разбирания за текста) ме поставя в почти непозната атмосфера. Гледай ти, колко било просто. Пу, пу, пу, да не ни е уроки!:):):)

- 11-08-2015|Карабаков

Пу, пу, наистина! А защо трябва да е сложно? Който е истински убеден няма нужда никого да убеждава в правотата си. Особено на безобиден терен като една Интернет дискусия. И какво пречи всяка жаба да си знае гьола (визирам гьола на социолозите и гьола на гейовете, които са сигурни до мозъка на костите си в своята биологична детерминираност), но все пак да се вслушва и какво крякат и в другия гьол?

- 11-08-2015|Златко

Тук се докосваме до една доста странична за настоящия разговор, но изключително важна тема, така че ще си позволя да се разпростра в един вид размишления, които нося в себе си доста отдавна, в резултат от почти ежедневните фрустрации с различни конфликтни ситуации тук във форума.

Та така. Виждате ли, според мен основната предпоставка за възможността за провеждане на някакъв вид цивилизован, зрял и отговорен разговор между две човешки същества е постигането на определен вид личностно израстване, което е свързано с множество различни фактори, повечето от тях изглежда недостъпни в една толкова отровена и измъчвана от всевъзможни ограничения среда, каквато е българската.

Базисното, изходно условие за всичко това е пределно просто – и двамата (или повече) участници в разговора трябва да са достигнали до ситуация от вида „аз съм ОК, ти също си ОК, така че помежду ни не съществува екзистенциалния проблем на борба за ресурси“. Под „ресурси“ в конкретната тукашна среда аз разбирам не някакви физически дадености, а основните неща, за които тук става дума всеки ден – като например видимост, признание, авторитет, тежест на изказваните мнения, и пр. Когато едната от двете (или и двете) страни се намират в ситуация, при която за тези неща се води борба, а не просто обмен, то реалната комуникация става невъзможна. Когато реалната тема на разговора е не възможността за взаимен обмен и обогатяване, а изясняването на „екзистенциалния“ проблем кой кого ще надприказва, кой на кого ще докаже, че е по-там-нещо си, кой кого ще засенчи, кой кого ще пухне ò земи (накратко: „кой го вади по-дълъг“), то разговорът просто няма смисъл.

Всичко изглежда много просто, тъй като, на пръв поглед, няма нужда от нищо друго освен да изясним тази принципна предпоставка, след което всички да бъдем просто почтени и да се отнасяме честно едни към други. Ако всеки от нас се придържа към някакво обективно ниво на собствено познание и няма претенцията да бъде виждан(а) като нещо „по-голямо“, то по принцип проблем не би имало. В такъв случай човекът просто казва, „благодаря, ви, госпожо или господине, вие сте много ОК в това, което знаете и демонстрирате, благодаря ви за обогатяването, аз пък съм ОК в това, това и това“. Между нас няма сблъсък, няма конфликт на интереси и личности, вие сте голям(а) в това, аз пък – в онова. Отнасяме се с уважение едни към други, всички сме равни пред необятността на вселената, всички се учим, всички сме начинаещи, всички сме аматьори. Нужда от конфликт няма, всички сме ОК.

Проблемът е, че това просто е невъзможно, когато човек не е постигнал базисната степен на израстване и периметърът, обхватът му (й) се определя от фактори, които не подлежат на контрол, тъй като са скрити под нивото на съзнателното. Става дума за случаите, в които между нивата на познание и просто личностно израстване на различните участници в разговора има толкова огромно несъответствие, че за (поне) една от страните става невъзможно да се държи нормално, човешки, спокойно, с респект и достойнство, а в замяна на това всичките му (й) усилия са насочени единствено към ОМАЛОВАЖАВАНЕТО на отсрещната страна, за да стане възможен изобщо някакъв тип съизмеримост. Казано на прост човешки език, в този случай всичко се върти около това „аз/ние сега ще ти докажем, че си същото лайно като мен/нас, за да не се мислиш там за нам кво си“.

Ще ви дам конкретен пример: само преди няколко дни един от хората тук ме конфронтира с „въпрос“, който, в резюме, се състоеше от следното: „абе, ти що се уплаши от…?“ Става дума за това, че от известно време насам не засягам единствената тема, по която съответният човек се чувства компетентен и заинтересуван, което пък за него се свежда до „естественото“ обяснение, че става дума за СТРАХ. Представете си сега Мирча Кришан, който се приближава към вас и ви казва „абе, ти що се уплаши да говориш за краставицата?“

Естествено, след едно такова начало разговорът моментално става невъзможен, тъй като при него липсва основната предпоставка – взаимното уважение. Всичко тук се свежда до желанието за смаляване, омаловажаване, снемане надолу, на отсрещната страна. Реалната мотивация, разбира се, си остава невидима за носителя си, тъй като той или тя е неспособен/неспособна да види себе си отстрани, в резултат на което цялата абсурдност на ситуацията си остава недостъпна за него или нея. Той или тя продължават да ви конфронтират с все същата тема, обикновено с биволска упоритост, на която може да се противопостави само едно – напълно авторитарното орязване на правото на свободно слово. Какво свободно слово сред хора, които сами не знаят за какво всъщност разговарят?

Примерите и вариациите по тази тема са напълно необозрими и, в една или друга степен, те са почти неотделими от кажи-речи девет от десет тукашни разговора. Дали ще става дума за човек, който започва с думите „Ти, Златко, за господ ли се имаш?“ или „Господин Енев, не мислете, че ние тук тънем в калта“, или просто „Сега, това тук са пълни глупости“… Независимо от конкретния подход, ядрото отдолу винаги е едно и също – то се върти около едно ПРЕДВАРИТЕЛНО ЗАДАДЕНО ОТРИЦАНИЕ, което може да придобива най-различни форми, но целта му е винаги една и съща: да се докаже (най-често на самия/самата себе си), че онова, с което сме конфронтирани в момента, не може, просто няма как, ама моля ви се, да излиза извън сферата на нашата компетентност (в който случай би било възможно да се каже просто, „хм, интересно, не бях се замислял/а досега за този аспект на нещата, ще се опитам да помисля и да се информирам малко повече, преди да започна разговора). Тук, напротив, всичко се свежда до необходимостта от пълно отрицание, унищожение, смазване, анихилиране, на отсрещната позиция. Там, където думата имат комплексите, разумът е принуден да мълчи.

Сега, на това място е необходимо да уточня, че обичайната ми собствена реакция в такива случаи – по причини на физиология, характер и значителна собствена незрелост – е, че самият аз най-често пускам начаса в ход всички балистични ракети и приключвам разговора в течение на няколко постинга. В хода на предишните години се опитвах и да подхождам по-сдържано, да правя опити за уточнения, разяснявания и прочие, но, след множество опити, в които виждам, че единственият резултат от това е значително пилеене на време и енергия, то вече не го правя. Това, разбира се, ме лишава от възможността да открия изключенията сред тези вечно повтарящи се ситуации, тоест онези, в които действително би имало шанс за някакво изясняване и взаимно обогатяване, но, сорри, за това просто няма достатъчно време.

Приключвам дотук, тъй като темата е по същество необозрима.

(Все пак няма да пропусна да отбележа, че ако част от разговора тук действително се получи „нормално“, въпреки всички недоразумения и разминавания, то това се дължеше именно на наличието на принципна ситуация от вида „аз съм ОК, но ти също си ОК“. Никой от трима ни не се нуждае от доказване на това, че останалите „са по-зле“, в какъвто и да било смисъл. Не е нужно да сме на едно и също мнение, не е нужно да си ръкопляскаме, не е нужно да се тупаме по гърбовете и да се уверяваме взаимно, че сме нам колко велики. Всичко, от което имаме нужда, е взаимно уважение и признаване на базисния факт, че – вътре в рамките на само няколко предпоставки, като например базисна симпатия към обсъжданата тема – ние сме напълно в състояние да живеем без проблеми с взаимните си различия. Недостиг на ресурси няма, място също има за всички ни)…

- 11-08-2015|Мира

Възможно е да има друга връзка между размера на хипоталамуса и сексуалната ориентация, доколкото сексуалното поведение като всяко друго продължително поведение или рефелектира върху мозъчните структури, или е следствие от начина, по който те функционират. Искам да кажа, че причината за тези разлики може да е вторична, а не първична.

Изследвания като цитираното служат само като отправни находки. За да се потвърдят тези находки, трябва да се направи дългогодишно изследване (longitudinal study), в което да се проследи самият процес на развитие на структурите с живи участници, и то да започне от момента на половото им съзряване.

И няма как да не се запитаме, какъв е хипоталамусът на тези, които не са правили никога секс (има такива), и на бисексуалните?

Мисля, Мишел Фуко твърдеше, че ние сме изначално бисексуални същества. Аз лично съм по-склонна да споделя това виждане и мисля, че сексуалните ориентации разполагащи се в полюсите -- хетеро- или хомосексуалност -- са социални конструкти. Или са норма за цяло едно общество/култура, или са норма в една конкретна и избрана общност, която е била или е станала референтна група, тоест пример за подражание.

В един момент се достига point of no return, след която не можеш да бъдеш с мъж, ако си лесбийка, или с жена, ако си гей. Това струва ми се изисква активно отстояване на определен тип идентичност. Защото какво означава да имаш сексуална ориентация; това не включва ли постоянно да верифицираш и манифестираш своята сексуална идентичност по един или друг начин, низависимо каква е тя?

Дали ако сексуалната ориентация е биологически детерминирана, щеше да има каквато и да е нужда от сексуална революция?

Възпроизводството на поколенията не е култура, то е опосредствано от културата по отношение на начина, по който се случва, но сексът и сексуалната ориентация са обусловени социално и с това културно. Ти си това, което играеш, докато го играеш, независимо колко добре го правиш. За съжаление или за щастие – зависи.

Забележете, че почти всички жени, които са лесбийки, са били или ранни свидетели на физическо насилие, или са преживели физическо насилие от страна на мъж. А абсолютно всички гей мъже, които познавам по един или друг начин, все пак искат да имат деца и повечето искат това да се случи по естествен път. Не иска ли в крайна сметка човек просто да остане там, където се чувства желан, оценен, важен?

Биологическият деремнизъм е всъщност агресивен редукционизъм. Той свежда всичко до набор от биологически предпоставки, без да взема предвид нашите лични истории, нашето минало. Този редукционизъм ни лишава от нашата автентичност и от всичко интимно, което нито MRI, нито fMRI, нито CT, или каквато и да е друга техника, може да разкаже за вас. Авторът е прав, този биологически детерминизъм е опасен.

Нещо повече, дали става въпрос за детерминизъм наистина в случая, или за нашата неспособност да приемем колко неща зависят от нас като част от едно общество, и колко малко същевременно, бидейки обикновени простосмъртни? Трябва ли наистина да знаем, че нещо е вродено, за да го приемем?

Обективно погледнато, аргументът за биологическия детерминизъм не е валиден, защото няма достатъчно доказателства, че съществува такъв. И докато няма, няма как да се приеме. Но има нещо по-важно, и то е, че би трябвало да уважаме ненасилствените избори на другите. Цивилизоваността не се състои в това да намериш след 100 години рисърч дали хомосексуалността е биологически предопределна, а в това да оставиш другия да изпита наслада от начина си на живота, ако с този начин на живот не застрашава правата на другите.

- 11-08-2015|Златко

Лично за мен – изключително ценни (и в по-голямата си част непознати досега) наблюдения, информации и размишления. Благодаря, Мира!

- 14-08-2015|димитър стоянов

Защо Златко, считате, че расата не съществувала-все пак има анатомични и генетични белези, доказващи обратното? Или приемате желаното от вас, мултикултуристите-хомогенизиранe на различните етноси и раси -за действителност!? Всъщност към края на шейсетте години научно изследване определя хомосексуализмът като психично заболяване, но след това повече ПРОУЧВАНИЯ ПО ВЪПРОСЪТ НЕ СА ПРОВЕДЕНИ, и ЕДИНСТВЕНИЯТ ИЗТОЧНИК НА ИНФОРМАЦИЯ ЗА ТОВА ЯВЛЕНИЕ СА ДОКЛАДИТЕ НА ГЕЙ АКТИВИСТИТЕ! Дори да допуснем, че наистина хомосексуализмът се предава генетично, ТОВА НЕ Е ГАРАНЦИЯ, ЧЕ Е НЕЩО НОРМАЛНО-ВСЕ ПАК ГЕНЕТИЧНО СЕ ПРЕДАВАТ И ПСИХИЧНИ ЗАБОЛЯВАНИЯ КАТО ШИЗОФРЕНИЯТА, НО ТОВА НЕ ГИ ПРАВИ НЕЩО НОРМАЛНО! Има и психични заболявания, КОИТО НЕ МОГАТ ДА СЕ ЛЕКУВАТ, а някои лекари като руснакът ЯН ГОТЛАНД МОГАТ ДА ЛЕКУВАТ ТАЗИ ТАКА НАРЕЧЕНА „СЕКСУАЛНА ОРИЕНТАЦИЯ“! За так нареченият „Животински Хомосексуализъм“-причини

- 14-08-2015|Златко

Малко по-скромничко, ако обичате, господин Стоянов! „Познанията“, с които смятате, че разполагате, са повече от остарели, а увереността, с която ги поднасяте тук – детински-комична. (Предполагам, че сте на доста напреднала възраст, което най-вероятно потвърждава за пореден път правилото, че с напредването на годините човек малко по малко започва да се завръща към детството).

Шестдесетте години бяха преди петдесет години! Може ли да бъде израз на нещо друго освен пълна, тъмна и безпросветна наивност, едно твърдение от рода на:

Всъщност към края на шейсетте години научно изследване определя хомосексуализмът като психично заболяване, но след това повече ПРОУЧВАНИЯ ПО ВЪПРОСЪТ НЕ СА ПРОВЕДЕНИ, и ЕДИНСТВЕНИЯТ ИЗТОЧНИК НА ИНФОРМАЦИЯ ЗА ТОВА ЯВЛЕНИЕ СА ДОКЛАДИТЕ НА ГЕЙ АКТИВИСТИТЕ!

Ако имате желание да попълните малко познанията си, прочетете моля следния популярно-просветителски текст, в който се представя процеса на постепенно възприемане в САЩ на хомосексуалността като нещо нормално. А още по-добре, започнете да четете един след друг текстовете, посочени във винетката в началото на този текст. Кой знае, може пък и да не сте чак толкова непоправимо остарял човек…

Как хомосексуалността е станала нещо нормално – Дейвид Розен

- 14-08-2015|Златко

А що се отнася до този тук въпрос,

Защо Златко, считате, че расата не съществувала…

То трябва да ви препратя обратно към съответните коментари, с препоръка за малко по-внимателен прочит. Кой тук – или където и да било другаде – е твърдял, че расата не съществува? Въпросът е далеч по-сложен, става дума за това доколко безспорните външно-телесни и културни различия между отделните населения на планетата могат да бъдат определени като „расови“, или по-скоро трябва да се говори за „етнически“ такива, има ли такова нещо като расови предразположения към определени болести и така нататък. Това са въпроси, по които се спори много в учените среди, нашето тук ниво не е такова. Достатъчно е просто да поразклатим малко училищните представи за „монголоидна“, „европеидна“ и прочие раси, които са си директно наследство от мрачни времена.

- 14-08-2015|Броди

В ситуация от висок стил речевите прояви задължително се определят от положения ѝ в началото статут. Сегашната дискусия набра много висока скорост по вертикала на спиралата, подразбира се човешкото развитие. Не вярвам да са се задъхали участниците, по-скоро не виждат съответстващи им опоненти. Споделям откровено: 1971г., седмици преди уволнението ни, цялото подделение ни изпръткаха на кино. Гледахме „Детективът“ с Франк Синатра. За първи път чухме от екрана откровен разговор за хомосексуализма. И странно, на излизане не се чуха думи на подбив, подмятания и пр., а сме артилерийски дивизион тъкмо от черните бойни части и в речевите си излияния нямахме прегради. Явно сериозното отношение на изпълнителите спрямо темата ни бяха респектирали. По-късно в студийното кино преповтарях

филмите на Пиер Паоло Пазолини. Нека тукашните участници ги чуя с коментар на първия роман на тази тема у нас –“Изобретателят“ на Борис

Шивачев, а ако са в час, нека поразсъждават върху „Жертвоприношение“ на Димчо Дебелянов. Нека включим в ситуацията в началото на 30-те години на ХХ век с изсилванията в родната ни книжнина за измислени леви уклони, а Борис Шивачев се задълбава тъкмо в този хлъзгав терен. Ще бъда свръхдоволен, ако Златко Енев публикува от Джулиан Барнс „Папагалът на Флобер“ тъкмо онези места, където е споменато за сексуалната ориентация на този ненадминат писател, а обикновените читатели след този прочит вече имат и друго наум за „Мадам Бовари, това съм аз“. Прочетох с най-голямо внимание спомените или дневниците на Андре

Жид, където бъдещият нобелист е повече от откровен в размишленията си за педерастията и личния му опит. Четох и спомени за Саркис Ховсепи Параджанян(известен при социализма като Сергей Параджанов) от тюрмата, където е натикан имемнно заради хомосексуализъм, поне според съда. В коментарите неведнъж се споменава за авторететни изследвания по темата. На първия им конгрес на хора с различна ориентация много от ораторите подчертаваха изрично, че не са вече обект за иследване от психиатрията, а са си съвсем нормални хора. Ако се подходи индуктивно, у нас още от фолклора има податки:“Женски Никола отишъл на събора, видели го момите, заскубали косите и гол го смъкнали в тревата…“, Христо Ботев е категоричен:“Дърво ли поп ли, туй не зная, казват, че на баните си го опопил“, Любен Каравелов в доста свои статии заема подчертано негативна позиция…П.П. Все пак тази дискусия ме връща на изходно начало с илюстрация на една крилата мисъл, че“Това, което е общоизвестно, е най-неясно“. Петимен ще съм да изслушам всички от участниците да доразвият тезите си, но задължително с богат илюстративен материал. Дошли сме на тясната пътечка, няма повод да клинчим…

- 14-08-2015|Мира

Няма авторитетно научно изследване, което да потвърждава (а не просто да твърди), че хомосексуалността е заболяване:) Както и няма научно изследване, което да потвърждава (а не просто да твърди), че мързелът (каквото и някой да разбира под това) е заболяване, но това не е попречило за съществуването на диагнозата „мързел“ и за вкарването на хора, диагностицирани с „мързел“ в клиники до 19-ти век.

През 80-те години, най-авторитетният наръчник DSM премахва диагнозата „хомосексуализъм“, именно защото няма научни доказателства за такава, но пък ревизирания DSM III, пак през 80-те, въвежда диагнозата „егодистонична хомосексуалност“, което, дами и господа, ще рече да си гей, но да не изпитваш удоволствие от това.

Е, как да изпитваш удоволствие от каквото и да е, ако си заобиколен от побъркани от невежество хора, някои от които в бели престилки, които твърдят, че си луд от своите авторитетни позиции?! По-късно и тази диагноза е отменена разбира се.

Да благодарим за напредъка на психологията, макар и доста скромен, обикновено силно надценен и все по-карнавален (Защо някои хора могат да бъдат тласнати да мислят, че са обичали аспержи в детството си, макар че да не са обичали аспержи в детството си? Нима не сте се питали? Цитирам отправния въпрос на реално изследване.) и преследващ бързо усвояване на фондове, иначе психиатрията щеше да остане същата коварна наука с почти нулева етика, въпреки че все още си остава просто средство за прочистване и облекчаване на обществото, което не предлага дългосрочна помощ за страдащите и това е също огромен етичен проблем.

- 15-08-2015|димитър стоянов

Искам да ви попитам нещо-къде мога да намеря вашата бележката под линията в коментарът на Non blonde?

- 15-08-2015|Златко

Това е бележка номер три долу под текста. Ето тук съдържанието ѝ:

В българския език думата „педерастия“ се е наложила най-вече като название на хомосексуална любов между мъже. На английски означава единствено и само сексуална връзка между зрял мъж и юноша и разбира се авторът на статията я използва единствено и само в този смисъл. Бел. пр.

- 16-08-2015|Валентин

Смятам, че в горната престрелка между Златко и Веско става въпрос най-вече за някакво неразбирателство между двамата. Да, расата има своите социокултурни измерения, това е вярно, но изначало тя е биологичен феномен. Едно чернокожо дете, родено и израснало сред бели, няма да стане бяло, но ще копира техния модел на поведение. В този смисъл това съждение: „Отговорът, до който стигат както биолозите, така и социалните учени е, че расата е не биологическо, а социално-конструирано понятие“ е или лош превод, или недобре изказана мисъл, тъй като човек би останал с впечатление, че авторът просто отрича някои биологични закономерности. Колкото до хомосексуализма – да, той е набор и от биологични, и от социални фактори. Кое е определящото – не бих се наел да коментирам.

Подклаждането на открито анти-хомосексуални настроения в Полша

Автор(и): Роберт Биедрон, Ян-Александър Карон

От 2014 насам открито-хомосексуалният Роберт Биедрон е кмет

на северния полски град Слупск.

©Michal Fludra/NurPhoto/Getty Images

Роберт Биедрон е открито хомосексуален човек и един от най-популярните политици в Полша. В интервю пред немския седмичник Die Zeit той предупреждава срещу подкопаването на демокрацията и стигматизацията на малцинствата.

Цайт онлайн: Господин Биедрон, социологическите изследвания постоянно ви показват като един от най-популярните политици в Полша. 91 процента от хората в града ви подкрепят вашата политика. И това в католическа Полша, като открито хомосексуален човек! Как така?

Биедрон: Не искам да се потупвам по рамото сам, но вярвам, че показвам как политика може да се прави и по други начини в сравнение с досега. Много ми хареса когато Хилари Клинтън каза, че ще прави политика, при която никой няма да бъде изоставен. Опитвам се да правя същото в моя град.

И как изглежда една подобна градска политика?

Това са малки, но действени стъпки: например не изкореняваме повече дървета, защото хората страдат от грозната градска гледка. Вместо широки улици, предназначени за автомобили, решихме да строим велосипедни алеи. Вече не транспортираме вода от други региони, а повишаваме качеството на собствената си питейна вода. Вярвам, че по такъв начин може да се постигне над-партийно съгласие.

Преди известно време казахте, че човек трябва да покаже среден пръст на правителството. Какво искахте да кажете с това?

Призовавам съгражданите си да се противопоставят на хомофобията. Правителството се опитва систематично да унижава и сплашва LGTBQ-общността в Полша. Нашата реакция против всичко това трябва да бъде смела.

Промени ли се общественият климат към хомосексуалните мъже и лесбийките откак Партията за ред и справедливост (PiS) дойде преди 17 месеца на власт?

Да, PiS целенасочено подклажда един хомофобен климат. Правителството си играе преднамерено със стереотипи и обществени образи на врагове. Това може да са бежанци, но също и хомосексуални хора.

Имате ли конкретни примери за това?

Сред управляващите кръгове има списъци на университетски преподаватели, които се занимават с джендър-теории и науки за сексуалната ориентация [Queer Studies]. Те са подложени на наблюдение. Такива действия само още повече изострят вече съществуващите враждебности.

Как може да се промени това?

Много неща започват още в сферата на правораздаването. В Полша няма право на узаконено [хомосексуално] съжителство; няма параграф в наказателния кодекс, който да защитава индивидите от хомо- и трансфобни престъпления, няма и антидискриминационно право. Освен това ни е необходимо законодателство, което да санкционира посланията на омразата. Всичко това е нещо отдавна нормално в Германия, а у нас липсва. Полша е един вид открит музей, в който може да се наблюдава как по-рано е изглеждала хомофобията в Европа,

По какъв начин правителството подклажда хомофобията?

От една страна има публични обиди, а това насърчава низостта и подлостта. Например народната представителка на PiS Кристина Павлович каза, че хомосексуалните хора са обществено безполезни. Освен това е налице целенасочена реторична борба срещу организации, които се застъпват за защита на малцинствата. Един от обичайните аргументи против тях е, че те били финансирани и управлявани от чужбина, например от Германия.

Офисът ви е бил нацапан, самият вие сте нападан многократно. Какво се случва с човек след такива неща?

Днес не се чувствам сплашен – и си мисля: сега трябва още повече [работа]. Но моята ситуация не е типична: като кмет аз имам повече независимост, поддържам контакт с повече хора. Но разбира се не мога да изключа възможността да се срещна с неправилни хора нощно време на улицата. Във верните на режима медии се разпространяват фалшиви съобщения за мен, което само увеличава яростта на тези или онези.

Като оставим настрана опитите за сплашване срещу хомосексуални хора – как промени PiS страната за година и половина?

PiS има мнозинство в парламента, тя съставя правителството и държи под контрола си много институции. Целта си – да създаде една националистическа Полша – партията преследва много решително. Има паралели с държавното преустройство в Унгария, което се вижда и от договореностите между Вишеградските страни [Словакия, Чехия, Полша и Унгария, Бел. пр.]. PiS се опитва да разклати основните елементи на демокрацията. Планът е да се създаде фасадна демокрация, която в действителност се управлява авторитарно.

От друга страна обаче се увеличава и парламентарната съпротива. Как оценявате състоянието на полската опозиция?

Имам чувството, че парламентарната опозиция се намира в състояние на шокова вцепененост. Мисля, че Доналд Туск и неговата Гражданска платформа (PO) са изхождали от убеждението, че е нужно само да се дават на хората нови автомагистрали, летища и стадиони, изградени със средства от ЕС – след което всички те ще станат европейци и ще започнат да ценят неща като човешките права, демокрацията и върховенството на закона. Днес започва да става ясно, че стадионите и автомагистралите са изградени, но хората не са си изградили непременно и едно по-добро разбиране за демокрацията.

И все пак има спонтанни инициативи за съпротива. Например Комитетът за защита на демокрацията (KOD) събира седмица след седмица хиляди хора за протестни маршове.

Не е случайно това, че начело на KOD се намира не професионален политик, а информатикът Мачей Кийовски. Това убедително показва кризата на полските политически партии. Хората не се чувстват адекватно представени в парламента. Те не вярват, че членовете на полския Сейм представят техните интереси.

В немските медии често се пише, че демокрацията в Полша загива, откак PiS е на власт. Споделяте ли това гледище?

Не. Демокрацията е жива. PiS се опитва да лиши от съдържание институционалната демокрация. Всички фундаменти на демокрацията, които сме изграждали в течение на последните 25 години, се разграждат последователно. Но за щастие има много хора, които обич-ат демокрацията и не се страхуват да я защитават.

Интервюто води Ян-Александър Карон

Роберт Биедрон е открито хомосексуален човек и един от най-популярните политици в Полша. Следвал е политически науки в универстетите в Олщин и Виена. През 2005 е избран в полския Сейм от прогресивната партия Ruch Palikota. От 2014 е кмет на северния полски град Слупск. В същата година е избран от седмичното списание Polityka за „Народен представител на годината“. Живее в Слупск заедно с партньора си Кристоф Шмишек, който е юрист.

Защо авторитарните водачи се страхуват от LGBT-правата?

Автор(и): Маша Гисън

26 юни 2017 беше за мен лична годишнина: една година преди това бях написала статия, в която настоявах да се остави настрана идеята за тръмпово-руска конспирация (да, тази идея беше при нас още преди година), в името на много по-важната задача да си представим какво друго би могло да ни донесе президентството на Тръмп. Писах, че Тръмп би могъл да разпали война у дома и, макар и да е трудно да се предвиди мишената, „очакването ми е тя да бъде LGBT-общността, тъй като нейното приемане е най-ясната и драстична социална промяна в Америка през последното десетилетие, така че една анти-гей кампания би могла да впрегне в работа желанието за завръщане към едно време, в което избирателите на Тръмп са се чувствали удобно“. Това беше мисловно упражнение; даже и в момента, в който предлагах аргумент, който смятах за логичен, аз не можех да повярвам на собствените си думи. Но в сряда тази седмица, една година след като направих онази прогноза, президентът Тръмп обяви, чрез туийт, че на трансджендър-хората няма да се позволява повече да служат в армията на САЩ – преобръщане на една политика, което би могло директно и незабавно да засегне хиляди хора.

Много коментатори незабавно обявиха този ход за тактическа маневра, за опит да се отвлече вниманието от историята за руската конспирация, битката около реформата на здравната система или всяко друго нещо, което те считат за по-важно от заявлението на президента, че група американци са граждани от втора ръка. Това е не само груба обида срещу трансджендър-хората, но и базисна неспособност да се разбере емоционалната логика на тръмпизма. Това е логика, която Тръмп споделя с повечето съвременни „силовици“ и именно тази логика прави атаката му срещу LGBT-правата толкова предсказуема, дори и в момента, в който той буквално уви флага с дъгата около тялото си миналата година.

Тръмп беше избран въз основа на обещанието да ни върне към едно мечтано минало – време, което вече не си спомняме, защото то всъщност не е съществувало никога, но пък е такова, в което Америка е онзи вид величие, което Тръмп обеща да възстанови. Тръмп споделя този вид носталгия с Владимир Путин, който прекара последните пет години в приказки за руските „традиционни ценности“, а също и с унгарския президент Виктор Орбан, който предупреждава LGBT-хората да не ставали „провокативни“, както и с множество европейски популисти, които обещават завръщане към някакво митично „традиционно“ минало.

С няколко изключения, страните, които станаха по-малко демократични през последните години, направиха от въпроса за LGBT-правата бойна тема. Москва забрани прайд-парадите и „пропагандата на нетрадиционни сексуални връзки“, докато Чечения – в технически смисъл регион от Русия – предприе кампания за прочистване на „обратните“. В Будапеща прайд-маршът се е превърнал в ежегоден парад на опозицията: много, ако ли не и всички участници в него са хетеросексуални хора, които използват деня, за да излязат и демонстрират срещу правителството на Орбан. В Турция на Реджеп Ердоган за разпръскване на истанбулския прайд-парад бяха използвани водни помпи. Индия на [президента] Нарендра Моди рекриминализира хомосексуалността (мака че правата на трансджендър-хората бяха запазени). В Египет, където гей-хората получиха нови права през краткия период на демокрация след революцията от 2011, днес, под диктатурата на Абдел Фатах ел-Сиси те отново са подложени на постоянен тормоз и наблюдение, а стотици от тях са арестувани.

Израел на Бенямин Нетаняху е показателно изключение от това правило: правителството шумно рекламира позицията си по въпроса за LGBT-правата именно за да затвърди инак опърпаните си демократични акредитиви – тактика, която писателката Сара Шулман нарича „пране в розово“. С други думи, правата на „обратните“ са всичко друго, но не и нещо второстепенно: те са граница, понякога границаТА в глобалния поврат към авторитаризъм.

Апелът на авторитаризма се състои в обещанието за радикално опростяване, за липса на избор. Във въображаемото минало на Тръмп всеки човек има точно определено място и сигурно определено бъдеще, всички и всичко е точно така, както е изглеждало, а правителството се управлява от един човек, който раздава заповеди, които не могат да бъдат поставяни под въпрос. Самото съществуване на обратни хора – и особено на трансджендър хора – е вече предизвикателство към тази визия. Транс-хората усложняват нещата, те поставят бъдещето под въпрос като оформят свое собствено такова, добавят пластове на интерпретация към външния вид на нещата и отправят предизвикателства към логиката, според която един човек трябва да постановява съдбата на хората и страната.

Човек може да се надсмива над предпоставките, върху които се гради руската забрана върху „хомосексуалната пропаганда“ – сякаш излагането на показ на „обратността“, или дори само подобието на дъга (правени са и такива твърдения) би могло да направи от хетеросексуална личност хомосексуална. В същото време в Русия обраните хора предоставят на правителството идеален обект на пропаганда, тъй като самата идея за тях служи като удобно обобщение за цялата епоха на либерализация, която днес бива премълчавана. Преди колапса на Съветския съюз през 1991 обратността беше немислима. След него тя стана възможна заедно с много други неща: светът стана сложен, изпълнен с различни възможности и несигурности. Освен това той стан апо-плашещ – именно защото вече нищо не беше сигурно.

Този страх прекосява всички географски граници: той се чувства по един и същи начин в страни, които никога преди това не са били комунистически, но и в общества, които никога не са били видимо затворени. Ускорената загуба на икономическа сигурност, изчезването на дългогодишни кариери, засилващото се усещане за свят, който се трансформира чрез движенията на хора през различни граници – всички тези неща се случват в едно и също време заедно с увеличаващата се видимост на LGBT-хората. В Америка също гледката на някоя обратна личност може да пробуди страха пред промените.

Кампанията на Тръмп се базираше на думата „отново“, на обещанията „да се върне обратно“ усещането за сигурност и по-прости времена. Когато обещаваше да изгради стена или да се бори по-усилено срещу най-различни несъществуващи вълни от престъпност (градска, имигрантска), той обещаваше да предпазва американците от странното, непознатото, непредсказуемото. Тук също „обратните“ могат да послужат като удобен символ. Изпращайки туийта, в който съобщава, че е решил да забрани на трансджендър-хората да участват в армията, Тръмп показва, че е именно авторитарният водач, който те са избрали: той може да контролира хората като издаде заповед. И тази заповед противопоставя военните – символът на американската сигурност – на трансджендър-хората, които карата толкова много американци да се чувстват неспокойни.

Да се гледа към човек, който олицетворява избора – възможността да бъдем или да станем различни – може да бъде като поглед в някаква бездна от несигурност. В този смисъл, наблюдаването на прайд-парад или на транс-личност може да накара някой хетерогенен човек да се почувства много обратен: то демонстрира възможности, то прави света да изглежда плашещ. То говори за модерната трудност, описана от социалния психолог Ерих Фром в книгата му за възхода на нацизма, Бягство от свободата: възможността човек да изобрети самия себе си. Човек вече не е роден като търговец или селянин, мъж или жена. Тази свобода може да се изживява като непоносимо бреме. Не е за учудване, че най-известното в Америка анти-трансджендър законодателно постановление – издадената в Северна Каролина забрана за използване на обществени тоалетни – се фокусира върху свидетелството за раждане като най-важен документ. Постановявайки, че хората трябва да ползват обществени тоалетни, отговарящи на пола, записан в свидетелството им за раждане, законът създаде ситуация, при която хора, които изглеждат, държат се като, миришат като – които идентифицират себе си и живеят като – жени, трябва да ползват мъжки тоалетни, и обратно – но по същество той постановяваше, че човешката позиция в света е определена по рождение.

В хода на последния половин век американското LGBT-движение се поддаде на вярването, че идентичността на даден човек вече присъства при раждането му/ѝ. „Роден такъв/такава“ беше мантрата, която направи възможно постигането на много от политическите победи и голяма част от културното приемане на LGBT-хората, ако и да изтласка извън обсега на полезрение изживения от множество обратни хора житейски опит на собствен избор. Но няма такова количество уверения, че LGBT-хората „просто не могат другояче“, което да смекчи безпокойството, предизвиквано от гледката на хора, сменящи половите си [джендър] роли. Това е видът безпокойство, към който се обръщаше Тръмп като кандидат – и към което се обръща отново, с очевидното обещание да прочисти трансджендър-хората, които са вече на служба в армията. Това не е просто опит за отвличане на вниманието: това е самата същност на тръмпизма.

Маша Гисън е руска и американска журналистка, авторка, преводачка и активистка. Тя е открита и директна критичка на руския президент Владимир Путин, както и на американския президент Доналд Тръмп.

Коментари (2)

- 06-08-2017|сухи

Дайте ни права, защото… „демокрацията“ е еди какво си. Но всички „права“ са извоюват, те не се дават. Освен това дълбоко неправилното, че „избор“ имали само обратните?! Че носели безпокойство – безпокойството е същностен признак на човешката природа, и не е полово детерминирано. Съмнителни са и други „изводи“ на авторката.

- 06-08-2017|Гост

Сухи, в какъв смисъл „извоюват“? Как според Вас се воюва при демокрацията? С пушки, с барикади, или може би с целенасочени политически „мокри дела“ (т.е. „убийства“ на руския криминален жаргон), или заплахи за тях? Не бъркайте борбата на гражданина за права с борбата на комунистите за власт (нали точно властта „не се дава, а се взема“ по думите на „професионалните революционери“). Демокрацията е състояние, при което можеш да се бориш „сух“, т.е. без да убиваш, а само като кажеш нещо, напр. като си поискаш правата.

Глобалната реакция срещу гей-правата

Автор(и): Омар Енкарнасион

Как хомофобията се превърна в политически инструмент

Никоя революция, достойна за споменаване, не идва без ответна реакция. Борбата за гей-права – широко разглеждана като „най-бързото от всички движения за граждански права„(за много кратък период от време 20 различни страни признаха еднополовия брак, а други 15 разрешават днес еднополови съжителства) – не е изключение от това правило. Дивата стрелба от миналия юни в нощния гей-клуб „Пулс“ в Орландо, Флорида, извършена от терорист, който преди това беше изразил омразата си към LGBZ-общността, беше най-смъртоносната атака, извършвана някога срещу гей-общността в САЩ и е поредно указание за злобата на тази ответна реакция. Но това е само отделен инцидент. През последните години може да се говори за глобална реакция срещу гей-правата, която преминава от Съединените щати през множество части на глобалния Юг, до Русия и други части от посткомунистическия свят.

Съпротивата срещу гей-правата идва в два различни вида и отразява онова, което Центърът за социологически изследвания Пю нарича „глобалното разделение по въпроса за хомосексуалността„. В Западна Европа и Америка, тоест местата, където се намират най-напредналите демократични общества и най-големите, най-вещи движения за гей-права, реакцията добива формата на контрареволюция, чиято цел е да сплаши гей-общностите и да отмени придобивките при гей-правата. В Африка, Близкия Изток и голяма част от посткомунистическия свят, тоест онези части от земното кълбо, където демокрацията, гражданското общество и човешките права или са сравнително слабо представени, или са в процес на утвърждаване, реакцията се състои от „превантивен удар“, чиято цел е да се спре движението за гей-права, преди да си е спечелило по-широка база. Това включва прокарване на закони, които криминализират или ре-криминализират хомосексуалността и забраняват подкрепата ѝ. И двата вида закони служат обаче за разпалване на анти-гей насилие и дискриминация, а чрез това разкриват политическото (тоест не толкова културно) естество на тази реакция.

Контрареволюционна политика

В Европа от последните десетина години имаше масивни протести срещу еднополовия брак, особено в страните с католически мнозинства. През май 2005 около 500,000 анти-гей протестиращи излязоха по улиците на Мадрид, за да протестират срещу испанския закон за еднополов брак. Разбира се, те се противопоставяха срещу разширяването на понятието за брак, така че да обхваща хомосексуални двойки, но онова, което ги мобилизираше истински, беше фактът, че испанският закон за еднополовите бракове беше първият в света, който поставяше еднополовите двойки на еднаква законова база с хетеросексуалните: позволяваха се гей-осиновявания и достъп до репродуктивни технологии като оплодяване ин витро. В хода на 2013 френският закон за „брак за всекиго“, който разшири още повече закона за еднополовите съжителства (дотогава отдаващ на гей-двойките повечето от предимствата на брака), накара повече от един милион души да излязат по улиците на Париж, за да се му се противопоставят. В по-голямата си част протестите бяха мирни, но поне при една демонстрация от май 2013 се стигна до насилие, което накара полицията да употреби сълзотворен газ и палки, за да разпръсне демонстрантите.

В Латинска Америка реакцията срещу гей-правата се чувства най-силно в Бразилия, където Върховният съд узакони гей-брака през 2011. Оттогава насам бразилските законодатели отвърнаха с множество анти-гей проектозакони, които изискват предефинирането на понятието за семейство така, че да изключва хомосексуални двойки, установяване на национален ден за „хетеросексуална гордост“ и забрана на „християно-фобията“, тоест опозоряването на християнски символи. Тази забрана е насочена срещу провокативните изображения, в които се смесват религиозни символи и сексуалност – нещо типично за бразилските гей-паради. Макар че тези проектозакони нямат много шансове да се превърнат в реално законодателство (съвместимостта им с конституцията е съмнителна), те все пак допринасят за усилването на хомофобната култура, която стои в основата на масивния бразилски проблем с убийства на гейове. Според Group Gay da Bahia, най-старата и най-уважавана бразилска организация за гей-права, от средата на 1980-те, когато Бразилия стана пълна демокрация, в страната са били убити повече от 3,000 LGBT-хора. Бразилските гей-активисти наричат тази масивна вълна от убийства „Хомокост“.

Но най-силната обратна реакция срещу гей-правата се открива в Съединените щати. Тук могат да бъдат разграничени три различни вълни. Първата започна непосредствено след възхода на движението за гей-свободи от 1970-те и се изразяваше най-вече под формата на морална паника. Най-драматичното ѝ изражение може да се открие в кампанията „Спасете децата“ на кънтри певицата Анита Брайънт, която успя да отмени едно антидискриминационно съдебно разпореждане от Дейд каунти, Флорида, чрез представяне на хомосексуалните хора като педофили. Една втора реакционна вълна се получи през късните 1990. Между 1998 и 2012 около 30 американски щати прокараха конституционни забрани върху еднополовия брак. Далеч най-жестоката и най-унизителна от всички тези забрани на щатско ниво беше т. нар. Предложение 8 [Proposition 8], което през 2008 отмени калифорнийския закон за еднополови бракове. Сред многото други тактики, привържениците на това предложение сравняваха борбата срещу гей-брака с „битката срещу Адолф Хитлер“ и насърчаваха калифорнийците „да не гледат безучастно и не приемат онова, което се случи в Германия“. И, за да добави обида към вредата, Предложение 8 постави в неясно законово положение хилядите вече сключени еднополови бракове.

Една трета вълна се получи през 2013 в отговор на решението на Върховния съд на САЩ да отмени Акта за защита на брака (DOMA) – един закон от 1997, който забраняваше на федералното правителство да признава еднополовите бракове. Последва буквална цунами-вълна от проектозакони, предназначени да подкопаят гей-правата: предложени бяха 254 анти-гей проектозакони, 20 от които действително бяха прокарани. Само през първата половина от 2016 бяха въведени 87 проектозакони, които на теория биха могли да ограничат LGBT-правата – огромно повишение в сравнение с предишните години. Мнозинството от тези закони бяха оправдавани като мерки за защита на религиозната свобода. Прокарването на закони от този вид се увеличаваше с поне 50 процента годишно между 2013 и 2015. А освен това се появиха и така наречените „тоалетни закони“, като например онзи от Северна Каролина, които, преди да бъдат отменени, изискваха трансджендър-хората да ползват обществените тоалетни според пола, който е записан в свидетелството им за раждане.

Превантивни удари

През 2009 правителството на Уганда дебатира най-позорното в света анти-гей законодателство, т. нар. Анти-хомосексуален акт, известен по-добре под името „закон-убий-гейовете“. Привидно опитвайки се да попречи на чужденци „да идват в Уганда и харчат милиони долари, за да набират деца за целите на хомосексуалността“, законът настояваше за смъртно наказание за хората, които са извършили „престъплението на хомосексуалността“ и затвор до седем години за семейни членове и приятели на хомосексуални, които не са информирали властите. Западното осъждане и заплахите за икономически санкции принудиха Уганда да оттегли закона. Но в по-голямата си част това беше пирова победа. Проектозаконът беше утвърден като закон през 2014, при замяна на смъртното наказание с доживотен затвор. И макар че все още трябва да встъпи в сила, поради намесата на Върховния съд на Уганда, законът вече доведе до множество подобни закони из цяла Африка, включително в Гамбия, Либерия и Нигерия.

„Законът против гей-пропагандата“ от Русия, прокаран през 2013, също си спечели позорна слава по целия свят. Той наказва със затвор и глоби всеки човек, който популяризира хомосексуалността. При това формулировката му е толкова широка, че на практика той поставя извън закона неща като гей-парадите, публичните изяви на любов и привързаност от еднополови двойки, гей-вестници и списания, литература, телевизионни предавания и филми с гей-тематика, символи на LGBT-общността като например знамето с цветовете на дъгата. Дори и признаването на хомосексуалност (освен ако е направено с цел тя да бъде отречена), може да се счита за противозаконно. Подобни законодателства бяха прокарани или се намират в процес на прокарване, в Литва, Молдова и Украйна.

Картината е дори още по-мрачна в Централна Азия и Близкия Изток, където тази реакция се разгръща под формата на противна вълна от анти-гей насилие. От март насам повече от 100 гей- и бисексуални мъже са били измъчвани, изпратени в лагери и убитив полуавтономната Руска република Чечения. В продължение вече на няколко години светът се ужасява от неописуемите актове на насилие на Ислямска държава (ИДИЛ), която обезглавява и хвърля от покривите на сгради гей-хора по териториите, които контролира, като например някои части от Ирак. През 2014 в южен Иран двама гей-мъже бяха обесени като част от вълната от екзекуции поради „неморалност“. През същата година седем мъже бяха арестувани в Египет, след като ся бяха появили във видеоклип по Ютюб, показващ как двама мъже си разменят брачни пръстени. Клипът беше описан като „първият гей-брак в Египет“. Според доклад на Human Rights Watch, арестите са част от по-широка кампания на египетското правителство, с цел да се „арестуват и редовно измъчват мъже, заподозрени в хомосексуално поведение“.

Обяснения за реакцията

Какво причинява тази глобална реакция срещу гей-правата е по-малко ясно, тъй като общественото приемане на хомосексуалността в повечето страни още никога не е било толкова високо. Едно популярно социологическо обяснение е, че увеличаващата се видимост прави LGBT-хората по-лесна мишена за различни анти-гей активисти. Сузана Уолтър, авторка на Цялата тази ярост: история на гей-видимостта в Америка, изтъква именно това обяснение, твърдейки, че образите на гейове са станали нещо обичайно в американските медии през 1990-те, а това от своя страна е довело до увеличено насилие срещу LGBT-хората. Макар че тази видимост има положителен ефект и води до по-голямо приемане на гей-общността, нормализацията възбужда твърдите противници на гей-правата. Както казва пред Ню Йорк Таймс Марк Поток, старши сътрудник на Центъра за изследване на бедността в [американския] Юг, „Докато по-голямата част от обществото става по-толерантна към LGBT-хората, някои от техните опоненти стават още по-радикални“.

Друго популярно обяснение е продължаващата сила на хомофобията, която произтича от културния хетеросексизъм, „запечатан“ в повечето религии. Публичните допитвания показват, че общественото приемане на хомосексуалността е тясно свързано с нивата на социално и икономическо развитие, както и степените на религиозност. Колкото по-висока е религиозността, толкова по-ниска е степента на приемане на хомосексуалността – и обратно. Данните от допитванията показват освен това, че сред основните религиозни групи мюсюлманите са най-малко склонни да приемат хомосексуалността и гей-правата, следвани от протестантите-евангелисти, католиците и мейнстриймните [обикновени] протестанти. Такива данни могат да обяснят защо реакцията срещу гей-правата е най-яростна в най-религиозните части от света, като страните от Африка и Близкия Изток, а сред западните страни по-силно изразена в такива с евангелистки населения, като Съединените щати и Бразилия, в сравнение с католическите като Аржентина, Ирландия и Испания.

Значително по-малко видими, а следователно и разбирани, са политическите корени на анти-гей реакцията. Открито приветствайки анти-гей насилието и крайно хомофобното законодателство, множество авторитарни режими по целия свят вършат същото, което са вършили подобни режими в хода на вековете срещу различни други групи (евреи, еретици и етнически малцинства) – те набелязват като изкупителни жертви социално презираните малцинства с цел да консолидират собствената си власт, да оправдаят потиснически политики и да отвлекат общественото мнение от други въпроси.

Правителствата на Египет и Иран например използват анти-гей насилието по начин, който е удивително подобен на онзи, използван от терористически организации (ИДИЛ). При обезглавяванията и обесванията на гей-хора става дума колкото за наказване на отделни индивиди, толкова и за сплашване на дадена общност или цяла група хора. „Войната срещу гейовете“ в Русия е по-скоро отражение на желанието на президента Владимир Путин да потисне гражданските и политически свободи, отколкото израз на някаква вътрешно присъща хомофобия на руската култура. Преди възхода на Путин Русия вече беше декриминализирала хомосексуалността незабавно след падането на комунизма.

Макар че хомофобията в Африка често се разглежда като „древна омраза“, нейната история е удивително кратка. Едно изследване на Human Rights Watch показва, че приблизително половината от останалите по света закони „против содомията“ са остатъци от британското колониално управление. След постигането на независимост постколониалните водачи на африканските страни запазват законите против содомията най-вече по причини от политическо естество. Водачи като Роберт Мугабе от Зимбабве откриват, че могат да постигнат политически изгоди чрез осъждането на хомосексуалността като „западна перверзия“. Пък и не всички африкански страни дискриминират хомосексуалните хора. Южноафриканската конституция след апартейда е първата в света, която отменя анти-гей дискриминацията, а през 2006 тя става първата не-западна страна, която узаконява гей-браковете.

Политиците на Запад, но особено в Съединените щати, също са открили, че експлоатирането на враждебността против хомосексуалността може да донесе политически изгоди, особено по изборно време. Кандидатът за президент от 1992 Пат Бюканън разпали делегатите на Националната конвенция на Републиканската партия със своята огнена реч за „културна война“, в която предупреждаваше, че „дневният ред на Клинтън и Клинтън“ (тоест Бил и Хилари) ще доведе до „хомосексуални права“ в Съединените щати. Карл Роув, архитектът на кампанията за преизбиране на Джордж У. Буш от 2004, направи допитвания по въпроса за гей-браковете във възможно най-много щати, с цел да се мобилизират така наречените „ценностни избиратели“. Кампанията също използваше и натрупания сред консервативните кръгове гняв във връзка с решението на Върховния съд от 2003 по случая Лорънс срещу щата Тексас, в резултат на което бяха отменени всички оставащи в САЩ закони „срещу содомията“.

Сегашният президент Доналд Тръмп, въпреки обещанието си от 2016 (по време на Националната конвенция на Републиканската партия) да защитава LGBT-американците от насилие и дискриминация, се кандидатира на основата на платформа, определяна от гей-републиканците като „най-анти-LGBT-платформата„за цялата 162-годишна история на партията. След изборите Тръмп обеща тържествено да подпише Акта за защита на първото подобрение [на Конституцията], (FADA), който призовава федералното правителство да позволи на отделни хора и корпорации да дискриминират LGBT-хората по религиозни причини. И макар че тези анти-гей пози вече не притежават популярната политическа привлекателност, която имаха някога, те все още служат на полезната цел да се задържат социално-консервативните хора в сферата на влияние на Републиканската партия.

Основания за оптимизъм

Ако има някакви основания за оптимизъм в анти-гей реакцията, те са, че тя принуждава международната общност да погледне директно към въпроса за анти-гей насилието и дискриминацията. През 2011 Комисията за човешки права към ООН, при подкрепата на Съединените щати, Европейския съюз и няколко латиноамерикански страни, прокара Резолюцията за сексуалната ориентация и половата идентичност, която призовава към декриминализация на хомосексуалността. Това беше първият документ от този род, издаден от агенция на ООН. През май 2016, малко след нападението в Орландо, Съветът за сигурност на ООН издаде резолюция, осъждаща насилието срещу LGBT-хората – първият път, при който това политическо тяло споменава хомосексуалността. Скоро след това Съветът за човешки права към ООН обяви назначаването на специален „Гей-наблюдател„, който да следи нивата на анти-LGBT насилие по света.

Тези международни инициативи целят да подкопаят хомофобията, като увеличат чувствителността към факта, че въпреки осигуряването на правата им, гей-хората все още си остават едно от най-уязвимите малцинства по света, дори и сред най-либералните общества. Това без съмнение е задача, която си струва усилията. Но по-бързи и по-ефективни промени биха могли да се появят ако международната общност заеме по-решителна позиция срещу режимите, склонни да използват хомосексуалните хора като политически изкупителни жертви, а хомофобията – като политически инструмент. Администрацията на бившия президент Барак Обама зае твърда позиция по този въпрос, което беше причината за провалянето на анти-гей закона в Уганда. Но, имайки предвид добре документираното му възхищение пред хора, нарушаващи по крещящ начин човешките права, като например руския президент Владимир Путин, изглежда малко вероятно Доналд Тръмп да направи нещо подобно.

Омар Енкарнасион е професор по политически науки в Бард Колидж, САЩ. Той а автор на книгата Out in the Periphery: Latin America‘s Gay Rights Revolution.

Коментари (3)

- 09-06-2017|Златко

Откъм Фейсбук, където на бърза ръка завързахме хубав възел от недоразумения…

Zlatko Enev Бързо допитване до общественото мнение: как мислите, има ли някаква особена връзка между хомосексуалността и педофилията? В смисъл, по-склонни ли са хомосексуалните хора към връзки с деца? Да или не?

Ако да (или не), защо? (Имате ли някаква конкретна информация?)

николай петков е, че те и хетеросексуалните харесват момиченца… друг е въпросът, че на 14 момчето е дете, а момичето… почти дама

Margarita Hlebarova На 14 момичето било почти дама (?!) И това ако не е педофилско, здраве му кажи. Може да е дама, ако ти самия си на 15-16. В противен случай си противник и creeper на средна+ възраст.

Kamelia Woodstock Ей такива с педофилско мислене на по 30-40 години, като почват да се изказват в теми за хомосексуалност като проблем… Не, пич, не шествие на гей и транс хората с музика и малки деца с шарени знаменца са проблема. Хора като теб, виждайки тези дечица на по 13-14 годинки като пораснали, сексуални обекти, обаче СА проблем.

Zlatko Enev По-спокойничко, моля. Да не разваляме дискусията още преди да сме я започнали…

Stefan Markov Не смятам, че има значение ние какво мислим. Или има изследвания по въпроса, или не. И те следва да показват някакви корелации, ако има такива, разбира се. (Всъщност е възможно дори да има негативна корелация, чисто хипотетично.) Всичко останало е най-обикновена и много безплодна спекулация.

Lazare Lazaro Обикновено педофилите, както и серийните убийци, са хетеросексуални.

Daniel Petkov Сигурно има статистика.

Elena Mirchovska няма значение какво мисля аз. има изследвания, например долното обобщение:

„Conclusion

The empirical research does not show that gay or bisexual men are any more likely than heterosexual men to molest children. This is not to argue that homosexual and bisexual men never molest children.“

psychology.ucdavis.edu/…/facts_molestation.html

Zlatko Enev Благодаря! Тайно се надявах някой да подаде именно такава информация. Хубаво е да го видим тук черно на бяло…

Eneya Vorodecky Не, не, не. За бога, има около пет милиарда труда по темата, защо изобщо се повтарят гадни, неверни стереотипи?

Не, педофилията и хомосексуалността не са свързани. Изобщо… кой ги мъдрува тия въпроси и защо не прочете първо академичната литература, а го третира като дискусия „въпрос на мнение, какво кисело мляко харесвате?“?? Меко казано, нелепо.

Zlatko Enev Е хубаво де, не всеки е толкова добре информиран. Опитваме се да запълним празнината…:)

Zlatko Enev Освен това целта на разговора (невъзможна за постигане, разбира се), беше да се предизвикат към „изказване на мнение“ хората, които „и без това знаят“…

Eneya Vorodecky Да де ама тия стереотипи вече ги има. Повтарянето им не само, че не помага, но вреди.

Иначе, запълването на празнината става с четене, ще ме извинявате.

Всяка година се бистрят и повтарят тезо твърдения, всяка година се линва, коментира, обяснява… кога ще прогресираме малко? Вече знаем, няма връзка… защо още се дъвче? Така звучи все едно е реален, актуален въпрос.

Zlatko Enev Кой какво повтаря? Или ако попитам дали хомосексуалните хора са по-склонни към ядене на кучета от останалите, това също би било „затвърдяване на стереотипи“. Айде малко по-ителигентничко да реагираме, ако обичате?

Eneya Vorodecky Ама вие сериозно ли? Линкове ли искате?

Zlatko Enev Мила Енея, искам интелигентност! Не ме разочаровайте, ако обичате. Не живея с усещанията на човек, който има особено много да доказва…

Zlatko Enev не държа всички да ме познават, но държа да ме РАЗпознават и без да има нужда от ритник отзад. Инак става тъпичко…

- 11-06-2017|проф. Боян Дуранкев

Заглавието е неточно и манипулативно: „Глобалната реакция срещу гей-правата“. Никой не е отнел гражданските права нито на гейовете, нито на джуджетата, нито на дебелите хора. Но джуджетата и шишковците (които също са различни) не парадират с различието си. Всеки гей има права да си „гейства“ у дома, както и всеки „стандартен“ има правата да си прави каквото иска вкъщи. Парадирането с гейщината пред деца обаче много хора не са щастливи да го наблюдават. Да бяха засадили по една фиданка, вместо да парадират, обществото с по-голяма охота щеше да ги възприеме. А нещо лошо в това, че гледката на прайдщитата е неприятна?! И на мен ми е неприятна, но няма да правя мачо парад. Нещо лошо в това че не съм гей, нещо немодерно?

- 12-06-2017|Светла Каменова

Напълно подкрепям мнението на г-н Дуранкев. Стига с тези парадирания и на сексуални наклонности и на религиозни такива: гей-паради, кипи, масури… Ние стандартните като че ли станахме малцинство.

Сексуалните промени в Турция

Автор(и): Кая Гендж

В нощта на 27 септември 2017 Дерин Ойлум, двадесетгодишен турски студент по графичен дизайн, който е в ранните етапи на прехода си от женска към мъжка идентичност, се среща с приятелката си Емине в малкия град на Егейско море в Турция, където и двамата живеят. Те се изкачват на близкия хълм, наслаждават се на гледките от зелени полета и говорят за връзката си. Петнайсет минути по-късно братът на Емине се появява на мотоциклет. Дерин казва, че момчето го съборило с удари на земята и го ритнало няколко пъти в лицето. На два пъти е получил удари с глава в лицето; дясната му скула е счупена.

„Вие любовници ли сте?“, пита нападателят, докато души Дерин, нарича го лесбийка, и се обажда на бащата на Емине за помощ. Половин час по-късно бащата пристига. Той също започва да удря Дерин в лицето, заплашва го с изнасилване и го бута към една скала, зад която следва стръмен спад. За щастие храстите на скалата предотвратяват падането. Атаката е брутална, но не и изолирана. В една страна, където мъжете и жените често са подложени на строги правила по отношение на половите роли, хората с полова идентичност, противоположна на зададения им от детството пол, или преминаващи от един пол в друг, могат скоро да установят, че животът им се намира в голяма опасност.

Турция, според организацията Transgender Europe, има най-висок процент на убийства на транссексуални хора в Европа. От 2008 насам са докладвани четиридесет и четири. Съществува и широко разпространена дискриминация: през последните три години на транссексуалните хора е било отказвано влизане в хотел по подозрение в проституция, също и в университетско общежитие; отказ за обслужване в канцеларията на нотариус в Анкара, а също и в чайна; на транссексуални хора не е било позволено да се качат на градски автобус в Истанбул. Наемодателите често налагат на транссексуалните наематели два пъти повече от нормалния наем. Седемдесет и един процента от интервюираните са били арестувани поне веднъж, според проучване от 2015-2016 г. Друга тревожна тенденция са самоубийствата сред турските хора, които сменят пола си. Неотдавнашните смъртни случаи на седемнайсетгодишен транс-кикбоксьор и двайсет и три годишен транс-сексуален-работник – и двамата се самоубиха след публикуване на съобщения в социалните мрежи за предстоящите им самоубийства – разтревожиха Турция. Много турци започват да осъзнават тежкото положение на транс-хората, след като са видели публикации в Туитър и Фейсбук; някои от тях протестираха в знак на солидарност.

Още от основаването на турската република през 1923 г. турското отношение към гейовете, трансвестите и хората с колеблива полова идентичност е определяно от една специфична [за тукашните културни условия] двусмисленост. Османците толерират хомосексуалността в обществените пространства въпреки заповедта на Корана: „Как може да пожелаваш мъже, от всички създания по света, и да оставяш онези, които Бог е създал за теб като твои ешове. Ти наистина излизаш отвъд всички граници“ (26: 165-6). По времето на османското владичество само един човек в Алепо е бил изправен пред съда на шериата за „содомия“. Бил е принуден да напусне квартала си, но не е бил наказан по никакъв друг начин. През деветнадесети век секуларизираната версия на шериата се превръща в граждански код, а през 1858 османците декриминализират содомията [хомосексуалността].

В турския език няма родови местоимения. Когато светилата на османската поезия са писали стихове за красиви момчета, читателите са били оставяни в неяснота относно половете на субектите в поетичните творби и по този начин дешифриращите препратки към самите мъже-любими се превръщат в характеристика на тази поезия. През шестнадесети век стихотворенията, наречени шернджиз (градски истории), описват красиви момчета в различни градове. Класовите отличия нямат значение – синове на месари, халваджии, мюезини и други – всички те са били изобразявани в хомоеротични стихове. Баните и ислямските ложи [училища] са популярни хомосексуални места за срещи.

Междувременно османският двор, който е забранявал на жените да танцуват на сцена, е бил оживяван от мъже-трансвестити, известни като кьочек, които са били отглеждани да танцуват в женско облекло, докато не изгубят младежката си красота. Султаните са ги подкрепяли. Пътуващи трупи разпространяват тази традиция в други градове, и сред по-малко привилегированите. В началото на 1800-те танцьорите-трансвестити са били атракция в таверните на Истанбул. Според Решат Екрем Кочу, популярен историк от Истанбул, всяка механа в града е имала свой собствен кьочек: „Някои кьочеци идваха от гръцките острови, особено от Хиос; други бяха цигански момчета, отгледани в истанбулските ложи. Имената на тези момчета са забравени днес, но прякорите им са оцелели.“ Един от най-известните сред тях е циганско момче, Исмаил, известен в Истанбул като „Луничавия“. Други известни кьочеци са „Египетската красавица“, „Канарчето“ и „Лунната светлина“. Кьочеците, според историка Метин Анд, „са носели поли и са имитирали момичета както по външен вид, така и по поведение, но понякога са се появявали и като мъже, облечени в панталони и конусовидни шапки.“ Еничарите, елитни пехотинци от личните войски на султана, са се радвали много да гледат кьочеци в кафенетата и понякога са се борели помежду си за техните сексуални услуги.

Османският закон прави ясно разграничение между половете, но сред истанбулските истории се срещат и препратки към сурови мъже, добре оформени и мъжествени, които са прониквани от по-малко мъжествени любовници. Сексуалните ориентации са могли да се променят за няколко часа удоволствие, а колебливостта на пола не е била нещо необичайно. Но в края на деветнадесети век озападняването на османската култура се ускорява, а хомосексуалността и половата флуктуация сред турските мъже се превръщат в проблем за модернизаторите. Озападняването в неговата националистическа, мускулеста, германска форма, се инфилтрира в Турция чрез османската армия, подобно на японската милитаристка модернизация. Volk in Waffen (Народ на оръжие), един трактат, в който се застъпва идеята за повишено участие на военните в обществения живот, става популярен в Императорската военна академия, след като авторът му, Колмар Фрайхер фон дер Голц, обучава османските офицери там между 1883 и 1895 г. Той повлиява върху мисленето на младите професионални военни, включително и Енвер Паша, един от лидерите на Младотурската революция от 1908 г., която поставя основите на турската република.[63] Под европейско влияние турците започват да вярват, че са позволявали да се стига до дегенеративни, дори престъпни действия в техните владения и хомофобията започва да се утвърждава.

Основателите на съвременна Турция и техният лидер-модернизатор, Мустафа Кемал Ататюрк, не харесват сексуалната толерантност на османците, която считат за регресивна и неевропейска. В Нови желания, нови идентичности, Гюл Озийгин, доцентка по социология и въпроси на пола в Колежа на Уилям и Мери, изследва промяната в отношението на турците към пола в началото на ХХ век и цитира кемалистки историци, които описват Османската империя като „управлявана от удоволствия и извращения; един свят, който не признава никакви морални граници … извратено пространство, където ненаситните и покварени султани извършват всякакви гнусни действия, включително и хомосексуалност“[64].

Турските модернизатори създават Републиката като място, където половите идентичности са строги и недвусмислени: [от една страна] силната жена, която посвещава живота си на семейството, [а от друга] атлетичният мъж, който работи за доброто на нацията. Редакторите на Gendered Identities [Социално-полови идентичности] – колекция от статии за пола и сексуалността в Турция – твърдят, че патриархалността и рязко определените полове са оформяли съвременната Турция и са дефинирали нейните основополагащи принципи. Те пишат, че „режимът на социално-полово [gendered] гражданство“ на Турция е отговорен за поставянето на „транссексуалните хора на дъното на обществената структура в контекста на един социално-дарвинистки манталитет“[65]

От гледната точка на републиканските идеолози в Турция, преобличането в дрехи на другия пол е остатък от една мъртва култура, и в началото на ХХ век кьочеците вече започват да се крият. Те са застрашени не толкова от идеализираното турско семейство, което е стриктно разделено по полове, националистично и хетеросексуално, колкото от решението на Републиката да обърне гръб на традиционната османска култура. През целия двадесети век танцьорите на кьочек продължават да дават представления за малки аудитории в апартаменти в източните турски градове.

Публично-личната двойственост при сексуалностите в съвременната Турция, твърди Озийгин в Нови желания, нови идентичности, е била въведена от ранните републикански идеолози, които са изисквали от жените да бъдат просветени майки у дома, но и мъжествени защитници на турската държава и нейните патриархални институции – на публичните места. Междувременно от мъжете се изисква да бъдат примерни граждани, със западни облекла и европейски нрави. Само чрез изкореняване на женствеността и дегенерацията турците могат да станат мъжествени, независими и западни. При тези обстоятелства всякакви признаци на полова флуктуация трябва да се потискат, за доброто на нацията. През ХХ век турската патриархалност, наситена с патернализъм, се втвърдява и превръща в „консенсус между половете“.

Транссексуалните и гей-идентичностите са преминали през три етапа в турската история. При османците разграниченията между половете са били сравнително течливи; при милитаристите-националисти, половете е трябвало да бъдат строго определени, по модерния западен модел; при президента Реджеп Тайип Ердоган, премиер от 2003 до 2014, а сега президент, стана широкоразпространена една комбинация от консерватизъм и нео-османска толерантност към флуктуацията на половете.

В това, което Ердоган често нарича „Новата Турция“, транс и гей хората станаха по-видими – LGBTI News Turkey, един уебсайт, който предоставя английски преводи и източници на информация за ЛГБТИ турците – посочва четиридесет и осем организации, посветени на тях; в [градското списание] Time Out Istanbul има оживена секция за LGBTI, в която са изброени ежеседмични събития – и като следствие от това те се чувстват по-уязвими. Транс и гей-турците понякога са демонизирани директно от политици, както в путинова Русия: бившата министърка на жените и семейните дела Алие Каваф нарече през 2010 хомосексуалността „болест“; бившият министър-председател Ахмет Давутоглу заяви през 2015, че хомосексуалните „са причинили разрушаването на племето на Лот“.

В същото време отношението на Ердоган към транс и гей-турците е любопитно двусмислено. Преди да дойде на власт, той обеща либерализъм и равенство между половете, а също и да прекрати дискриминацията срещу турците с ЛГБТИ-ориентация. Всъщност, ерата на Ердоган започна многообещаващо през 2003 г. През първите си години на работа той беше гласовит критик на по-ранната турска модернизация. След като обеща да преобърне националистическите основи на страната, много турски либерали му повярваха и го подкрепиха. Според тях, в сравнение със съвременните милитаристи Ердоган беше вид желана промяна: той би могъл евентуално да трансформира патриархалната републиканска идентичност, която не допускаше флуктуация на половете и нераздвоена сексуална идентичност, а заедно с това и други ценности, разглеждани от ранните републикански идеолози като заплахи за турския национален характер.

През 2003 Ердоган разреши провеждането на гей-парад в Истанбул, който за пръв път беше опитван, но отхвърлен, през 1993. През март 2003 на парада присъстваха само тридесет души, но след това броят им нарасна: 5 000 през 2010, 10 000 през 2011, 20 000 през 2012, 50 000 през 2013, а през 2014 – вече 90 000.

Използвайки реториката за борба срещу хомогенната турска идентичност, Ердоган омекоти и част от патриархалния характер на Турската република. Той премахна церемониите за клетва, при които учениците от началните и средните училища бяха принудени да се обявяват за „честни, трудолюбиви турци“. Премахна и забраната на кюрдския език, и започна процес на мирни преговори с въоръжените кюрдски бунтовници.

Но през лятото на 2013 три и половина милиона турци, значителен брой от които обвиниха Ердоган, че е предал републиканските идеали, участваха в антиправителствени протести и той осъзна, че критиката срещу съвременната турска национална идентичност му струва гласове. През същата есен турската държава започна да потиска спонтанните обществени маршове и Ердоган започна бавно да променя политиката си. В няколко речи той представи един наново формулиран турски национализъм и това му помогна да си върне гласовете на националистите, които бяха раздразнени от опитите му да промени турската идентичност. Турците и от двете страни на републиканско-ислямското разделение често са социално консервативни, но новият патерналистки тон на Ердоган помогна значително за увеличаване на популярната подкрепа за политиката му.

Тази нова политика имаше тревожни последици за транссексуалните хора в Турция. На 19 юни 2015 парадът Trans Pride беше забранен и специалните полицейски части атакуваха LGBTI активистите с лютиви спрейове. На 28 юни същата година кметът на Истанбул използва ислямския месец Рамадан като извинение за анулиране на Gay Pride. В Анкара и Измир (един от най-либералните градове в Турция) бяха наложени забранени върху парадите за гордост.

Живея в центъра на Истанбул, където се провеждат парадите за гордост и забелязах, че потискането им е част от един определен модел. Когато през последните две години беше забранено празнуването на Първи май, полицията блокираше достъпа към площад „Таксим“, наоколо патрулираха бронетранспортьори и всяка улица беше охранявана от десетки полицаи. На 26 юни 2016 правителството отново забрани парада на гордостта. Деветнадесет дни по-късно части от турската армия организираха неуспешен преврат срещу Ердоган и с обявяването на извънредно положение на 21 юли 2016 турското правителство спечели допълнителни правомощия да потиска не само парадите на гордостта, но и всички публични шествия.

До 2014 операциите за промяна на пола бяха привилегия, която само заможните турци можеха да си позволят. Най-известната в Турция транссексуална знаменитост, Бюлент Ерсой, се е оперирала на двадесет и осем години, след като вече се е превърнала в суперзвезда на турската фолклорна музика, както и филмов актьор. Родена през 1952, тя започва хормонално-заместителна терапия още през 1970-те. През 1980-те е арестувана и затворена за четиридесет и пет дни след операция за увеличаване на гърдите и показването им по време на представление. Веднъж освободена, Ерсой се подлага на операция за смяна на пола, от мъжки към женски, в Лондон.

Девет месеца след военния преврат от 1980, хунтата забранява на всички транссексуални хора да се появяват по места за забавление и по телевизията, но Ерсой твърди, че забраната не се отнася до нея като жена. Когато съдът отхвърля молбата ѝ, Ерсой довежда случая до Върховния съд, който отхвърля жалбата ѝ. Тя се изселва в Германия, където започва да работи заедно с кюрдски и комунистически жертви на хунтата, участва в турско-немски филми и се превръща в широко известна бунтовничка. След делото на Ерсой повечето транссексуални турци, но особено онези, които работят в сферата на развлеченията, губят работата си; мнозина от тях са принудени да проституират, за да изкарват прехраната си; изтезанията и изнасилванията на транссексуални лица в полицейските участъци се превръщат в ежедневни новини.

През 1988 неолибералната Отечествена партия на Тургут Йозал променя гражданския кодекс на Турция, за да позволи на турците, които са претърпели операция за смяна на пола, да променят законно обозначението на пола си в свидетелството за раждане.[66] Транссексуалните хора отпразнуват новината и Ерсой се прибира у дома. През 1990-те славата ѝ нараства и операцията ѝ става общоизвестна.

През февруари 2014 Институцията за социално осигуряване на Турция изпрати писмо до всички държавни болници, с което им разпореди да предлагат безплатни операции за промяна на пола. Психотерапията и хормонално-заместителната терапия също се предлагат безплатно, но все още има проблеми. Една транс жена, интервюирана в „Транссексуалните в Турция“ – статия от сборника Gendered Identities – се оплаква: „Вратите на публичните институции и на частния сектор са затворени за нас“. На 25 януари 2018 Дирен Кошкън, турска транс-жена, задържана по обвинение в „пропаганда на терористична организация“, започна гладна стачка за правото си на лазерна епилация в затвора. В резолюция, приета на 5 февруари 2018, Европейският парламент заяви, че е „дълбоко обезпокоен от случая“ и призова „компетентните институции да осигурят здравето и благосъстоянието ѝ.“ В същия месец двама турски транс-активисти се присъединиха към гладната ѝ стачка в знак на подкрепа и #LetDirenLive се превърна в специална тема [trending topic] в турския Туитър.

Kaos GL, която предлага на много транссексуални турци безплатна правна помощ, е най-старата организация на ЛГБТИ в Турция. Юмут Гюнер, един от основателите му, заявява, че се гордее с видимостта на движението, особено в сравнение с 1994, когато Kaos GL се е появила, и когато гей и транс-турците не са имали достъп до правна помощ. Гюнер е весел мъж, брадат, пухкав и често се усмихва. И все пак той се тревожи за бъдещето, особено като се има предвид онова, което той нарича „новата политика на репресии“, която започна през 2015, първата година, в която парадите на гордостта бяха отново криминализирани. „Опасявам се не само за ЛГБТИ правата в Турция, но и за турските права на човека като цяло“, казва Гюнер.

В доклад на Amnesty International като основни пречки, пред които са изправени турците от ЛГБТИ, се изброяват правителственото безразличие към предотвратяването на дискриминацията въз основа на пол, липсата на правна защита за жилищното настаняване и дискриминацията по отношение на заетостта. Убийствата на транссексуални хора, като онова на Ханде Кадер, двайсет и три годишна транс-активистка, която беше намерена изнасилена, осакатена и изгорена на крайпътна улица през август 2016, продължават да предизвиква публично недоволство.[67] Ограниченията върху публичните събирания и протестни шествия са днес по-скоро правило, отколкото изключение. През ноември 2017 един от губернаторите забрани фестивала за ЛГБТИ филми в Турция; забраната беше разширена до всички LGBTI събития в страната – филмови прожекции, изложби, форуми, публични дискусии, срещи – за неопределен период от време. Турското правителство заявява, че е загрижено за сигурността и безопасността на LGBTI активистите и че забраните не са хомофобски.

И все пак има и поводи за оптимизъм. В Истанбул се наблюдава нарастващо присъствие на транссексуални служители в малки бизнеси, като например във фризьорски салони и бутици. Правителственото потискане на парадите на гордостта засили солидарността и единството сред транс и гей-турците, а упоритостта им вдъхновява различни природозащитници, феминисти, политически дисиденти и други хора, които се движат из граничните сфери на турското общество. През последните три години опозиционните партии номинираха открито кандидати-гейове, а основната опозиционна партия определи квота при изборите за съседски комисии, според която се изисква един на всеки пет кандидати да бъде гей. Бюлент Ерсой е чест гост на Президентския дворец в Анкара; има дори и една про-Ердоган LGBTI организация, наречена AK-LGBTI (по името на неговата AK-партия). А на 29 ноември 2017 правителството на Ердоган премахна изискването за принудителна стерилизация при операциите за смяна на пола. В близко бъдеще Турция би могла да се превърне в дестинация за медицински туристи, които биха искали да преминат през процедури за промяна на пола.

Животът си остава труден за турците, които все още не са променили пола си, но се надяват да го направят. Хората, които са полово-флуидни или се намират в ранните етапи на прехода от един пол към друг, изглеждат особено застрашаващи установените понятия за пола. „Турското правителство е готово да помогне на хората, които искат да променят пола си; това, което то не харесва, е междинното състояние,“ ми каза един турски активист.[68]

През седмиците след нападението срещу него, Дерин Ойлум бил експулсиран от общежитието на колежа. Майка му загубила работата си като детегледачка. Стипендията му е спряна. Наложило му се да прекрати образованието си и отново да се изправи пред нападателя си – брат на приятелката му – който го преследва на мотоциклета си, за да го унижава и плаши.

Дерин все още се надява да си направи операция за смяна на пола и да заживее с Емине, която сега живее в далечен град, но докато преходът му не бъде завършен, междинното му положение ще продължава да го поставя в опасно положение. Разбираемо е тогава, че той изглеждаше доста напрегнат, докато вървяхме по главната улица на малкото му егейско градче. Около огромна статуя на Ататюрк младите мъже пушеха цигари и наблюдаваха минувачите. Аз също осъзнавах тежестта на погледите им – може и да не означаваха нищо лошо, а може би да. Дерин ме заведе до автогарата и аз се поколебах дали да го оставя сам. Докато автобусът напускаше терминала, аз го видях да изчезва в тълпата.

Кая Гендж е романист и есеист от Истанбул. Негови работи са се появявали в Paris Review Daily, the Guardian, the Financial Times, the London Review of Books blog, Salon, Sight & Sound, The Millions, the White Review, Index on Censorship и др. Първият му роман, L’Avventura (Macera) се появи през 2008 г.

Двама бащи и бебето, което никога не са очаквали

Автор(и): Дениз Грейди

Петин, палаво момиченце на една година, има двама бащи. Единият от тях я е родил.

Докато традиционните разбирания за пола се изместват и размиват, родители и деца като тези предефинират понятието за семейство.

25-годишният баща на Петин е транс-мъж: роден е като жена, но е започнал да се възприема и променя като мъж в юношеските си години, и взема мъжкия хормон тестостерон.

„Роден съм мъж в женско тяло“, казва той.

Негов партньор – и биологичен баща на Петин – е 35-годишният Дейвид, гей мъж.

Дъщеря им, съгласяват се и двамата, е най-хубавото нещо, което някога им се е случвало.

„Тя ще израсне в много разнообразен дом“, казва Дейвид. „Обграждаме я с хора, които са различни“.

В допълнение към ежедневната си работа – Дейвид работи на застрахователна борса, а Тейнър в магазин за авточасти, във фирма за почистване и бар – бащите на Петин са драг-изпълнители[69] в местен нощен клуб близо до дома им в щата Ню Йорк. За да защитим личната им сфера, тук използваме само първите им имена.

[Вече има случаи, при които] транс-мъже са зачевали по собствено желание, но Тейнър не е един от тях. При него забременяването се получило случайно, след като пропуснал няколко дози тестостерон и не подозирал, че е бременен, докато не го застигнало сутрешното неразположение. Това било шок, но той и Дейвид казват, че още от самото начало не са имали съмнения, че искат бебето.

„Ние имаме дете, което е биологично наше – възможност, която много хора от нашата общност нямат“, казва Дейвид.

Първият път, когато видели сърцебиенето на плода при ултразвук, те се разплакали.

„Все още го виждам ясно като бял ден в главата си“, казва Дейвид. „Беше момент, променящ живота.“

Тейнър казва: „На първата [сонография], тя изглеждаше като малко фъстъче. А следващия път, бум! Вече беше бебе. Можеше да се види гръбнака и всичко. Беше толкова готино. Видях ръцете ѝ, и това беше като: ‚Ще бъдеш барабанист или ще научиш езика на жестовете.‘ Това ме порази“.

Тейнър е трябвало да спре тестостерона до раждането, но инак няма интерес да се идентифицира отново като жена или да се облича като жена.

„Да, аз съм бременен мъж“, казва той на приятели и познати. „Какво? Бременен съм. И все още съм мъж. Имате ли въпроси? Елате да поговорите с мен. Имате ли проблем с всичко това? Изчезвайте от живота ми.

Започвайки в тийнейджърските си години, преходът на Тейнър от жена към мъж е представлявал поредица от стъпки в продължение на няколко години. Като дете той бил мъжкарана, която предпочитала момчета за приятели и играела футбол. „Винаги съм се чувствал различен“, казва той.

Пубертетът и свързаните с него промени – особено развиващите се гърди – били мъчение. Изведнъж вече не му било позволено да играе навън без риза. Първият сутиен, щастлив обред за съзряване при повечето момичета, го довел до сълзи.

Започнал да се бори с безпокойството и депресията, свързани с „дисфорната полова принадлежност“ – чувството, че тялото и външният му пол не съвпадат с идентичността му.

„Това е постоянна битка“, казва той. „Да се чувстваш неприятно в собствената си кожа прави живота ти силно негативен. Задушаваш се в собственото си тяло“.

Чувствал се привлечен от момичета, но бил възпитан да вярва, че да си гей е грешно. Въпреки това се разкрил като бисексуален по време на първата си година в гимназията, а след това като онова, което сам нарича мъжка лесбийка.

По време на първата си година в колежа за пръв път видял драг-представление – жени, изпълняващи ролята на мъже – и си помислил: „Трябва и аз да го направя“.

Опитал – и почувствал, че най-сетне е намерил идентичността си. За да крие гърдите си по време на изпълненията, той ги увивал с болезнено стегната скоч-лента.

Започнал да се променя и социално – да живее като мъж, като помолил приятелите и семейството да се отнасят към него като мъж, и да използват мъжки форми при обръщенията си. След една година започнал да взема тестостерон. Постепенно гласът му спаднал, лицето му се окосмило, менструалните му периоди спрели, вратът и челюстта му се удебелили, а телесните му мазнини се изместили, като му придали по-мъжествен образ. Чувствал се добре.

„Когато извършите промяната, вие сте свободни“, казва той. „Това беше най-доброто решение в живота ми“.

Не очаквал да се влюби в мъж, но точно това му се случило с Дейвид, дългогодишен приятел, който от своя страна никога не си представял живот с транс-мъж като партньор.

„Дейвид се пръкна отникъде“, казва Тейнър.

Проследявайки собствения си път – от бисексуална към лесбийка, драг-изпълнител, транс-мъж, гей-мъж, бременен мъж – Тейнър се разсмива и казва: „Аз съм буквално всяка буква от LGBTQ“.

Дейвид и Тейнър имат широка мрежа от приятели и семейства – хетеро, гей, транс и всяка друга възможна вариация – но и двамата са срещали враждебност достатъчно често в родния си град, за да станат доста предпазливи.

Докато коремът му се разширявал в очевидната си форма, Тейнър прекарвал все повече време у дома, страхувайки се, че на улицата гледката на бременна жена ще му навлече неприятности. И казва: „Просто не исках да бъда гледан накриво.“

Когато все пак излизал, той носел огромното черно яке с качулка на Дейвид. „Това прикриваше всичко добре“, казва той.

Винаги е мразел гърдите си, дори преди да извърши промяната, и когато те се раздули от бременността, носел здрав спортен сутиен, за да се опитва да ги крие.

„Гърдите, това наистина ме побъркваше“, казва той.

Като бъдещи бащи, те получили някои от най-ентусиазираните поздравления откъм света на драг-а – редовните посетители на клуба, където и двамата имат изпълнения, свързани с танц и буфо-синхронно пеене, Тейнър като драг-крал, а Дейвид като нахална, висока 1,85 драг-кралица в тясна пола и високи токчета номер 45.

Тейнър, който владее знаковия език, също подписва и текстовете – Бруно Марс, Майкъл Джексън и Пентатоникс са сред любимците му – и има голяма група фенове сред глухите почитатели на драг-а.

Освен вкъщи, единствената му истинска зона на комфорт, докато бил бременен, бил барът, където той и Дейвид правят изпълненията си.

В началото Тейнър се надявал, че бебето ще бъде момче.

„Мислех, че ще бъде по-лесно за мен“, казва той. „Вече не съм ОК с това да съм жена. Ще трябва да ѝ обяснявам прехода. Не искам тя да чувства, че да бъдеш жена е нещо лошо. ‚Някога татко беше момиче. Сега вече не е‘. Не искам тя да се чувства като момиче, което е сбъркано и трябва да се промени, за да намери мястото си“.

Имали един бебешки душ в малкия апартамент, който държат под наем, и друг в клуба с повече от 150 гости, които им подарили толкова много пелени, че не им се налагало да купуват с месеци. Помолили също и за детски книжки – и получили достатъчно, за да запълнят малка библиотека.

Бременността била трудна. „Не ми хареса“, казва Тейнър. „Предпочитах да бъда сам“.

В чакалнята на акушера, други пациенти, особено по-възрастните жени, го оглеждали със странни погледи.

Той прекарвал по-голямата част от бременността, борейки се с гадене и киселини, а през последното тримесечие бил поставен на задължителна почивка в леглото. Към края на бременността развил пред-еклампсия – опасно усложнение, което го вкарало в болницата – един мъж на етажа за майки.

Имал пулсиращи главоболия и виждал пред очите си петна; кръвното му налягане достигнало 187/111. И единственото лечение за това състояние било да се изроди бебето.

Раждането не било лесно. Лекарите започнали да предизвикват изкуствени родилни болки в петък, а Тейнър се борил през целия уикенд с родилните мъки. Приложили му епидурална анестезия, докато гледал Супербоул-а [финалния мач за първенството по американски футбол]. Не проработила.

В понеделник мониторите изведнъж показали, че сърдечният ритъм на бебето се забавя и лекарите го пренесли в операционната зала за спешно цезарово сечение.

„Искаш ли да прережеш пъпната връв?“, попитала една сестра Дейвид.

„Подадоха ми ножици и усещането беше, все едно прерязвам гумена лента“, казва той. „А след това подадоха бебето на Тейнър и двамата се разплакахме“.

Тейнър си спомня, че мислел: „Това не е реалният живот, а някаква откачена сапунена опера“. Чувствал се близо до припадък, но се мъчел да остане в съзнание. „Беше страхотно. Щастливо страхотно“.

На свидетелството за раждане Тейнър е указан като майка на Петин – нещо, което той и Дейвид се надяват в крайна сметка да променят, така че и двамата да са посочени като бащи.

Тейнър не можел да понася да кърми Петин: за него гърдите олицетворяват пола, който от се е отказал. Няколко месеца по-късно той се подложил на операция, за да ги отстрани.

След раждането на Петин той отново се върнал към тестостерона.

„Щом само отново започнах да вземам моя Т, след раждането на бебето, това беше нещо като облекчение, защото ме кара да се чувствам като на нивото, на което трябва да бъда психически и емоционално“, казва той. „Това ми помага да бъда по-спокоен. Все още имам усещания за тревожност и депресия, но не чак толкова“.

Те биха искали още едно дете. Дейвид се надява, че Тейнър отново ще забременее. В някои от дните Тейнър харесва идеята, а в други не – в зависимост от телесното му състояние. Понякога си мисли, че трябва да изберат осиновяване.

„Това е нещото, което правят гейовете и транс-хората“, казва Тейнър. „Има деца, които водят ужасен живот, и ние можем да им помогнем.“ Но чувствата му са объркани: той познава двойки, които са започнали процеса на осиновяване, а след това биологическата майка си е взела детето обратно.

„Родителите ми, семейството и приятелите ми трябваше да минат през целия процес на прехода заедно с мен“, казва Тейнър.

Баща му е барабанист, но освен това се е научил да свири на пиано, китара, бийтбокс, френски рог, туба и саксофон. Той свири по слух. Музиката е всичко за него, а Петин изглежда родена за рока.

Още при първия звук тя се засмива, клати бедра и размахва ръчички. Успява да танцува дори и когато седи.

Тя е усмихнато, любопитно и безгрижно бебе. Бащите ѝ я обожават, даже и когато приготвят бъркани яйца или варят тестени храни, които смесват с кисело мляко за закуската ѝ. Тя опустошава безброй много бутилки с бебешко млечице. Когато Дейвид се прибира вкъщи след края на работния ден, той я грабва и започва да я гушка. Тя се смее на целувките му.

„Тя е толкова страхотна“, казва той.

Животите им приличат на онези на повечето семейства с малки деца: изтощителна работа, готвене, сменяне на пелени, безкрайни купища пране и препирни с детегледачки.

Около 65 души им дошли на гости, за да отпразнуват първия рожден ден на Петин. Любимият ѝ подарък бил набора от музикални инструменти-играчки „Групата на тигърчето Даниел“, от сестрата на Тейнър. Но един голям празен кашон също бил много любим.

Как си представят бъдещето на Петин?

„Надявам се, че ще бъде независима, ще има успешна кариера и страхотно семейство. Надявам се също, че в един момент ще води някакво движение за равенство“, казва Дейвид. „Мисля, че ще го прави, защото има двама гей-родители и баща, който я е родил“.

Освен това той ѝ желае да има по-добро детство, отколкото е имал сам.

„Надявам се да е лесбийка“, продължава Дейвид. Тогава няма да има безброй момчета, които непрекъснато да идват в къщата, а и няма да се притесняваме, че ще забременее“.

„Аз пък се надявам да е хетеро“, казва Тейнър. „Инак е много трудно е да се бориш с разкриването, да не се чувстваш в безопасност. Всички хора от тази общност се оглеждат непрекъснато през рамо, докато ходят наоколо. Има хора, които ще ви наранят само защото сте гей или транс. А това е плашещо. Ако сте хетеро и бели в това общество, вие сте доста по-добре. Аз съм наполовина чернокож. Хората ме подхващат просто заради цвета на кожата ми. Не се вписвам в нормалността. Бях прекалено тъмен за белите и прекалено светъл, за да играя с чернокожите деца. Така че просто се сприятелявах с всички“.

И добавя: „Надеждата ми за нея е да се научи да се изправя пред страховете си, да гледа омразата в лицето и да не се плаши от нея. Искам да преодолява тези неща и да не позволява на хората да я тормозят. Искам тя да се издигне над всичко това и да докаже, че всички [които не вярват в нея], грешат. Надявам се да направи нещо от себе си.

„Ще се чувства така, както ще се чувства“, казва Дейвид.

Дениз Грейди е американска журналистка и дъглгогдишна сътрудничка на вестник Ню Йор Таймс. Работи предимно по теми, свързани със здравеопазването и проблемите на пола и семейството в съвременното американско общество.

Коментари (2)

- 13-07-2018 |Владимир

sonogram – ехография

sign language – жестомимичен език

to sign lyrics – превеждам текста на песните на жестомимичен език

baby shower – празненство, на което роднини и приятели на бъдещата майка се събират и ѝ носят различни подаръци, нужни за отглеждането на бебето; превеждат го често като „бебешко парти“

preeclampsia – прееклампсия

- 13-07-2018 |Златко

Благодаря, научих много нови неща. Особено това с бебешкото парти много ценен идиом..

1 Пълен запис на предаването, както и повече информация в реакция на него, може да бъде намерена в блога Girls Gone Wise: http://girlsgonewise.wordpress.com/2009/04/02/plashehsta-proqva-na-omraza-i-vrajdebna-rech-v-nova-televizia.

2 Точно обратната теза упорито се опитват да ни натрапят отвсякъде. Тази фалшификация има най-малкото псевдоюридически характер що се отнася до понятието за „волята” в правото и медицината.

3 William Burroughs, “The Limits of Control”, in: Semiotext(e), III.2/1978.

4 Искам само да напомня, че тезата за разпада на западната цивилизация (Рим) от хомосексуалността кръжи около и отвъд политиката на идентичността от поне 10 години насам и сега ще покира наистина с пълна сила, тъй като все нещо ще трябва да измести и облекчи икономическата криза като залагането на карта на ценността на индивида и погубването на личната инициатива – крайнодесните просто не могат да осъзнаят каква услуга правят на всеки един настоящ и отговорен в условията на икономическа криза политически естаблишмънт. В момента можем само да предполагаме до каква степен отново ще ни се налага да обасняваме, че данъчната система на Източната и Западната империи след Флавий Теодосий, не хомосексуалността, обезсилва една империя, поела пътя на себепоглъщането си през унищожаваща самия суверен данъчна тежест.

5 Рот, К. Всекидневието на социализма и пост-социализма: поглед отвътре и отвън. – В: Социализмът: Реалност и илюзии. Етнологични аспекти на всекидневната култура. С., 2003, с. 20.

6 Ръководство по психиатрия. Под ред. на проф. Хр. Христозов. С., 1988, 169-171; Психиатрия. Учебник за студенти по медицина. Състав. проф. И. Темков и др. С., 1973, с. 287.

7 http://bg.wikipedia.org

8 Личен архив – по-нататък само Л. а.

9 Армянов, Г. Речник на българския жаргон. С., 1993, с. 108; Л. а.

10 Армянов, Г. Цит. съч., с. 126; Л. а.

11 ДВ, № 43, 8 окт. 1946.

12 АМВР, ф. 1, оп. 2, а.е. 16, л.16-22.

13 Л. а.: Интервюта с д-р Р. Рашков, Кр. Неврокопски, П. Иванов и др.

14 Известия на Президиума на Народното събрание, № 13, 13 февр. 1951, с. 9.

15 Л. а.

16 Дяков, Т. Народният календар. С., 1993, 32-33.

17 Гребенарова, С. Календарни обичаи и обреди. – Във: Странджа. Материална и

духовна култура. С., 1996, с. 320.

18 Марушиякова, Е., В. Попов. Циганите в България. С., 1993, с. 168.

19 Л. а.

20 Армянов, Г. Цит. съч., с. 27.

21 Kassabova – Dintcheva, A. Neue alte Normen. Die versuchte Normierung der Sexualitaet im sozialistischen Bulgarien. In: Ethnologia Balkanica, Vol. 8, 2004, S. 168.

22 Фуко, М. Анормалните. С., 2000, с. 355.

23 Судебная психиатрия. М., 1951, с. 100.

24 Учебник за студенти по медицина. Състав. проф. И. Темков и др. С., 1973, с. 287.

25 Справочник по психиатрии. Под ред. А. В. Снежневского, М., 1985, с. 249.

26 Пак там, с. 250

27 Ръководство по психиатрия. Под ред. на проф. Хр. Христозов. С., 1988, 169-171.

28 Речник по психология. Под ред. на проф. Г. Клаус. С., 1989, с. 684.

29 http://bg.wikipedia.org

30 Алън и Барбара Пийз. Войната за вдигнатия капак на тоалетната чиния. С., 1999,

с. 88 – 93.

31 Вж. по-подробно: Груев, М. Людмила Живкова – пътят към „Агни йога“. – Във:

Модерна България. Сборник в чест на 65 годишнината на проф. Л. Огнянов. С.,

2006, (под печат).

32 Димков, П. Българска народна медицина. Природолечение и природосъобразен

живот. Т. 2, С., 1992, с. 60.

33 Пак там, Т. 3, с. 366.

34 Шоу, № 24, 30 апр. 2004, с. 57.

35 Генчев, Н. Спомени. С., 2005, с. 199

36 Шоу, № 24, 30 апр. 2004, с. 56; Пак там, № 5, 2 февр. 2006. 3^33_4 Шоу, № 24, 30 апр. 2004, с. 57.

37 Шоу, № 24, 30 апр. 2004, с. 57.

38 Интервю с д-р Т. Бостанджиев – Във: Шоу, №5, с. 51.

39 Интервю с д-р Т. Бостанджиев – Във: Шоу, №5, с. 51.

40 Л. а.

41 Наказателен кодекс – Наказателно-процесуален кодекс. С., 1984, с. 36.

42 Пак там

43 Речник по психология. Под ред. на проф. Г. Клаус. С., 1989, с. 684.

44 Лилова, М. Престъплението хомосексуализъм. Обществено възпитание, № 5, 1995, 5-6.

45 Л. а.

46 Интервю с Ицо Петрофф. Шоу, № 5, 2 февр. 2006, с. 50.

47 Дилков-Лорда, Г. Ченге-убиец. С., 1996, с. 65-71.

48 Пак там.

49 Последните публикации на Анелия Динчева-Касабова представляват щастливо

изключение от този нерадостен извод.

50 Консервативно крило на американските протестанти. Бел. пр.

51 Американски официален празник за изразяване благодарност на Бога за събраната реколта (последния четвъртък на ноември). Бел. пр.

52 Квартали в Ню Йорк. Бел. пр.

53 Автор на речите, бел. пр.

54 Страстен апел, бел. пр.

55 Едно от главните действащи лица в „Ангели в Америка“ на Тони Кушнер– общопризнат шедьовър на най-новата американска драма, с открито хомосексуален сюжет. Бел. пр.

56 Решение на Върховния съд на САЩ, с което за пръв път в Америка абортите са официално легализирани. Бел. пр.

57 Става дума за правилото, според което гей-мъжете могат да участват в армията, но не трябва да говорят или демонстрират хомосексуалната си ориентация. Бел. пр.

58 Гей- или транссексуален мъж (жена), който (която) се преоблича в типичното облекло на другия пол. Бел. пр.

59 Използвам този вид заемка от английското gayness, тъй като съществува определена неяснота при използването на двете понятия, а и на различни места в текста авторът ги употребява избирателно. Бел. пр.

60 Тоест социалното измерение на пола, за разлика от чисто биологическото. Използвам този възможен превод на американското gender (вижте тук дискусията относно превода на думата в Уикипедия). Може би най-добрият избор в случая е да използваме българското „род“, по примера на американците. Бел. пр.

61 В българския език думата „педерастия“ се е наложила най-вече като название на хомосексуална любов между мъже. На английски означава единствено и само сексуална връзка между зрял мъж и юноша и разбира се авторът на статията я използва единствено и само в този смисъл. Бел. пр.

62 Намек за известната фраза на една от консервативните икони – Маргарет Тачър – според която „няма такова нещо като ‚общество‘“. Бел. пр.

63 Това влияние се разпространява още повече сред турските официални лица, след като германският генерал Карл Лиман фон Сандерс пристига в Имперската военна академия за да реформира османската армия през 1913 г. Бел. авт.

64 Gul Ozyegin, New Desires, New Selves: Sex, Love, and Piety among Turkish Youth (New York University Press, 2015), p. 246. Бел. авт.

65 Gendered Identities: Criticizing Patriarchy in Turkey, edited by Rasim Özgür Dönmez and Fazilet Ahu Özmen (Lexington, 2013), p. 74.

66 Йозал беше любител на класическата османска музика и обичаше изпълненията на Ерсой. Това, а не толкова подкрепата му за ЛГБТИ-политиките, е причината, поради която отечествената партия легализира промяната на пола. Бел. авт.

67 Престъпления като убийството на Кадер са вдъхновили един роман от шест тома, „Турски наслади“ [английското название на локума, което има и сексуална конотация, бел. пр.] (публикуван в САЩ от „Пингвин“), чийто главен герой е банкер-травестит, обсебен от решаването на криминални случаи, включващи убийства на транс хора в Истанбул. Бел. авт.

68 За разлика от Индия, където през 2014 г. Върховният съд призна хижра (транссексуалните и интерсексуални), както и други транс-джендър хора, като трети пол (въпреки че хомосексуалността продължава да е престъпление), турският закон признава сред гражданите само два пола. Бел. авт.

69 Гей- или транс-жени и мъже, които танцуват в костюми на противоположния пол. Бел. пр.

Table of Contents

Статии

Последният мит:Заклеймяването на хомосексуалността в Библията   Автор(и): Николай Атанасов

Да заминават за Конго!   Автор(и): Хилке Гердес

Бисексуалните видове  Автор(и): Емили Дрискол

Божественост и анално лепило  Автор(и): Диаманда Галас

Да бъдеш хомо в Истанбул   Автор(и): Мехмет Мурат Сомер

И отново за думите, дупките и някои неща, които остават след тях…  Автор(и): Златко Енев

Медийната видимост на хомосексуалността като парадокс  Автор(и): Николай Атанасов

Политиката и горделивата нетолерантност Автор: Станимир Панайотов

Как е, когато се сваляш с някого от същия пол?   Автор(и): Криста Бъртън

Новаторска терапия за лечение на хомосексуалност  Автор(и): Десислава Петрова

Комунизъм и хомосексуализъм в България (1944‑1989 г.)  Автор(и): Михаил Груев

Рисковано предложение  Автор(и): Маргарет Талбот

Когато „Ню Йорк Таймс“ излезе от килера…  Автор(и): Чарлз Кайзер

Отношението на студентите към хомосексуалността  Автор(и): Иван Евтимов

Как хомосексуалността е станала нещо нормално Автор(и): Дейвид Розен

„Идея“ или „ефект“? Автор(и): Самолет 005

Три мнения за хомосексуалността  Автор(и): Николай Гочев, Мария Иванова-Фьон, Александър Мануилов

Еволюционната мистерия на хомосексуалността  Автор(и): Дейвид П. Бараш

Нито ти, нито аз. И двете Автор(и): Мишел Тий

Защо „да си роден гей“ е опасна идея Автор(и): Шеймъс Кан

Подклаждането на открито анти-хомосексуални настроения в Полша  Автор(и): Роберт Биедрон, Ян-Александър Карон

Защо авторитарните водачи се страхуват от LGBT‑правата? Автор(и): Маша Гисън

Глобалната реакция срещу гей-правата Автор(и): Омар Енкарнасион

Сексуалните промени в Турция Автор(и): Кая Гендж

Двама бащи и бебето, което никога не са очаквали Автор(и): Дениз Грейди