Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2015

(част 2)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2015

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Май 2015

Комитата: Какъв ни е девети май?

Автор(и): Константин Павлов

Жените на Райха

Автор(и): Алексис Коу

Опияняващият мирис на надеждата

Автор(и): Златко Енев

Подай ми камшика

Автор(и): Леланд де ла Дюранти

Когато Сталин беше съюзник на Хитлер

Автор: Тимъти Снайдър

В леглото с Чайковски

Автор(и): Саймън Морисън

Как да говорим истината на властимащите

Автор(и): Едуард Саид

Отровен мед от търтеи

Автор(и): Румен Леонидов

В какво се превръщат мечтите (за Женския пазар)

Автор(и): Павел Янчев

„Тази илюзорна подреденост в държавата“

или как да си направим медиите комфортни

Автор(и): Валентина Георгиева

Музеят Истанбул и музеят на Орхан Памук

Автор(и): Невена Борисова

Парадът на тичащите без пушки

Автор(и): Любомир Калудов

Пет разказа от Исак Бабел в превод на София Бранц

Автор(и): Исак Бабел

По дирите на една хипотеза

Автор(и): Стефан Станев

Юни 2015

Необяснимото престъпление на Андерс Брейвик

Автор(и): Карл Уве Кнаусгор

Пергаментов залез

Автор(и): Златко Енев

Да сбъднеш нереалното или едно пътешествие из Анадола

Автор(и): Евдокия Борисова

Защо сме обсебени от нацистите?

Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Проблемът за достоверността на някои домашни извори

трайно залегнали в българската историография

Автор(и): Антонина Желязкова

Холокост – пренебрегнатата реалност

Автор(и): Тимъти Снайдър

Някакво си телефонно обаждане

Автор(и): Веселина Седларска

Призракът на етническия конфликт

Автор(и): Петър Чолаков

Какво постигнахме и къде се провалихме?

Автор(и): Аспарух Панов

Отмъщението на паметта?

Автор(и): Данута Глондис

Другата Балканска война

Автор(и): Тони Николов

Ако всичко у нас е приватизирано,

то паметта ли ще остане обща?

Автор(и): Ивайло Дичев

Аскеер 25

Автор(и): Митко Новков

Сливен беше един малък космос.

Разговор с Атанас Славов (1930 – 2010)

Автор(и): Аспарух Панов

Триперът на кака Сийка

Автор(и): Даниела Великова

За чушкопека и щастието да си жертва

Автор(и): Емил Коен

Юли 2015

Понижава ли се сексуалното желание от гледането на порнография?

Автор(и): Мария Коникова

Наследството на „юдео-болшевизма“

Автор(и): Марси Шор

Любовта е странна

(Световете на Рубан Нилсън от „Unknown Mortal Orchestra“)

Автор(и): Дейвид Бивън

Премълчаното изселване, разкази в първо лице

Автор(и): Зейнеп Зафер, Диана Иванова,

Мариана Асенова

Две мнения за ролята на Германия в еврокризата

Автор(и): Ханс-Вернер Зин, Албрехт Ричл

Познаваме ли се отнякъде?

Автор(и): Йорданка Бибина

АЗ ЧЕТА

Автор(и): Златко Ангелов

Папа Франциск, популярност за сметка на църквата?

Автор(и): Мартин Мозебах

Долу – остеритет, горе – прокрастинация

Автор(и): Веселина Седларска

Независимите майки от Исландия

Автор(и): Джанет Елис Джонсън

За европейската гражданска война…

Автор(и): Златко Енев

Един добър компромис

Автор(и): Хендрик Кафзак, Доналд Туск

Двама български англицисти за книгата „Калуня-каля“

Автор(и): Александър Шурбанов,

Владимир Трендафилов

Равносметката от компромиса: ДПС оседла белия си кон

Автор(и): Петър Чолаков

Защо съпругът ми и аз започнахме да търсим друга жена

Автор(и): Даниела Петрова

Август 2015

Бавният (полу) разпад на съветските митове

Автор(и): Николай Клименюк

В преследване на хартията

Автор(и): Джейк Битл

Провалът. Начин на употреба

Автор(и): Захари Карабашлиев

Нито ти, нито аз. И двете

Автор(и): Мишел Тий

Защо „да си роден гей“ е опасна идея

Автор(и): Шеймъс Кан

Повече пънк, по-малко ад

Автор(и): Константин Зайбт

Денят на благодарността в Монголия

Автор(и): Ариел Леви

Ръбът на Европа, краят на Европа

Автор(и): Тимъти Снайдър

Любов, загуба и Оскари

Автор(и): Даниела Петрова

Да оцелееш в Черно море

Автор(и): Кая Гендж

Българските лентяи и мистерията на северното лале

Автор(и): Юлиана Методиева

От уахабизма към Ислямска държава

Автор(и): Карен Армстронг

Русия – болен човек с пистолет

Автор(и): Ан Епълбаум

Съвременният „внос“ на идентичности

при помаците в България

Автор(и): Соня Хинкова

Йонеску – театърът на баналността

Автор(и): Сюзън Зонтаг

Какво ѝ трябва на човек? Езикова промяна и равни права

Автор(и): Емилия Славова

Списък на авторите

А

Ангелов, Златко 524

Армстронг, Карен 774

Асенова, Мариана 479

Б

Бабел, Исак 131

Бибина, Йорданка 496

Бивън, Дейвид 469

Битл, Джейк 631

Борисова, Евдокия 203

Борисова, Невена 117

В

Великова, Даниела 417

Г

Гендж, Кая 760

Георгиева, Валентина 109

Глондис, Данута 358

Д

Джонсън, Джанет Елис 555

Дичев, Ивайло 372

Дюранти, Леланд де ла 44

Е

Еванс, Ричард Дж. 263

Енев, Златко 35, 194, 561

Епълбаум, Ан 782

Ж

Желязкова, Антонина 276

З

Зайбт, Константин 709

Зафер, Зейнеп 479

Зин, Ханс-Вернер 488

Зонтаг, Сюзън 815

И

Иванова, Диана 479

К

Калудов, Любомир 121

Кан, Шеймъс 669

Карабашлиев, Захари 638

Кафзак, Хендрик 573

Клименюк, Николай 626

Кнаусгор, Карл Уве 180

Коен, Емил 424

Коникова, Мария 435

Коу, Алексис 29

Л

Леви, Ариел 723

Леонидов, Румен 96

М

Методиева, Юлиана 768

Мозебах, Мартин 535

Морисън, Саймън 77

Н

Николов, Тони 365

Новков, Митко 394

П

Павлов, Константин 12

Панов, Аспарух 347, 403

Петрова, Даниела 606, 742

Р

Ричл, Албрехт 488

С

Саид, Едуард 86

Седларска, Веселина 322, 545

Славова, Емилия 824

Снайдър, Тимъти 307, 734

Станев, Стефан 153

Т

Тий, Мишел 651

Трендафилов, Владимир 583

Туск, Доналд 573

Х

Хинкова, Соня 796

Ч

Чолаков, Петър 330, 603

Ш

Шор, Марси 449

Шурбанов, Александър 583

Я

Янчев, Павел 99

Май 2015

Комитата: Какъв ни е девети май?

Автор(и): Константин Павлов

Нацизмът е една от двете големи злини (знаете коя е другата), сполетели света през 20–ти век и победата над него е изключително постижение.

Втората световна война пък е ужасяваща трагедия, погълнала десетки милиони животи и прекършила стотици милиони съдби, чието приключване оправдано е едно от най–радостните събития в историята на човечеството.

С капитулацията на нацистка Германия пък приключва войната в Европа, а в Западна Европа приключват и други ужаси, като концентрационните лагери.

Затова е и редно да отбелязваме тази капитулация като деня, в който е победено едното голямо зло (за другото трябва да почакаме още 45 години) и сме длъжни да отдадем почит на жертвите и загиналите.

Германия капитулира на 7–ми май 1945г. и това са подписите на подписалите капитулацията. (източник)

Две са интересните неща в този списък с подписи.

1. Капитулацията е подписана на 7–ми май;

2. От съветска страна е подписал неизвестният днес на широката публика ген. Суслопаров.

Обърнете внимание също на съвсем делничния вид на документа, и на това, че подписът на съветския представител е без никакъв намек за особено мнение и е подписан като страна, а не като свидетел.

Ето и снимка от церемонията, също съвсем делова и непретенциозна. В залата има хора, които имат по–сериозна работа от това да гледат как се слагат подписи:

източник

В дъното вляво, виждате ген. Иван Суслопаров, подписал акта от страната на СССР. Ето и целия документ:

източник

В съветската литература и популярна култура битува схващането, че Суслопаров е подписал капитулацията „без разрешение“ от висшестоящите си началници. Без разрешение? След десетилетия чистки и след 6 години война, през които съветски генерали са разстрелвани на тумби за много по–дребни неща, съветски генерал прави такова нещо без разрешение? Едва ли. Може би просто е подписал без разрешение от „правилния“ висшестоящ?

За всеки случай, налага се лично Сталин да защити Суслопаров пред страшния Вишински, като му обясни, че няма претенции към „непослушния“ генерал.

Само че съветското командване не е доволно от подписаното споразумение. Защо? Формално, защото Суслопаров „не е бил упълномощен“ да подписва, а и защото е подписал друг текст, а не предварително уговорения. Неформално, заради изключителната ревност на Георгий Жуков, първи заместник на върховния главнокомандващ, който не е могъл да понесе факта, че някой друг съветски офицер пред камери и фотоапарати, а не той, е подписал капитулацията.

Затова по един срамен начин церемонията се повтаря на следващия ден, 8–ми май, този път в тържествена обстановка и с друг участник от съветска страна – маршал Георгий Жуков (същият, на когото кметът на Стрелча вдигна паметник преди няколко дни). Дуайт Айзенхауер, главнокомандващ на съюзническите войски в Европа, смята второто подписване за „безвкусен“ спектакъл и заявява, че не би участвал в него (оригиналният израз е tasteless, което може да се преведе и като „пошъл“), затова предоставя тази висока чест на друг американски генерал, подписал от името на САЩ, този път като „свидетел“ (и така вероятно намекващ коя е истинската капитулация).

Ето и текстът на второто, „поправено“ споразумение, според в–к „Правда“, подписано на 8–ми май в в Берлин (за съжаление, не открих варианта на английски, за да мога да сравнявам двата текста на един и същи език, 1:1, а не през превод)

Очевидно, текстът е абсолютно същият като този от предишния ден. Разликата е в подписалите и в мястото на подписването.

(източник, втората церемония в Берлин. Жуков подписва)

Защо обаче в Европа и САЩ отбелязват победата над нацизма на 8–ми май, а бившият Съветски съюз и свързаните с него лица, на 9–ти?

За Западна Европа е очевидно. Първата капитулация (тоест истинската, когато германската армия реално се отказва от съпротива), е на 7–ми. Тогава се дава едно денонощие време на германците, до 23:01ч на 8–ми май, да прекратят всякакви бойни действия, а втората „капитулация“, която задоволява и егото и пропагандните нужди на Жуков, е подписана на 8–ми май в 22:43 ч., като точният час за прекратяване на германската съпротива не се променя, той си остава в 23:01ч, 18 минути след второто подписване. Така че, по всички признаци, победата над нацизма трябва да се отбелязва или на 7–ми май, когато е чествана от Общността на нациите (организацията, по–известна със старото си име – Британската общност) или на 8–ми май, когато се отбелязва от Европейския съюз.

В Съветския съюз (както и рублофилите в Стрелча и на други места), желаят да наблегнат на историческата роля на Георги Жуков и затова за Ден на победата в СССР официално е определен 9–ти май, заради часовата разлика, понеже подписването в Берлин се пада в 0:43ч по московско време.

А кога ние в България трябва да отбележим деня на победата над нацизма и да почетем жертвите? И по двата признака при нас капитулацията се пада или на 7–ми, или на 8–ми май. ЕС я отбелязва на осми, а и по българско време втората подписване се пада на 8–ми май, буквално в дванайсет без седемнайсет (в 23:43).

Днес няма особен смисъл България да угажда на егото на Георги Жуков, нито пък да следва пропагандните клишета на СССР, междувременно наследени от путинския режим, хеле пък да се води по московската часова зона. Осми май, тоест днес, е годишнината от тази голяма победа и денят, в който трябва да почетем героите и жертвите си.

Снимката е направена днес, 8–ми май, пред паметника на част от българите, загинали във Втората световна война. Да си отбележим контраста с паметника на червената армия като размер, лукс и местоположение в градското пространство. Както забелязвате, цветя няма, нито някакъв друг знак за голямата годишнина.

Вместо това, хора деклариращи се за „антифашисти“, УТРЕ ще носят цветя и венци пред тотема на червената армия, утре ще си дерат ризите и гърлата, а тази нощ ще дежурят край него, за да го пазят от случайно „оскверняване“, а дори може и да запалят някое европейско знаменце като миналата година.

И да не забравяме, че 8–ми май маркира краят само краят на военните действия в Европа и излизането на Германия от войната, но самата война реално завършва с японската капитулация на 2–ри септември 1945г.

Като изключим неяснотите около горната дата в България, цели 70 години по–късно не сме приключили и с осмислянето на самата война. Все още има свързани с нея въпроси, неизяснени за широката общественост. Ще изброя тези, за които се сещам:

– Въпросът за участието на България във войната до 8–ми септември 1944г., когато правителството на Константин Муравиев обявява война на Германия;

– Въпросът за дипломатическата активност на България преди войната и свързаните с нея събития, примерно Соболевата акция.

– Въпросът за поведението и отговорността на българската армия и граждански власти в териториите, които сега са част от Сърбия, Македония и Гърция;

– Въпросът за изтеглянето на българските войски и за съдбата на изоставеното българско население и войски на териториите на днешните Сърбия, Македония и Гърция и отговорността на просъветското отечственофронтовско правителство за последиците (примерно известният случай за пленяване и спасяване на българските войници в Охрид);

– Въпросът за отговорността на българските граждански и военни власти за съдбата на евреите от горепосочените територии;

– Истинската история на партизанското движение и другите форми на съпротива по време на войната;

– Истинската история за участието на България в заключителния етап от войната (наричан по време на тоталитарния режим „Отечествена война“. Заснетият паметник е посветен на загинали в този етап от войната);

– Истинската история на 9–ти септември 1944г.

(мистериозно превръщане на американски „Додж“ в съветски танк Т–34, снимка „Изгубената България“, също тук итук)

– Истинската история на съюзническите бомбардировки и отговорността на България, СССР, Великобритания и САЩ за тях;

(бомбардировка на София, източник)

(паметник на загиналите летци–изтребители, защитаващи София от бомбардировките, източник)

– Тезата на нацистката пропаганда, после продължена и от комунистическата, за използване на играчки–бомби от съюзниците в България и извън нея, специално за поразяване на деца;

– Въпросът за знаменитата салфетка от четвъртата Московска мирна конференция (а не от Ялта), изписана месец след пълната окупация на България от червената армия, когато Сталин вече има 100% контрол върху съдбата на България;

– Историята на бившите български военнослужещи и български граждани, родом от Македония, мобилизирани в югославската армия и също участвали в заключителната фаза на войната. (прочети за бунта на войниците в Скопие);

– Създаването на Народна република Македония в рамките на Югославия и създаването на македонски литературен език и нация;

– Отражението на горните въпроси върху съвременните отношения с Македония, чиято държавност също е пряко следствие от Втората световна война. В центъра на Скопие има музей на Холокоста, пълен с български артефакти – вагон на БДЖ, снимки на цар Борис, български документи и т. н.;

(вагонът на БДЖ в музея на Холокоста в Скопие. снимка)

– Отговорността на царстващата династия за събитията през войната и детайлите около провеждането на референдума „Монархия или народна република“;

– Въпросът за ролята и отговорността на българските комунисти по време на войната, които до 22–ри юни 1941г. са съюзници и поддръжници на нацистка Германия;

източник

– Въпросът за ролята и отговорността на СССР като съюзник на Германия и агресор срещу неутрални държави – Финландия, Румъния, Литва, Латвия, Естония, Полша, до 22–ри юни 1941г.

– Ролята на България и Югославия в гръцката гражданска война 1946 – 1949г.,

източник

Триъгълничетата са лагери за обучение на въстаници, кръгчетата са пунктове за снабдяване, има също пунктове за приемане на бежанци, болници и лагер за военнопленници (отбелязан с Х)

Имаме много домашно за писане, четене и учене.

Препоръчвам за четене и материала на колегата Асен Генов „Трябва ли да празнуваме 9–ти май?“.

А какъв ни е 9–ти май? Девети май е денят на Европа и няма нищо общо с никакви капитулации.

Константин Павлов – Комитата е български блогър, публицист и политически активист.

- 15-05-2015|смерш

Извадени от контекста факти и снимки (събрани на ангро от Уики и Фейсбук през последните дни) + антисъветски мистицизъм а ла Владимир Резун (познат като Виктор Суворов), резултат: напудрена партенка за непретенциозни. „Суета на суетите, каза Еклисиаст, суета на суетите – всичко е суета!“

- 16-05-2015|Читател

Г-н Комитата трябва да попълва пропуските в историческата си информираност. Като начало препоръчвам едно по-популярно, но все пак научно-издържано и компетентно мнение по въпросите, които го интересуват.

docs.google.com/file/d/0B7oem4cUjJxtSWdqaWhvUWJqSEE/edit

- 16-05-2015|Комитата

Охоо, анонимният коментатор при мен първо е върлувал тук. Прочетох статията и не виждам радикални различия между моята версия и тази на автора. България няма нищо общо с датата 9-ти май, освен с деня на Европа.

- 17-05-2015|Historian

Естествено е, България да почита 8 май като дата на края на военните действия в Европа (не на края на Втората световна война, който е на 2 септември 1945 г – интересно, защо руснаците не празнуват на тоя ден – та нали те също воюват срещу Япония?)… Бих добавил още един спорен Въпрос – защо СССР обявява война на България точно на 5 септември 1944 г?

- 26-05-2015|Кунев

Е, не случайно 3500 сънародници на комитата са убити от ФАЩ и Англия. Датата е миши повод за извъртяна подмяна или скриване на факти. „Другото“ зло в лицето на Китай ще довърши истинското зло – Уол стрийт.

- 26-05-2015|totalen

Тоя се пише комита, ама не е ходил в казармата даже. Иначе щеше да види на втората снимка по пагоните, че Суслопаров не е генерал, а полковник.

Е ми наистина не отива такъв нисък чин да подписва капитулацията. А Сталин е разбрал, че в момента не е имало по-подходящ наблизо.

Следва по-помпозното подписване на другия ден – не само Холивуд обича лъскавото!

- 27-05-2015|Black Wolf

Абе totalen, да беше пуснал поне една Уикипедия преди да се изказваш и да видиш, че е бил генерал…

Жените на Райха

Автор(и): Алексис Коу

(За книгата на Уенди Лоуъл „Фуриите на Хитлер“)

В един летен ден през 1943 Ерна Петри се наслаждава на хълмовете и поляните, заобикалящи обратния път от Лвов, украинския град, в който тя често ходи да пазарува. Слънцето свети ярко и тя вижда нещо в далечината. Нарежда на каруцаря да спре и, действително, недалеч от пътя открива шест деца, които се крият там, треперещите им телца едва покрити от парцаливи дрешки. Петри завежда гладните, уплашени деца в украсеното с бели колони имение, в което живее заедно със съпруга си Хорст, четиригодишния им син и невръстната им дъщеря. Взема храна от кухнята и нахранва децата, докато обмисля какво да прави. Хорст не е вкъщи. Като съпруга и майка от онова време, от Ерна не се очаква да направи нещо преди да се е върнал мъжът ѝ, но тя разбира защо децата се крият. Известно ѝ е, че само няколко дни по-рано те са избягали от един претъпкан Judenwagen, вагон от влакова композиция, пътуваща към газовите камери. И така тя им нарежда да я последват отново. Този път тя ги завежда далеч от къщата, през покрития с плочки под на северния вход, през градината, после покрай кокошарниците и жилищните постройки на прислугата. Когато стигат до ямата в гората, Петри нарежда на децата да се обърнат с гръб към нея и, стискайки в ръка пистолета, който баща ѝ е подарил на раздяла, ги застрелва в тила, едно по едно. Пред съда по-късно тя признава, че две от момчетата са се разплакали, но са били прекалено изтощени, за да се опитат да побягнат. Не чувствала угризения на съвестта. В представите ѝ тези деца били нещо напълно различно от нейните собствени, добре приютени в голямата къща. Те били врагове на държавата, които почти са успели да се измъкнат.

Жени като Петри, според историчката Уенди Лоуър и нейната нова книга Фуриите на Хитлер: германските жени в нацистките полета на смъртта, не са били „малцина психопати“, а нормални германски граждани. Тези жени са възпитани в сянката на Първата световна война и основното им възпитание се състои от идеологическа индоктринация. В Лигата на германските момичета те са учени да отхвърлят неща като грим или суетност, и да поддържат красотата си в маршове сред природата, да търсят наслаждение в неща като полувоенни походи и упражнения по стрелба. В училище Петри без съмнение е получила стандартната брошура на Третия райх, в която се дават съвети за начините, по които една жена трябва да си търси съпруг – процес, който започва със задаване на въпроса „Какъв е твоят расов произход?“ Те са обучавани да бъдат „патриотични хранители и бойци“, а училищното им образование се съсредоточава най-вече върху ролите им като бъдещи съпруги и майки. Ако всичко върви добре, те скоро ще получат като сватбен подарък издание на Mein Kampf от самия фюрер.

Петри е само една от онези 500,000 германски и австрийски жени на възраст между 17 и 30 години, които се преселват на Изток по време на Втората световна война. Хитлер настоява за възстановяване на германските граници от 1914 и за тази цел използва емоционалната образност на американския Див Запад. Съпровождащата всичко това пропаганда включва настолна игра, в която германските заселници се описват като първопроходци, а също и фотографии на есесовци, пътуващи из далечни равнини на мотоциклети. Ако „цивилизационната мисия“ да се утвърди арийското жизнено пространство в чужбина евентуално би се оказала недостатъчна за пораждането на масово младежко движение, то извънредните възможности за професионален напредък трябва да приключат сделката.

Между 1941 и 1944 Полша, Беларус, Украйна, Латвия, Литва и Естония се превръщат в опитни площадки за тези учителки, секретарки, радио-операторки, телефонистки, социални работнички, любовници и съпруги. Полетата на смъртта служат като фон за младежките приключения на тези жени, техният първи шанс да пътуват, работят, да се влюбят, омъжат и да имат деца. У дома, независимо дали произхождат от малки села или големи градове, те са изправени пред всевъзможни липси. Но на Изток дори и някое бедно селско момиче като Петри би могло да заживее в голяма и представителна къща с красива веранда, на която да почива в плантаторски стил и да стреля по еврейските си работници. Неомъжените жени също са имали добър живот: далеч от дома за пръв път, те внезапно се оказват в състояние да се сдобият с нови дрехи и да участват в шумни гуляи. Някои се възползват от близостта си до мъже, разполагащи с власт, а любовниците често стават съпруги.

Насилието, както посочва Лоуър, често се преплита със сцени и на интимност, и на почивка, из живота на жените в нацисткия Изток. Не е нещо необичайно да се преминава покрай масови гробове по време на любовна разходка из гората, или да се провежда пикник в близост до някой концентрационен лагер, с ясна гледка към пушека, излизащ от комина на крематориума. В Беларус един германски пълномощник и неговата любовница-секретарка провеждат постоянни ловни излети през зимата, само че вместо зимуващи животни те ловуват евреи. Недохранени и изтощени, те се оказват неизменна лесна плячка.

Жените, които Лоуър описва, не само не забелязват тези ужасяващи подробности; в някои случаи те им се наслаждават. В писмо до годеника си, останал у дома, дъщерята на един нацистки околийски шеф във Вартегау, Полша, демонстрира жестокото си очарование от един „застрашен от изчезване вид“:

Това е наистина фантастично […] Цял един градски квартал, обграден с бодлива тел… Човек вижда само най-различна паплач, която се влачи наоколо. По дрехите си те носят жълтата звезда на Давид – и отпред, и отзад (това е идея на татко; той често говори за „звездното небе на Лодз“) […] Знаеш ли, наистина е невъзможно да се изпитва симпатия към тези хора. Мисля, че техните усещания са напълно различни от нашите, а следователно те не могат да изпитват нито унижение, нито друго подобно нещо.

В различни степени някои от младите жени в нацисткия Изток са подпомогнали или осъществили ужасяващи престъпления срещу човечеството. Мъжете са контролирали агенциите, които са организирали и прокарвали кампаниите на Райха, но за тези масивни, държавно-управлявани машини за унищожение са работели жени. Чрез съдружничеството си те са упражнявали безпрецедентна власт върху група хора, категоризирани като „под-човешки“ и, също като мъжете си, те са били възпитани в дух на „безразлично разглеждане на страданието“.

Онези от жените, които непосредствено след пристигането си все още са изпитвали следи от съчувствие, са споделяли желанието си да се избавят от това. В писмо до дома една нацистка секретарка се оплаква от неспособността си да преработва стоически заповедите за масови убийства, написани на служебен език, който само малцина около нея разбират. Тя се надява скоро да свикне, „не мисли, да не чувства“. Илзе Щруве, учителка, също използва ролята си на свидетелка, за да подхранва апатията си. Стаята ѝ се намира директно над лятното кино, използвано от СС като сборен пункт за хората, изпращани на масови разстрели. Докато гледа надолу към сцената, тя не открива никаква вина у младите немски полицаи, а по-скоро у самите евреи. Когато те хвърлят тенджери и тигани на пода в знак на протест, тя иска да изкрещи: „Направете нещо! Това не е достатъчно! Въоръжете се! Вие сте мнозинството! Някои от вас биха могли да се спасят!“ Но никога не опитва да се намеси. Като много други жени, чиито животи Лоуър е изследвала, тя просто прави от себе си пасивен наблюдател.

За други жени близостта до бруталността вдъхновява по-сериозно участие. Подобно на Петри, удивително голям брой жени взема личното решение да направи крачката от свидетел към действащо лице, да вземе в ръце оръжие или да пребие някой евреин с железен прът, докато собствените им „расово чисти“ деца спят на спокойствие вътре. Те са „склонни да влизат и излизат от различни роли“, пише Лоуър, „от несковавания от предразсъдъци революционер до кротката, послушна съпруга“. „Бюро-убийците“ са нещо обичайно – това са жени, които не само печатат заповедите за ликвидация, но и участват в кланетата из гетата и посещават масовите разстрели.

500,000 жени имат места в най-предните редове на Окончателното решение, откъдето наблюдават и се възползват от съдбата на бързо намаляващите „расово-малоценни маси“. И въпреки това тяхното присъствие, техните жестокости, са били игнорирани в продължение на последните 70 години. Преди двадесет години Лоуър е изследвала историята на Житомир, град в западна Украйна, и докато разлиствала нормалното съдържание на архивите – избледнялото мастило и нечетливите драсканици по парцалива хартия, по която от време на време се виждат отпечатъци от ботуши или обгорели краища. Именно там, сред германските архиви, недостъпни по времето на Желязната завеса, Лоуър започнала да забелязва изобилието от женски имена сред строителите на империята. Медицински сестри, преживели пълното изкривяване на професията си, с готовност оправдавали прехода си от спасяване на животи към отнемането им, обяснявайки, че „смъртта от газ не боли“. Бивша германска детска възпитателка си припомняла неудобството, с което пристъпвала в окупираната източна зона през 1942. Не била свикнала да слуша звука на бързи автоматни откоси, но стоящият наблизо нацистки офицер успокоил страховете ѝ, уверявайки я, че „това са само няколко евреи, дето ги разстрелват“.

Има връзка между шокиращо нехайните свидетелства, давани от тези жени и колективното ни невежество за действията им в нацисткия Изток: геноцидът обикновено се счита за мъжка работа и така, когато е дошло времето да се търси сметка на нацистите за престъпленията им, обвинителите са се интересували по-малко от тези жени, отколкото от колегите и съпрузите им мъже – хора с позиции и напълно установима власт. Германските адвокати са убедили съдилищата, че жените не са притежавали властта, необходима за извършването на такива жестокости. Въпреки острия усет на международната общност за процесите по военни престъпления, само рядко някои, при това особено садистични жени като Илзе Кох, „кучката от Бухенвалд“, са привличали общественото внимание. В конвулсиите на денацификацията съдилищата просто са приели, че жените не са заплаха за следвоенното германско общество. А това означава, че жена като Йохана Алтфатер, която е изпитвала особено удоволствие от примамването на еврейски деца към смъртните им места с помощта на бонбони, са могли да бъдат считани за „полезно заети“. Това е написано в досието ѝ, след като един мъж е свидетелствал, че е гледал как тя, по време на ликвидацията на гетото, е блъскала главата на детето му срещу една стена. Алтфатер е била една от малкото жени, които са били действително съдени, но, въпреки многобройните свидетелски показания, тя е оправдана, при това на два пъти.

Оцелелите евреи последователно описват германските жени в нацисткия Изток като жестоки мъчители, а не като невинни наблюдатели. Но припомнянето на ужасяващи актове се оказва нещо далеч по-лесно от посочването на извършителите. Често имената им са неизвестни на жертвите, докато други са се омъжили след войната и са променили фамилните си имена. Що се отнася до самите жени, то те разбира се са мълчали по разбираеми причини.

Фуриите на Хитлер е обезпокояващ, но значителен принос към разбирането ни за това как национализмът и по-точно определени схващания за това що е лоялност, биват нормализирани, подсилени и регулирани. Като задава важни въпроси за широко разпространената виновност на нацистките жени, Лоуър осветява едно сляпо петно в историческата наука. И все пак призмата, през която без съмнение тази книга ще бъда разбрана, онази на „женската история“, е проблематична, тъй като внушава, че действията на половината население съществуват в една собствена, отделна сфера. Масовите убийства не могат да се случат без широкото участие на обществото. За никоя от тези жени не е било задължително да става свидетелка, да служи като съучастничка или да отнема животите на други хора, но огромното мнозинство от тях са вършили именно това.

Присъствието на 500,000 жени в нацисткия Изток е изключително важно за нашето разбиране на Втората световна война, нацизма и Холокоста. Наистина, това е една силно препълнена историческа област, но пък фундаменталните въпроси в нея все още не са намерили отговори и може би трябва да бъдат задавани по други начини. Провеждайки един десетилетен, изчерпателен изследователски проект, Лоуър държи сметка на тези жени, което е далеч повече от онова, което е успяла да извърши международната правна система. Какво всъщност се е случило на тези жени, след като са избягали пред напредващата Червена армия и са се завърнали към нормалното ежедневие? Както Лоуър заключава на последната страница от Фуриите на Хитлер, „Те са се отървали безнаказано.“

Източник

Алексис Коу е американска авторка и журналистка от Сан Франсиско. Последната й книга, „Alice + Freda Forever“ беше издадена наскоро от издателство Zest Books.

- 18-05-2015|Гост

Нова светлина за ужасите навойната и Холокоста.

Опияняващият мирис на надеждата

Автор(и): Златко Енев

Какво означава за вас думата „кокиче“?

Не бързайте да се питате дали не ви подбиват. Естествено, нямам пред вид самото цвете, а усещанията, понятията, асоциациите, които свързвате с него. Значи, ако си представим примерно света като някаква безбрежна, замръзнала, настръхнала, враждебна равнина, из която се разхождат единствено накокошинени таралежи, дето се бодат едни други при всеки опит за сближаване, то кокичето е точно отрицанието на всичко това. Кокичето – това е крехката, но абсолютно непобедима надежда-обещание за промяна, затопляне, размразяване, живот, нежност, уют, пролет, любов, мъзга, младежка енергия, ново начало, топене, лято … Кокичето – това е символът на живота, младостта и новото начало. Кокичето – това е анти-смъртта.

Но защо ви ги разправям всичките тези приказки, може би вече се питате. Ами, просто е. Защото вчера се срещнах и запознах с две такива кокичета. И то не просто предвестнички на нещо си, ами, както изглежда – вече част от една доста мощна пролетно-обновителна вълна, която очевидно напира да облее и пробуди застиналата, настръхнала, замръзнала, вечно очакваща вчерашния край на света татковина, която обитава моето собствено поколение, нещастен плод на българо-еди-каквато-си дружба. Нашето собствено възхитително отрицание. Нашето бъдеще, ако имаме късмет. Нашето всичко, ако питате мен.

Впрочем, тази история си има предистория, без чието разказване няма как да успея да ви обясня за какво точно става дума. Значи, нещата започнаха преди около година, когато Даниел – моят спасител във времена на технически сривове и компютърен гуру от висока класа – за пръв път ми спомена името Siteground.

„Значи“, вика ми така Даниел, „сайтът ти има принципен проблем, братко. Колкото и да го оправяме, колкото и да го стягаме, колкото и да го ремонтираме, това нещо не може да се оправи без радикални промени…“

„Тъй ли?“, инатя се аз. „И какъв примерно му е принципният проблем на моя сайт?“

„Ами бавен е“, вика ми Даниел. „Страниците ти все едно в петмез са потопени. Докато се отворят и станат за четене, вече си изгубил осемдесет процента от по-младата публика. Остават само старчоци, дето нямат друг избор. Това е.“

„Аха. И какво му е решението на проблема?“

„Смяна на провайдъра. Трябва да го преместиш на друго място. Тия немци, дето толкова ги хвалиш, са всъщност слаба ракия, днес вече има къде-къде по-кадърни хора и фирми, които ти предлагат далеч по-добра услуга, на същата или още по-добра цена.“

„И в коя фантастична страна ги има тия фирми?“, питам аз, готов да отговоря, че вече съм им сърбал попарата на американците (или поне на някои американци) и че, благодаря много, ама аз ще си остана при моите немци, щото те може и да са малко бавни, но затова пък са надеждни, братко – няма да те излъжат, няма да те оставят да си чешеш главата в неделя, няма да те прецакат, няма да те…

„Ами в България“, вика ми Даниел и си мълчи, чака да види какво ще му кажа.

Аз поемам дълбоко въздух, броя до десет, за да не му правя кефа да реагирам първосигнално, но грубата истина е, че павловските ми рефлекси са се включили точно на втората наносекунда след споменаването на думичката „България“ и че, волю-неволю, вече всичките ми алармени инсталации са включени, навсякъде по пулта на (под)съзнанието ми свети не червено, ами пембено, и единствената мисъл в главата ми е: „Българи! Да пази господ! Бегай да бегаме, Златко, че знаеш какво следва от тая галиматия! Не ти е за първи, не ти е за втори, не ти е и за трети път. Българин ако не те излъже, кой ще те излъже, приключвай разговора и – беж!“

А Даниел си се подсмихва от другия край на жицата и ми обяснява, че неговият собствен сайт вече ползва услугите на тая толкова магическа фирма, че тия хора са страхотни, че такива професионалисти и разбирачи не можеш да намериш никъде, че това, че онова…

„Мерси, мерси“, викам аз и се напъвам да не звуча кисело. „Мерси, ама чак толкова не съм закъсал, та да оставя българи да ме спасяват. Ще си остана аз при моите немци, благодаря много.“

Замълча си Даниел, дали се пообиди или нещо друго, но ме остави да си бера ядовете както намеря за добре, дал господ всекиму толкова дебела кратуна.

И така допреди около десет дни, когато – след множество гафове и разочарования от страна на моите тъй любими немци – най-после ми изпуши чивията и смених провайдъра си точно в разстояние на петнайсет минути. Добре дошъл, „Либерален преглед“, в България. Дупе да ти е яко, Златко.

И се започва тя една. Казано възможно най-кратко, не мога да си затворя устата от удивление. Тия хлапета – да ме прощават всичките, но аз от любов си ги тъй наричам – буквално ми издухват шапката. И то за броени минути…

Да започнем с това, например, че точно две минути след като натиснах копчето за сключване на договора (който е, цифром и словом, за някакви си пикливи сто евро годишно, плюс жълти стотинки), аз получавам лично телефонно обаждане от София, в което някакво безкрайно мило и безкрайно компетентно момиче (Виктория ѝ е името, между другото; Виктория Петрова, ако съм запомнил правилно) ме въвежда безкрайно търпеливо и приятно в особеностите на новия хостинг: какво да очаквам, какво да правя, кои са особеностите на техния интерфейс, как работи поддръжката и така нататък. Все неща, които аз и през плет не съм виждал, като услуга, имам пред вид, защото, ако и да съм в тоя занаят от доста години насам, такова чудо никога не съм преживявал, ей богу! Обикновената практика е да получиш имейл с някакво формално поздравление, а оттам нататък – троши си главата и толкова. Ти да не мислиш, че ще вземаме сега да ти сваляме звезди от небето за по сто евро на година? Осигуряваме ти присъствие в Интернет, кажи-речи без пари, останалото си е твой проблем. Аре бегай, данке шьон…

Тъй. Изкефвам се аз, а после, окуражен от приятното начало, им предлагам среща. Абе ще ми се нещо да се запознаем, хора, впечатлихте ме много, зажадняла ми е душата за среща с кадърни, на световно ниво българи, дали ще бъде възможно така…

„Абе, възможно“, викам си. „Работят хората денонощно, знаеш сам как е, айде сега…“

Но и тук – пак изненада. Пак приятна. „Ами ние нямаме такава практика, но щом настоявате, моля. Само обмислете предварително какво точно искате да ни питате, защото времето ни е малко, нали разбирате? Предварително ви молим за извинение.“

Бре, жега! Тук вярно дупки никакви няма, поемат ли те веднъж, тия хора се грижат за теб както си го пише в разните книжки по customer service, майтап няма, Златко. Вярваш, не вярваш, това е. Живички българи, дето не са българи. Фата моргана. Перпетуум мобиле. Фокус-мокус. Нъй!

Сега, за да не ви занимавам до утре с дълги-предълги подробности, прехвърляме кадъра с десетина дни напред. Аз вече съм в София, както обикновено със силно унило настроение, както обикновено подготвен за благинките на татковината (които не закъсняват, естествено – от чакането четиридесет минути докато смъкнат багажа от самолета на софийското летище, през грубия и мошенически настроен шофьор на таксито – уж „Окей“, уж нам си ква „сериозна фирма“, уж не знам какво, та чак до спарушената реалност на Слатина и Гео Милев, дето май още се възстановяват от американските бомбардировки през войната… Абе, кеф!)… Та, идва значи деня на уговорената среща, качвам се аз на метрополитена (който е супер!, както всички знаете), слизам на новата спирка в софийския Бизнес парк… и започвам да примигвам.

Сега, за да не изпадам в ненужна еуфория, самият Бизнес парк е смесена картинка, нека си бъдем реалисти. Накичени хубави, модерни сгради, но инфраструктурката, като започнеш да я оглеждаш отблизо, майка плаче по български. Бетонът излят през куп за грош, по пешеходната полоса в тунела зеят едни шахти като космически черни дупки, уж всичко ново, уж всичко модерно, ама по български направено: грозно, неугледно, потискащо, оставили са си ръцете строителите, майка плаче!

Онова обаче, което прави силно впечатление още на тридесетата секунда след като навлезете в тази нова и за мен силно удивителна част от София, са хората. Хората, които виждате наоколо. Значи, човешкият ландшафт тук се сменя като с нарицателната магическа пръчица. Няма я обичайната София на угрижени, отчаяни или озверени човешки визажи; онова, което наблюдавате тук, са си най-обикновени млади западняци, които очевидно имат добра работа и сравнително уреден живот, проблемите им са най-вероятно професионални, а не толкова екзистенциални; работят хората, борят се с реални проблеми, а не с призраци – и това е.

Малко по-късно влизам в голямата модерна сграда (фирменото представителство на Кока-Кола за България, в което хората от Siteground са наели част от третия етаж) – и моментално се чувствам у дома си. Точ в точ като в Германия – същата функционална уредба, същите хора, които почти не ти обръщат внимание, защото са заети с работа, същата изобилна светлина, същото всичко. Рая Стоилова – едното от двете очарователни кокичета, които споменах по-горе, ме води към частта от фирменото пространство, в която работи Лиляна Якимова, тяхната маркетингова директорка (защото тук офиси и затворени помещения няма – всеки е пред очите на всички, шеф или не). Аз се опитвам да се съсредоточа върху работата и да изключа от (под)съзнанието си гледката на изкусителната черна презрамчица, която наднича изпод тениската на Рая, сигурно за да напомни, че тук все пак работят живи, реални хора, а не машинки за правене на пари или каквото и там да било.

„Здравейте. Здравейте. Как сме днес? Ок, да отидем тогава да поговорим. С удоволствие, разбира се.“

И двете излъчват напълно неподправено спокойствие. И двете пробуждат в съзнанието силната асоциация с кокичета – уж крехки и нежни, да те е страх да ги докоснеш, но всъщност на мига ти е ясно, че тия същества не са онова, което виждаш на повърхността; че зад крехкия външен вид очевидно се крие онази сила, дето премествала ледници. Че…

Айде стига, обратно към деловата част. Започваме разговора – малко хаотично, тъй като за мен важното в случая е не толкова получаването на някаква кой знае колко подробна информация, а по-скоро опита за потвърждение – или опровержение – на онзи интуитивно пораждащ се (колективен) образ на нещото, което не мога да нарека с друга дума, освен „мечта“. Моята собствена мечта. Нашата собствена мечта, предполагам. Мечтата по едно друго бъдеще. Мечтата по едни други хора. Мечтата по една друга България.

И двете момичета, колкото и да ми е трудно да го повярвам, ми дават точно това. Няма компенсаторност, няма фалшове, няма игри на бизнес-поведение, няма нищо. Простичък и ясен разговор между хора, които говорят за неща, от които разбират нещичко (те двете – значително повече от мен, разбира се). Разговорът скача от чисто технически теми като кеширането на уеб-страници (изгубих ли ви тук?) до въпроса за това защо все пак са предпочели да правят бизнес именно в България, вместо да я напуснат, както уж го правят всички кадърни млади българ(к)и. И те ми обясняват всичко – спокойно, подробно, убедително. Тук няма какво да се крие, няма и какво да се доказва. Нещата, както е казал поетът, са прости и логични.

Започваме с историята на фирмата. Създадена е преди по-малко от десет години, от двама или трима младежи, които започват с много простичка идея: никой клиент да не получава отговора „ами не знаем“. Звучи някак тъпичко, нали? Ами то всеки може да започне с такава бизнес-идея, колко му е? Айде сега, кажете ми нещо по-интересно, нещо по-интригуващо. Издайте ми тайната, изплюйте камъчето, моля ви!

Момичетата се споглеждат и усмихват. Тайна няма, това е. Целият успех на фирмата се състои в това, че те отговарят на всеки ваш въпрос. На времето това е означавало мъчителни и трудоемки търсения из мрежата, докато намерят нужната информация (защото хостингът, тоест подслоняването на уебсайтове, е свързан с доста много и доста различни проблеми, както не е необходимо да ви обяснявам, разбира се). Днес вече по-голямата част от тази информация е стандартизирана, подредена, направена достъпна за всички членове на екипа, ясна и прегледна. (В това, между другото, бях имал достатъчно възможности да се убедя на практика в процеса на прехвърлянето на собствения си сайт, който не е никак малък и лишен от всякакви сложности; цялата процедура отне два часа, и то само защото бях пропуснал да им дам някои дребни, но важни подробности, инак сигурно щеше да стане и по-бързо). А това пък означава безумно компетентна, бърза и ефективна поддръжка. Представете си една автомобилна компания, която отстранява дребните, неизбежни и силно вгорчаващи ежедневието дефекти по автомобила ви в реално време, без да го спирате и без да ви занимават с каквито и да било подробности. Имаше проблем – няма проблем. Следващия, моля! Ето това е българският Siteground, поне според досегашния ми опит.

Другата важна подробност – изключителната бързина на техните сървъри, която е и основният аргумент при избора на хостинг – се обяснява чрез тяхно собствено технологично решение, ако и не непременно революционно: те просто са намерили начин за избягване на прекомерно честите допитвания до базата данни, които стоят в основата на (почти) всяко забавяне в мрежата. Значи, ако си представите базата данни като един вид делфийски оракул, който знае отговорите на всички въпроси, но е малко бавен и муден, защото го питат едновременно от един милион места, то решението, разбира се, е да се поставят посредници между оракула и питащите, които просто запомнят отговорите за известно време, без непременно да разбират значението им. Питате – получавате отговор – и бегате. Кой го интересува, че отговорът бил идвал не от самия оракул, ами от посредници? Айде сега, глупости.

Продължаваме разговора, като се прехвърляме на други, вече съвсем не-технически теми като техните собствени животи, мотивации, проблеми и надежди. На първо място – най-важният, най-ключовият от всички въпроси: кое ви накара да останете? Кое ви убеди да не си грабнете шапките?

Следват нови спокойни усмивки. Ами просто е – тук шансовете ни са по-добри.

Мооооооля? Аз ги изглеждам недоверчиво, очаквайки (неизбежното) обяснение, че се бъзикат. Ами не, напълно сериозни са. В чужбина бихме били никои, просто капка в морето. Тук сме първопроходци, тук сме едни от малкото, тук шансовете ни за лична и професионална реализация са далеч по-добри.

„При условие, че правим бизнес в целия свят, а не само в България“, уточнява Лиляна.

Ааааа, така кажи бе, човек. Нещата постепенно започват да придобиват смисъл. Разбира се, че може да се живее нормално – че и повече от нормално – и в България. Решението е просто – да надскочиш границите (и ограниченията) на тази малка и все още силно провинциална страна. Да не се оставиш да те командват и направляват тъпанарите. Да излезеш от обхвата на мутрите. Да бъдеш не-българин в България. Оттам нататък границата ти е светът, естествено. Просто точно като колумбовото яйце. Друг е въпросът, че – поне засега – това го владеят малцина.

„Ами да, така е“, отговарят момичетата.

„Кой за каквот’ чел“, както казват по моя край. Всичко е ясно, да влезе убитият.

Започвам да ги разпитвам за очакванията им, що се отнася до бъдещето на страната. Тук ентусиазмът им видимо намалява, макар и да си остава далеч от тъй обичайния нашенски песимизъм.

От културата не очакват особено много. Слабичка е, засега не подава сигнали за възстановяване (ако изобщо някога я е имало). Политиката – да, но само защото имат надежди, свързани с конкретни хора. Инак като цяло българската политическа прослойка…

Окей, окей, айде да сменяме темата…

Но тук вече двете се усмихват любезно, поглеждат часовниците на телефоните си и ми казват без ненужни заобикалки, че времето им е ограничено. Хубав разговор (може би), но…

Ех, жалко, тъкмо бях започнал да се разпалвам истински…

Разделям се с двете очарователни момичета някак странно объркан, малко като в просъница. Вярно всичко много красиво, много хубаво, но дали наистина е реалност?

(Ей на тоя въпрос, както се казваше в онзи стар виц, ще ви даде отговор новият даскал по география…)

Само че тоя виц ще ви го разправям някой друг път, защото, предполагам, в главите ви вече чукат купища други, далеч по-важни въпроси.

Ако все още могат де… Тоест, ако възприемате себе си – и действително сте част от – нещото, с което всеки от нас свързва надеждите си за бъдещето.

Нещото, което се мърда. Нещото, което отказва не само да се предава, но и да умира. И което гледа без страх накъм онова мътно огледало, наречено „бъдеще“…

Хайде, стига толкова приказки!

Сполай ви, до следващия път!

май 2015, София

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

- 15-05-2015|Black Wolf
Страниците ти все едно в петмез са потопени. Докато се отворят и станат за четене, вече си изгубил осемдесет процента от по-младата публика. Остават само старчоци, дето нямат друг избор. Това е.

Хм. Ако ставаше въпрос за мой сайт, аз бих си казал следното. Ами щом „по-младата публика“ няма търпението да прочете нещо качествено въпреки известното забавяне, то тя не ми трябва. Това което аз показвам е за хора с определено ниво. Тези, нетърпеливите, очевидно не са но това ниво. Няма какво да ми четат сайта – той е за качествени хора.

Аз не продавам домати на пазара, че да си кътам клиентите, нито продавам реклами, че да ме интересуват нетърпеливите. Аз предлагам на интелигентни хора интелектуален продукт. Те трябва много добре да разбират, че при този продукт бързината е последното нещо, което би трябвало да ги вълнува.

Нещо такова…;-)

Подай ми камшика

Автор(и): Леланд де ла Дюранти

На 2 юли 1789 човекът, чието официално название в затворническата крепост Бастилията е „Мосьо Шест“, се обръща към народа на Париж. Той говори – по-скоро крещи – от килията си в Кулата на свободата, при това без да си поплюва. Онези, които го държели в затвора, и режимът, на който служели, били бандити, дяволи, престъпници, та и по-лошо. Овен това били започнали вече да режат гърлата на затворниците. Нямало време за губене. Същата вечер директорът на Бастилията, който не е прерязал нито едно гърло, информира своя шеф, че ако Донасиен Алфонс Франсоа дьо Сад, когото 13-годишното затворничество без съд и присъда изобщо не са сломили, не бъде махнат от затвора му още тази нощ, той не може да гарантира повече сигурността му. Молбата му е удовлетворена и Мосьо Шест бива отведен през нощта в лудницата, където никой няма да обръща внимание на крясъците му. Впрочем 11 дни по-късно, след щурма на революционната тълпа, Бастилията изгубва всякаква гаранция за сигурността си.

Мъжете и жените, които се тълпят пред затвора през последните седмици, се юрват най-сетне по коридорите му – отрязаната глава на директора е набучена вече на една пика, – отключвайки врата след врата. Килия номер шест, непокътната след напускането на последния ѝ обитател, е пълна с хартии. Тук има и библиотека с над шестстотин книги, много от тях редки екземпляри, плюс десетки и десетки ръкописи в едно волтерианско смешение от жанрове (самият Волтер, приятел на бащата на Сад, е бил два пъти затворник в Бастилията). Ръкописите са толкова много, че техният автор е изготвил каталог, за да не изгуби поглед върху тях: два тома с есета, осем с белетристика, 16 исторически новели, двайсетина пиеси и още повече текстове в работен стадий. Условията за четене през онази нощ не са благоприятни и до зазоряване буквално всичко в килията бива унищожено. През останалите 25 години от живота си Сад оплаква най-вече една от загубите си. Този ръкопис – който той предвидливо не включва в каталога – е написан със ситен, четлив почерк от двете страни на едно дванайсетметрово хартиено руло, което Сад скрива в една пукнатина в стената от 14 век на своята килия. Когато на Разпети петък идната година петдесетгодишният Сад излиза от лудницата, Бастилията е вече не само щурмувана, но и разрушена – изгорена до основи и отнесена, тухла по тухла. И Сад естествено изоставя всякаква надежда за своя ръкопис, за който години по-късно твърди, че продължава да лее „кървави сълзи“.

Макар че Сад никога не научава, ръкописът му оцелява през онази нощ, и през всички останали нощи след това: изнесен тайно от Бастилията, ръкописът се препредава от три поколения на едно френско семейство, докато накрая е предложен на аукцион и закупен от един германски сексолог, който го публикува през 1904 в Берлин под заглавие „120-те дни на Содом, или школата на разврата“. Публикацията прави следващите движения на ръкописа дори още по-мистериозни. Той е бил краден поне веднъж и е бил предмет на не едно и две съдебни дела. В продължение на десетилетия не е бил изнасян извън Швейцария поради опасения, че може да бъде конфискуван от френските власти. Миналата година ръкописът бе продаден на аукцион за 7 милиона евро; застраховката му в „Лойдс“ възлиза на 12 милиона евро.

И това беше само неформалното начало на честванията по случай 200-годишнината от смъртта на Сад. През октомври ръкописът, чиито нови собственици се опитват да постигнат обявяването му за национално богатство, бе представен пред обществеността в една петнайсетметрова витрина в парижкия Институт за литература и ръкописи като част от изложбата, онасловена Sade: Marquis de l´ombre, prince des Lumières (последната дума от напомнящия на каламбур наслов може да се преведе и като „светлина“, и като „просвещение“). Музеят д’Орсе също показа една разточителна изложба, вдъхновена от идеите на Сад, под заглавие Attaquer le soleil, взето от „120-те дни на Содом“. Във връзка с изложбата музеят организира конференции, лекции, кръгли маси и филмови прожекции на адаптации по произведенията на Сад от Бунюел, Щрохайм, Пазолини, Ги Дебор, Питър Брук и Нагиса Ошима. Междувременно престижната „Библиотека Плеяда“ публикува четвъртия си том от Сад, едно разкошно издание от 1152 страници, включващо цвета на еротичната литература: „120-те дни на Содом“, „Философия в будоара“ и „Жюстин“[1]. Тези произведения обхващат десетилетието от края на първия му 13-годишен период на затворническа изолация през 1790 до началото на последния 13-годишен период през 1801. Стотиците страници с критически и филологически материали в новия том ситуират Сад в неговата фаза на буйство и Просвещение. Те са и свидетелство за изключително високото равнище на критическия анализ на Сад – от Бовуар до Фуко, Бланшо, Лакан, Батай, Барт, Дельоз, Солерс.

Тези национални чествания бяха изненадващи по няколко причини. Сад е хвърлян в затвора и от трите френски правителства по време на които живее, а всяко от еротичните му произведения бива спирано при излизането му; една толкова сериозна и трайна забрана, че когато през 1947 един млад издател започва да публикува Сад, той бива незабавно арестуван, а оправдателната присъда и вдигането на забраната идват едва след повече от десетилетие на обжалвания и събиране на експертни мнения от Батай, Бретон, Кокто и други. Впрочем радикалният обрат в официалното становище е много по-малко изненадващ, отколкото това, че изобщо се стигна до подобен обрат – имайки предвид за кого става дума.

„Сега, скъпи читателю, трябва да подготвите сърцето и ума си за най-мръсната история, която е била разказвана от създаването на света насам“, четем в „120-те дни“. Може би за пръв път в историята една такава хипербола рискува да се окаже вярна. Четирима влиятелни членове на Ancien Régime – съдия, епископ, банкер и херцог – се оттеглят в един усамотен замък в Шварцвалд, където са извън обсега на каквито и да било ограничения. Изготвя се подробен план за тясното обвързване на четиримата. Като начало, всеки един от тях трябва да се ожени – и да разврати – дъщерята на някой от другите. Освен това участниците подписват договор, постановяващ, че онзи от „квартета“, който пропусне някой сеанс, откаже да извърши криминално престъпление от какъвто и да било порядък, или пък си легне вечер в състояние близко до трезвеност през всичките 120 нощи, които са планирани, подлежи на глоба от десет хиляди франка. Сетне биват наети 24 девствени младежи и девойки, както и четири жени, умеещи да разказват мръсни истории. И тъй всяка вечер започва с една такава история, последвана от живо изпълнение на онова, което описва. (Любопитна подробност в тази толкова забранявана книга – само през 2012 Южна Корея забрани подготвяния нов превод – е, че всяко престъпление се предшества от изслушването на една история, целяща да го предизвика. Сякаш книгата е предназначена да дразни цензорите: всички тия ужасии, напомня ни тя непрестанно, са били вдъхновени от слушането на безнравствени истории).

„120-те дни“ е крешендо на престъпността. В течение на четири месеца се разказват и практикуват четири категории на перверзии – единични, по двойки, престъпни и смъртоносни. „Това е разказ за един голям банкет, където ви се предлагат шестстотин различни блюда. Ще ги изядете ли всичките? Разбира се не, но огромният брой надхвърля границите на вашия избор и, очаровани от това порастване на вашите възможности, вие няма и да помислите да бичувате онзи Амфитрион, който ви ги предложи“. Тази перспектива става обаче много по-неапетитна, когато научим какво се сервира – както буквално, така и метафорично (копрофагията присъства почти ежедневно в менюто, изтезанията също). Оргиите, които следват, са сложни и често гимнастически. Богохулството се оказва голям източник на вдъхновение. Например, един от развратниците „слага една гола девойка разкрачена на едно голямо разпятие; той я ебе във вагината, заднешком, тъй че клиторът на блудницата се отърква в главата на Христос“. Освен физическата, има и умствена гимнастика. Когато идва моментът да се наруши табуто върху кръвосмешението, ни се представя „един мъж, който е ебал трите деца, които има от майка си, в резултат от което се ражда дъщеря, която той омъжва за сина си, тъй че като ебе нея, той същевременно ебе своята сестра, дъщеря и снаха, а синът му ебе едновременно сестра и тъща“.

Изтезанията са не по-малко барокови и далеч по-смущаващи. Срещаме една жена, зашита вътре в кожата на прясно заклано магаре, тъй че докато кожата съхне и се свива, тя бавно се задушава. Друга жена бива поставена на специална ос и въртяна до смърт. Не е пощадено и животинското царство: един от развратниците взима емблематичната птица на красотата, лебеда, навира причастие в ануса му, след това си вкарва члена и удушава лебеда докато се изпразва. Ненаситната жажда за нови изживявания подтиква един от развратниците до следната перверзия: „Той влиза в специално направена кошница с единичен отвор за ануса му, който е намазан с половите сокове на кобила, а сетне кошницата бива покрита с кожата на убитото животно. Един специално подготвен за целта жребец го содомизира, докато той, вътре в кошницата, ебе едно красиво бяло куче“. Както казва Бретон: „Сад е сюрреалист на садизма“.

Впрочем не всичко е извращения и мъчения. Завързва се и философска дискусия, оневиняваща и насърчаваща изнасилването, изтезанията и какво ли не още. Когато през 1938 се подготвя да преведе на английски „120-те дни“, Самюъл Бекет споделя в писмо до свой приятел опасенията си, че може да бъде забранен и да му „затворят устата“ заради участието му в този проект, „тъй като повърхността е неописуемо безсрамна и нито 1 на 100 няма да открие литература в порнографията, или под порнографията, да не говорим – едно от капиталните произведения на 18 век, каквото то е за мен“.

* * *

Човекът, който има най-голяма заслуга за сегашните чествания на Сад, е Гийом Аполинер, който не само предрича, че Сад „ще доминира 20 век“, но го обявява и за „най-свободния дух, съществувал някога“. Някои неща в Аполинеровия панегирик за Сад са спорни, ала същото може да се каже и за оценките от Балзак до Стендал, от Флобер до Бодлер, от Суинбърн до Юсманс, които възхваляват Сад преди него. Ала Аполинер е несъмнено прав за това, че духът на Сад е бил необичайно устойчив на всякакви заплахи. Първата достоверна информация за характера на младия маркиз, роден през 1740 в Париж, се отнася до отношението му, на четири години, към осемгодишния принц Дьо Конде, който изглежда е бил един малък тиранин; нищо чудно, като имаме предвид, че страхопочитанието към извънредно високия ранг на момчето възпира почти всички във Франция да го укоряват за каквото и да било (и предвид факта, че неговият възпитател, граф Дьо Шароле, според всички свидетелства е бил убийствен психопат). Известно време Сад расте заедно с принца, но макар корените на знатната фамилия на Сад да стигат до 13 век – сред нейните членове е Лаура, за която Петрарка създава модерната любовна поезия, – за равенство не може и дума да става. Това обаче не е пречка за четиригодишния Донасиен и веднъж, когато гостува в огромния и красив дворец Конде в центъра на Париж, а баща му е някъде с дипломатическа мисия, той пребива от бой два пъти по-големия си другар, отнема му играчките и изобщо така взима страха на малкия принц, че винаги когато влиза в стаята, Сад властнически му заповядва да напусне.

Бащата на Сад, който се забавлява много с поведението на сина си, е бил очарователен и харесван придворен, дипломат и свободомислещ литератор. Той се погрижва неговият темпераментен син да получи отлично образование от частни учители в огромните библиотеки на семейните имения в Прованс и в прочутия йезуитски лицей „Луи Велики“ в Париж. Още като юноша Сад става кавалерийски офицер и въпреки спекулациите на Бовуар в „Трябва ли да изгорим Сад?“ (1955), че бил страхливец, той се представя много достойно срещу прусаците по време на Седемгодишната война. Лаконичният отчет на неговия командир гласи: „Тотално откачен, много смел“. След завръщането си у дома Сад бива оженен за една интелигентна и симпатична жена, чието семейство допада на баща му, защото е богато и с връзки в правосъдната система – едно катастрофално заблуждение. Когато из Марсилия, Версай и Париж плъзват слухове за неописуеми извращения – богохулство, налагане на проститутки с камшик, които след това налагат и него, содомия (углавно престъпление при монархията), безразборно раздаване на шоколад, намазан с кантарид (известен също като испанска муха), – Сад проявява толкова въздържание или респект, колкото и към принц Дьо Конде. Той не отива да моли за снизхождение от короната, както правят много други порочници по негово време след извършването на далеч по-големи провинения (като например убийство). Нито пък се извинява на тъща си с големите връзки. Вместо това той напуска Прованс в компанията на красивата по-млада сестра на жена си, която склонява да напише писмо, започващо със следното изречение: „Кълна се на маркиз Дьо Сад, моя любовник, да не се отдавам на никого, освен на него, никога да не се омъжвам, да остана предано обвързана с него, докато кръвта, с която подпечатвам тази клетва, тече във вените ми“ – следва подпис, положен със собствената ѝ кръв. Сад е осъден на смърт, задочно, по обвинение в отравяне и содомия, а чучелото му в реален размер е отнесено церемониално на централния площад в Екс-ан-Прованс, където е обезглавено и изгорено; в същото време маркизът, заедно със своята балдъза, купува антики в Италия и изобщо не дава вид, че е притеснен.

Скоро обаче кралят на Сардиния слага край на италианската идилия на Сад. Затворът в повечето случаи много бързо изцерява осъдените от техния порок. Но не и Сад. Когато двайсет години по-късно, след не един опит за бягство от затвора, „гражданинът Луи Сад“ се оказва не само на свобода, но и председател на парижката Секция на пиките, една от най-известните революционни секции, той незабавно се заема с осъществяването на своята радикална програма за дехристианизация, знаейки много добре, че по този начин предизвиква смъртоносния гняв на набожния Робеспиер (също член на Секцията на пиките). Режимът на терора осъжда (отново) Сад на смърт, съдба, която му е спестена не поради снизходителност, а защото бюрокрацията не успява да установи в кой затвор се намира, и той живее достатъчно дълго, за да дочака Робеспиер да стигне до гилотината. Свободен отново, Сад продължава стария си начин на живот, докато накрая ядосва Наполеон и тогава вече се озовава зад решетките до края на живота си. Там той убеждава надзирателите, че младата му любовница е негова дъщеря (каквато тя не е), а между посещенията ѝ поставя пиеси със състав от луди и продължава да пише каквото си иска.

* * *

Книгата, с която Сад е най-известен, онази, която Наполеон нарича „най-отвратителната книга, написана от това най-извратено въображение“, и чиито три версии покриват десетилетието, на което е посветен последният том на Плеядата, е „Жюстин, или неволите на добродетелта“ (1791). Първата версия на този разказ за две сестри – едната обича добродетелта, другата порока – е написана в Бастилията; тя е дълга едва сто страници и не съдържа нищо непристойно. Изречения от рода на: „Последвалата сцена беше колкото дълга, толкова и скандална“ имат за цел да разпалят, или да охладят, въображението на читателя в кулминационните моменти. Не остава обаче и следа от подобна сдържаност в последвалите версии, и към края на десетилетието произведението – озаглавено сега „Новата Жюстин, или неволите на добродетелта, последвана от историята на Жюлиет, нейната сестра“ (1799) – се разраства до десет тома от 3700 страници. Уверението на Сад от началната страница на книгата, че разказът бил „колкото е възможно смекчен“, придава – предвид онова, което следва – едно ужасяващо измерение на възможното.

В началото на разказа Жюстин е дванайсетгодишна (на същата възраст като Лолита, когато започва нейната история). Тя е руса, красива, синеока и невероятно добродетелна. По-голямата ѝ сестра Жюлиет е със съвсем различен морален градеж, „чувствителна единствено за удоволствието от свободата“. Жюлиет притежава същата схематична красота като сестра си, но за разлика от нея е тъмна – каквито са и всичките ѝ помисли. Подобно на Изабел от последното произведение на Сад „Тайната история на Изабел Баварска, кралица на Франция“, Жюлиет е отдадена на света на порока. Нищо друго не я обвързва освен престъпността – и нищо друго не я възбужда повече. Когато среща човека, станал причина за смъртта на родителите ѝ, тя възкликва: „Да, еби ме, Ноарсьой! Идеята да стана курвата на екзекутора на моето семейство ми допада много, навлажни ме със сперма вместо със сълзи“. Дали в спалнята на убиеца, в конвента от нейната младост, в двора на Екатерина Велика, на ръба на Везувий, навсякъде фактически от Париж до Сибир ни се разказва все същата история, навсякъде с все същия регламент. Срещаме обикновени хора и крале, мъж, чийто еректирал пенис е толкова твърд, че може да чупи орехи с него, или пък един гигант с член като „мебел“. Благодарение на безкрайната си любов към порока, Жюлиет намира всичко това за напълно удовлетворително и се сдобива с голямо богатство и влияние. В същото време на нейната малка сестра не ѝ върви така добре. Жюстин е принудена да научи, по безброй ужасни начини, че никое добро дело не минава безнаказано. Тя бива изнасилвана и измъчвана редовно, като по разписание.

Всяка промяна, която Сад внася в следващите версии, е – от морална гледна точка – за по-лошо. След дълги години пътищата на двете сестри се пресичат и те сравняват преживяванията си. Жюстин е без пукнат грош, съсипана от живота, цялата в дрипи и на всичко отгоре арестувана за престъпления, които не е извършила. Жюлиет, в чиято сметка са записани безчет престъпления – процъфтява. След като освобождава Жюстин от ареста и след като изслушва с наслада дългия разказ за несгодите ѝ, Жюлиет и нейните извратени приятели решават да я изгонят в наближаващата буря, тъй че Природата да реши съдбата ѝ. Тя бива моментално ударена от мълния, която противно на фулминологията излиза от тялото ѝ не през стъпалата, а през вагината ѝ. Развратниците се струпват около жертвата на престъплението, извършено от Природата, разсъждават върху поуките от него и възхваляват Природата за това, че не само е потвърдила вярванията им, но е опазила и красивото дупе на Жюстин; след което следва един последен тур от гаври.

Когато Сад е арестуван при неговия печатар през 1801 за престъплението, че е написал тази книга, властите намират у него бележки за още по-нататъшни разклонения на разказа. Това повдига въпроса: трябва ли наистина да си пробиваме път през всевъзможни престъпления, за да разберем, че добродетелността носи само беди? Дали елегантно написаната първоначална новела нямаше да бъде достатъчна?

* * *

В „Литература и зло“ (1957) Батай пише, че „няма нищо по-безсмислено от това да вярваме на всяка дума на Сад и да се отнасяме сериозно към него“. Но как тогава да се отнасяме към него? Братя Гонкур си спомнят, че четейки Сад, Флобер възкликнал: „Това е най-забавната глупост, на която съм попадал!“. Суинбърн се отнася по-почтително към Сад и говори за „възбудата от безкрая в тези прокълнати страници“. За много хора през века, който Аполинер предрича, че ще бъде доминиран от извратения маркиз, върховното послание на Сад е същото насилствено послание на революцията – свобода. Подобен тон на екстатична анархия е задаван неведнъж – от „Манифест на сюрреализма“ (1924) през „Вой за Сад“ (1952) от Ги Дебор до лозунга, който се появява по стените на Париж през май 1968: „Садисти от всички страни, популяризирайте борбата на божествения Маркиз!“. Ала това не е единствената тоналност на отношението към Сад. Когато вестите за нацистките зверства започват да проникват до тях в Калифорния, Адорно и Хоркхаймер посвещават третата глава на своята „Диалектика на Просвещението“ (1944) на „Жюлиет“, или Просвещение и морал“. Те виждат в Сад символ на тъмната енергия, която избива на повърхността, след като рационализмът на Просвещението бива освободен от всякакви консенсуални задръжки. Независимостта на духа, определяща черта и централно кредо на този рационализъм („разумът без чуждо ръководство“ на Кант), се оказва същевременно най-голямата заплаха за индивидуалната свобода. „Архитектоничната структура на кантианската система, подобно на гимнастическите пирамиди при оргиите на Сад, сигнализира организация на всички аспекти на живота, откъсната от каквато и да било присъща цел“ – пишат Адорно и Хоркхаймер. Наследството на Просвещението, чиято диалектика двамата се опитват да разкрият и пренасочат, се свежда не до революция, солипсизъм и анархия, а до глобализиращото общество на контрола и санкциите, в което авторите установяват, че живеят – и което изглежда обхванато от пожар.

И това далеч не са единствените съмнения. Четейки „Двайсет месеца в Освиенцим“ от Пелагия Левинска през 1945, Реймон Кьоно отбелязва, че „истинският смисъл на лагерите е да дехуманизират човешките същества (която е целта на героите на Сад)“ и открива в Сад един „налудничав предвестник на света, управляван от Гестапо“. По-късно през същата година Кьоно пише, че „макар Сад лично да не е бил терорист… това не освобождава онези, които в по-голяма или по-малка степен споделят тезите на маркиза, от отговорността, че са могли да предвидят действителността на концентрационните лагери“, където ужасите „не са повече затворени в душата на човека, а биват реално практикувани от хиляди фанатици“. В „Произходът на тоталитаризма“ Хана Арент констатира, че значителна част от авангарда на френските интелектуалци между войните чете „не Дарвин, а маркиз Дьо Сад“ и че „за тях насилието, властта, жестокостта са върховните измерения на хора, изгубили окончателно мястото си във вселената, но които са прекалено горди да жадуват за теория, която би могла да ги върне и приобщи наново към света“. Нито тези коментатори, нито по-късни като Фуко – който обръща внимание на „неограниченото право на всесилна чудовищност“, споделяно от Сад и нацистките лагери на смъртта – не черпят вдъхновение от Сад. Което налага въпроса какво означава честването на един автор и неговите произведения, които приличат на сценарий за най-чудовищните обрати в модерната история.

Да разберем Сад означава да разберем неговите развратници. „Жюстин“ придобива форма с растящото концентриране върху тях, като всяка последваща версия хвърля все повече светлина върху деянията на тези безподобно безскрупулни мъже и жени. Това, което става незабавно ясно, е че те не са хедонисти, че не се ръководят просто от желанията си. Принципът на удоволствие при тях е строг и рационален, а върховната им цел не е дори удоволствието в общоприет смисъл. Не толкова, защото тя включва болката – идеята, че болката и удоволствието са мистериозно съчетани, е доста разпространена, от времето на древните гърци до последните неврологически изследвания, – а защото целта им е да притъпят тотално чувствата си, и то тъкмо докато извършват най-отвратителните престъпления. Развратниците на Сад се отдават на всеки криминален, гаден, насилствен импулс, който ги пронизва; те смятат, че разумът не само ги насърчава, но и направо ги задължава да действат така. Ала това не засяга сферата на великодушието или любовта. Те се стремят да отхвърлят аргументирано всеки импулс на разнеженост, който би могъл да им мине през главата. Една от блудниците в „Жюлиет“ говори всъщност от името на всичките си другари, когато описва „онова спокойствие, онова замиране на чувствата, стоицизмът, който ми позволява да извършвам и да понасям всичко без никакви емоции“. (Истинският развратник у Сад никога не е садист в модерния или медицински смисъл на думата: макар най-безгрижно да причинява болка на телата около себе си, той е тотално безразличен към всичко, което тези тела изпитват). Ето защо сцените на разврат са така театрални, така архитектурни, така прекалени – което е и причината, поради която те са до голяма степен лишени от чувственост (в смисъл, че стимулират изключително зрението). Казва ни се с най-големи подробности кой кого шиба с камшика, къде и как е застанал, научаваме точното положение на градинаря, чревоугодника, духовника и Великия херцог на Тоскана, но почти без никакъв чувствен детайл, никаква тръпка, никаква модулация на гласа, никаква топлина на допира, никаква миризма. Сад ни представя една сценография и не крие това: той постоянно използва театрални термини като „сцена“, „действие“, „поза“, „положение“ или „картина“. Читателят не трябва да си представя, че е там и участва в ставащото: той трябва да си представя, че го наблюдава. Но най-важното нещо, което идеята на Сад за екзалтирана апатия обяснява, е защо книгите му нямат свършване и защо развратниците в тях са така разярени.

Философията на Сад описва огнения обръч, в който са заклещени развратниците. Първият етап на тяхната диалектика на Просвещението е посветен на премахването на Бог в полза на Природата. Последната изгаря религиозната вяра със стихията на своите страсти – или поне така изглежда на начинаещия развратник. Само че работата не може да приключи тъй хармонично. Защото какво е Природата с главна буква? „Курва!“, казва Жюлиет, когато загрява, че Природата е просто още един начин за налагане на ред в хаоса – не така явно сбъркан като християнския Бог, но от същото нематериално естество. Развратникът в света на Сад се стреми да счупи нещо, за което се опасява, че е нечупливо: вярата в реда и мисълта за другите. Оттук именно избликва неговата ярост. В онази реч, от която е взет насловът за изложбата в Музея д‘Орсе, един от развратниците крещи: „Искам да атакувам слънцето, за да лиша вселената от него, или пък да го използвам, за да подпаля целия свят“. Същият бяс подтиква друг развратник към възклицанието: „О, дори ако можех да запаля вселената, пак щях да проклинам Природата, че предлага само един свят на моите огнени страсти!“. Със загубата на всякаква смислена представа за Природата, развратникът – Жюлиет е най-силният пример – изгубва всякаква смислена представа за това, що е престъпление: Жюлиет стига някак си неизбежно до извода, че „престъплението е нереално; тоест, възможността за престъпление не съществува, защото няма начин да извадиш от равновесие природата“. Развратниците на Сад бленуват за равнодушие, ала за тях равнодушието е като Свещения Граал – те никога не могат да се доберат до него.

„Сад не само че не въздига желанието над всичко, а дори се отнася с подозрение към него и затова го поставя в подчинено положение“, вярно забелязва Бланшо. Пълноценно изпитаното желание доближава човека до някого, докато върховният смисъл на развратническата програма е да отдалечи блудника от другите, тласкайки го все по-нагоре към емпиреума на собствената му автономия. Толкова много от нашата енергия тече към другите, отбелязва Сад. Ако успеем да обърнем този поток, да почувстваме как цялата тази енергия се стича обратно в нас, ние ще бъдем истински свободни. Това е целта на развратниците на Сад. Затова правят всичко онова, което правят; затова всяка унция от съчувствие трябва да бъде систематично потъпквана. Фуко, в своите (непубликувани) лекции за Сад, отбелязва: „Не случайно садизмът, като индивидуално явление, носещо името на една историческа личност, се ражда от затвора и в затвора, не случайно цялото творчество на Сад е доминирано от Крепостта, Килията, Подземието, Конвента, недостъпния остров, които съставляват фактически естествената среда на антиразума“.

Превод от английски Стоян Гяуров

Leland de la Durantaye, Who Whips Whom. „London Review of Books“ (2015).

ЛЕЛАНД ДЕ ЛА ДЮРАНТИ

Леланд де ла Дюранти е американски писател и преподавател по модерна литературна теория в колежа Маккена, Клермон, Калифорния. През 2011 печели реномираната литературна награда Холцбринк и е член на Американската академия в Берлин.

- 22-05-2015|Илия Троянов

„Демокрацията“ е правото да избираме господарите си. И така имаме две функции на демокрацията. На „специалната класа“ чийто слуги са прокурори следователи и съдии, журналисти и пр, тоест на „отговорните“ хора е предоставена изпълнителната функция, което ще рече, че тази класа извършва мисленето, планирането и разбирането на общите интереси. „Обърканото стадо“ също има функция в демокрацията. И тя, според Липман е да бъде зрител, а не действащ участник. Но Агнето ИСУС ще въздаде нов ред и ще унищожи капиталистическият ред на зверовете – хищничеството. Лявото иска да даде на всеки въдица и познание за риболов и рибовъдство. Дясното иска да продаде въдица на всеки, на който няма пари да бъде нает трудът му за риболов и търговия с риба. Но как ще се спечели от риба, как ще се завърти капитал, нали трябва да продаваш риба. Значи на кредит трябва да я продаваш. Защото ако всеки си лови достатъчно риба, търговия няма.. Но все някой ще трябва да ти купи рибата, затова ще отвориш банка, за да дадеш кредит, който кредит ще дадеш на своите рибари, за да си купят още риба. И така докато банката ти фалира, защото работниците ти – ще потребляват ли от твоят магазин или ще ти връщат кредита. И ТАЗИ КРИЗА НА КАПИТАЛИЗМА Е ВЕЧНА. Рибата са всички стоки и услуги.

Световният дълг е равен на световните спестявания. Спестяванията на обикновеният човек не са принадена стойност, защото той ще ги изхарчи – рано или късно. Но останалите спестявания са ПРИНАДЕНАТА СТОЙНОСТ. И всичкият световен дълг е равен на принадената стойност на капитализмът в светът. Колкото расте тази принадена стойност – печалбата – извлеченото от пазарът но непохарчено никога от собственика си, толкова ЩЕ И РАСТЕ СВЕТОВНИЯТ ДЪЛГ. Капитализма е следствие на банковата система която дава спестяванията на заем, така парите не спят а се движат поне 10 пъти по бързо, което разтегля паричната маса и с това и пазарът и инвестициите. Но капитализмът иска още растеж иначе банките ще се сринат, а с банките и капитализмът, и така въвеждат частично обезпечение на парите с благороден метал, а след това и въвеждат безкрайната ликвидност – като махат благородните метали и каквото и да било обвързване на парите. В Ориентът не е имало такива банки, и затова са нямали никакъв растеж, макар да са имали хипер свободен пазар. Въвеждане на такива банки и такива пари, и частната собственост, става възможно по време на Абсолютизмът в Европа. Либерализмът е катализатор за ускорение на гниенето на капитализмът. А фашизмът е миризмата от изгнилият вече капитализъм. Революцията е справянето с тази миризма. Една държава се създава като социализъм, но тя остарява чрез олигархия, и умира от хищничество – капитализъм – егоизъм. Господ дори не е очаквал от евреите да искат цар, след като той ги прави свободни.

Когато Сталин беше съюзник на Хитлер

Автор: Тимъти Снайдър

Сега, когато Русия съживява традицията за водене на агресивни войни на територията на Европа, Владимир Путин реши, че реабилитацията на пакта „Молотов-Рибентроп“ е добра външна политика. Но защо сега той нарушава едно дългогодишно съветско табу? Тимъти Снайдър обяснява.

Когато Русия продължава инвазията си в Украйна, Владимир Путин избра да реабилитира съюза между Хитлер и Сталин, с който започна Втората световна война. Чрез изявленията, че пактът „Молотов-Рибентроп“ е добра външна политика, той нарушава и две от най-дългогодишните съветски табута и в същото време изтрива собствената си предишна позиция, че споразумението е „неморално“. Какво би могъл да има предвид? Какво е това в съюза с Хитлер, което кара Путин да се обръща към него точно в този момент? Какво означава тази ревизия на историята на Втората световна война сега, когато Русия възкресява традицията на агресивни войни на територията на Европа?

Путин е аматьор в историята. Неотдавнашните му речи разкриват един вид пожелателна реконструкция на миналото на Русия. Смесвайки клишета с голяма доза двуличие и измама, той, след като през февруари 2014 започна войната си срещу Украйна, представя една по-скоро странна история на собствената си страна. Той поддържа тезата, че Русия и Украйна са една нация поради приемането на християнството, което би могло да се е случило или не в една фактория[2] преди 1000 години, която по това време е била населена със смес от езичници – викинги и хазари, които изповядват юдаизма. Представя Крим, в който влязоха руски войски и който беше анексиран от Русия, като извечно руска територия, въпреки че историята на този полуостров представлява грандиозно шествие на различни, сменящи се във вековете, култури. Сегашния си преимуществено руски облик Крим дължи най-вече на ужасното изгонване на кримските татари от него, извършено от режима на Сталин през 1943 г. Както президентът на Беларус Лукашенко злорадо изтъква, според логиката на Путин относно етническата история би било много по-важно да бъде превзета Москва от кримските татари, отколкото Москва да превземе Крим. Но в края на краищата, както е известно, самата Московия започва в качеството си на татарски протекторат. Най-накрая, Путин твърди, че Русия следва да се разшири в югозападна посока, защото някога е имало регион, наречен Новорусия. Той възприема погрешно границите на историческата област, но това само прикрива една по-дълбока грешка. Разширяването на Русия с Новорусия е толкова смислено, колкото и ако наречем Англия Нова Англия или твърдим, че Шотландия е Нова Шотландия или да настояваме, че Южен Уелс е Нов Южен Уелс. В съвременната история руската пропаганда е възприела просто едно противоречие и поема риска да изтъкне на „упадъчния“ Запад: няма украинска нация, но украинците са националисти; няма украинска държава, но нейните органи са потиснически; няма украински език, но пък руснаците са принуждавани да го говорят.

Но дори на този необикновен и твърде ефектен фон от изопачавания на историята, подкрепата, която президентът Путин оказва на пакта „Молотов-Рибентроп“ заслужава да ѝ се обърне специално внимание, особено в Германия. Значението на този договор в историята на ХХ-ти век трудно може да преоцени. Съюзът със Сталин позволи на Хитлер да води агресивна война срещу Полша с помощта на СССР и по този начин той стои в основата на всички последващи трагедии на войната, в Полша и навсякъде другаде. Твърдейки, че Сталин се е държал като разумен държавник през 1939 г., Путин казва, че в онзи момент не би трябвало да се съпротивляваме на Хитлер. Тази оценка на съветската външна политика по това време не само е проблематична. Тя също така е пряко предизвикателство към основополагащия мит, залегнал в самия фундамент на образуването на следвоенната Германска федерална република. А той е, че на Хитлер през 1939 г. следваше да се окаже съпротива. И, разбира се, имаше европейски държави, които взеха противоположното решение по същото време: Франция и Великобритания и най-вече Полша оказаха съпротива на Хитлер през 1939 г. Хитлер пет години ухажваше Полша с цел да я привлече като съюзник в една война против СССР – между началото на 1934 г. и началото на 1939 г., но беше отблъснат от полското ръководство. Той ухажваше Сталин, за да го привлече като съюзник във войната срещу Полша, всичко на всичко три дни през август 1939 г., и предложението му беше прието с въодушевление.

На 20 август 1939 г. Хитлер помоли Сталин да приеме германски пратеник и Сталин беше повече от щастлив да се съгласи. От пет години водачът на Съветския съюз търсеше подходящ повод, за да унищожи Полша, и сега поводът се появи. Сталин схващаше, разбира се, че постига съгласие за разсипването на най-голямата родина на европейските евреи с най-големия антисемит на света. Сталин се готви за съюза с Хитлер, подмазвайки се, подобно на толкова много други водачи, на антисемитизма на германския вожд. Надявайки се да привлече вниманието на Хитлер, той уволнява своя комисар по външните работи, евреина Максим Литвинов, и назначава на негово място руснака Вячеслав Молотов. Уволнението на Литвинов, според Хитлер, беше „решаващо“ за хода на по-нататъшните събитя. Молотов бе този, който ще преговаря с министъра на външните работи на Хитлер, Йоахим фон Рибентроп, в Москва на 23 август 1939 г.

По това време евреите имаха напълно ясна представа за това, какво означава страхът. Пет години на усилващи се репресии в Германия бяха последвани от шоково насилие в Австрия по време на Аншлуса[3]. Разрушаването на Чехословакия през март 1939 г. беше също така бедствие за евреите. Евреите от Чехословакия избягаха от районите, анексирани от Германия, губейки собствеността си по пътя на бягството. Еврейското население в Словакия загубва гражданството си, когато новата държава Словакия[4], съюзница и зависима от Берлин, е създадена. В Женева в края на август 1939 г., когато ционистите провеждат поредния си световен конгрес, новината за пакта „Молотов-Рибентроп“ идва като шок. Всеки от присъстващите веднага разбира, че обявяването на „пакт за ненападение“ означава, че сега вече ръцете на Хитлер са развързани и че войната идва. Хаим Вейцман, водачът на т.нар. Общи ционисти, закрива конгреса с думите: „Приятели, аз имам само едно желание: всички ние да останем живи“. Това не беше помпозен патос. Един таен протокол към нацистко-съветския пакт за ненападение предвиждаше разделението на източна Европа между нацистка Германия и Съветския съюз. Хитлер имаше съюзника, от който се нуждаеше, за да започне военни действия. Източноевропейските райони, за които ставаше дума в тайния протокол към германо-съветскто съглашение, бяха центърът на световното еврейство. Евреите в тях живееха непрекъснато вече пет столетия, но щом започва войната, те стават за евреите най-опасното място през цялата им история. А Холокостът ще почне след по-малко от две години. За около три години почти всички от милионите евреи, живеещи по тези места, ще умрат. Сталин знаменателно казва, че пактът „Молотов-Рибентроп“ е съюз, подписан или скрепен с кръв. Повечето от пролятата кръв в земите, за които иде реч в съглашението между Молотов и Рибентроп, ще бъде кръвта на мирни еврейски граждани.

Текущото отразяване от страна на медиите на обрата на Путин в оценката му за историята се съсредоточава не върху отношенията между пакта „Молотов- Рибентроп“ и самата война, а върху особените страхове на Полша, Литва, Латвия и Естония, четирите държави, които тогава бяха окупирани от Червената армия след сключването на пакта. На 17 септември 1939 г. Сталин се присъедини към военното нападение над Полша, извършено от неговия съюзник Хитлер, като нареди на Червената армия да нахлуе в тази страна от изток. Тя се срещна със съюзника си – германския Вермахт по средата на Полша и двете армии организираха съвместен военен парад на победата. Съветската и германската тайни полиции си обещаха една на друга да стъпчат всяка полска съпротива. В частите на Полша, заети от Червената армия, съветската тайна политическа полиция – НКВД, организира масова депортация на около половин милион полски граждани в съветските концентрационни лагери ГУЛАГ. Тя също така екзекутира хиляди полски офицери, много от които бяха съвсем скоро преди това мобилизирани да се бият срещу Вермахта.

Разрушаването на полската държава е, разбира се, запомнено в историята на Полша; онова, което често не се забелязва, е начинът, по който историята на Полша и тази на евреите трябва да се застъпват. Полските граждани, убити от НКВД, обикновено офицери запасняци с висше образование, бяха умъртвявани, защото представляваха елита на полската държава. Често те бяха евреи, чиято смърт от ръцете на съветите остави семействата им да посрещнат германската окупация без тях. Вилхелм Енгелкрейс, полски евреин, лекар и офицер от запаса, беше убит в Катин. Дъщеря му, пишейки по-късно от Израел, с спомня своето детско отчаяние. Йероним Брандвайн, лекар, който беше застрелян с изстрел в тила заедно с брат си, също офицер, в Катин; жена му Мира ще умре две години по-късно във Варшавското гето, без да узнае какво е станало със съпруга ѝ. Мейчислав Пронер например беше фармацевт, химик, евреин, поляк, запасен офицер и боец. Той се бори срещу германците в състава на полската армия само за да бъде арестуван от СССР и убит чрез изстрел в тила. Няколко месеца по-късно на майка му беше заповядано да се пресели във Варшавското гето, от което след това тя бе депортирана в Треблинка и умъртвена в газовата камера.

В речта си, която реабилитира пакта Молотов-Рибентроп, а и по други поводи, Путин оправдава съюза на СССР с нацистка Германия, като се позовава на съучастничеството на западните сили в разрушаването на Чехословакия чрез Мюнхенското съглашение.[5] Макар че той е напълно прав в това, че актът на предателство към Чехословакия беше важна стъпка към войната и към Холокоста, не е съвсем ясно, че позоваването на Мюнхен в действителност подкрепя каузата на Путин. По всичко изглежда, че той разглежда и Мюнхенското съглашение, и пакта „Рибентроп-Молотов“, които, освен това, има склонност да групира в едно цяло като положителни примери. Руската кампания срещу Украйна през 2014 г. поразително прилича на германската кампания срещу Чехословакия през 1938 г. Тя се отличава с употребата на етнически национализъм, с изобретяването на исторически региони, които, от само себе си се разбира, са отнети чрез насилие („Судетската област“ и „Новорусия“), с подкрепата на сепаратисти, които никога не биха имали шанс без външна поддръжка и с желанието за разрушаване на европейската система на сигурност чрез разрушаване на една голяма европейска държава, която става по-демократична, отколкото някои от нейните съседи.

Разбира се, на Запад Мюнхенският сговор всеобщо се разглежда като грешка и като отрицателен пример. И призоваването на Мюнхенското съглашение от страна на Путин е по-скоро непълно без обръщане към съветската политика по това време. Франция през първата половина на 1938 г. се опитваше да стигне до съглашение със Съветския съюз, но нейните събеседници изчезнаха безследно в търбуха на Големия терор. Ние ще знаем повече за това, ако и когато съответните архивни колекции бъдат отворени, но по всичко изглежда, че мюнхенската криза беше оценена по това време от Кремъл като възможност да се намеси в източна Европа. Даже когато Лондон и Париж подтикваха Прага към достигане на компромис с Хитлер, СССР даваше признаци за готовността си да прати армията си в централна Европа, за да защити Чехословакия. Поради прости географски причини това би изисквало нахлуване в Полша или в Румъния, или и в двете. Четири съветски армии действително бяха придвижени към полската граница. На 12 септември Хитлер произнесе реч за необходимостта да бъдат освободени германците от чешката политика на унищожение и въобще да се приключи с Чехословакия. Три дни по-късно съветският режим ускори етническото прочистване на районите от СССР, граничещи с Полша. Започвайки на 15 септември, съветските власти извършиха масови екзекуции на свои граждани, които бяха обявени за виновни в шпионаж в полза на Полша, и повечето от тях бяха мъже поляци.

Устни инструкции, спускани на местните структури на НКВД, даваха ясно да се разбере, че „поляците следва да бъдат напълно унищожени“. По цялата територия на съветска Украйна полските мъже бяха застрелвани масово през септември. Във Ворошиловград (сега Луганск) например, съветските власти разгледаха 1226 случая в „полската операция“ по време кризата в Чехословакия, и бяха наредени 1226 екзекуции. В районите на съветска Украйна, съседни на границата с Полша, през септември съветски въоръжени части се придвижваха от село на село в качеството си на команди за екзекуции. Полските мъже бяха застрелвани, жените и децата бяха пращани в ГУЛАГ, а докладите за извършеното биваха пращани по-късно; и така се продължаваше, без да има край. В района на Житомир на 22 септември съветските власти осъдиха стотици хора на смърт, още 138 на 23 септември и други 408 на 28-число същия месец. Това беше денят, който Хитлер беше определил като краен срок за нахлуването в Чехословакия.

Червената армия стоеше на полската граница и НКВД прочистваше от заподозрени елементи тиловите си райони чрез масови разстрели и депортации на поляци, разглеждани като членове на вражеска нация. Но кризата беше разрешена без война. В Мюнхен водачите на Британия, Франция, Италия и Германия решиха, че Чехословакия ще трябва да отстъпи териториите, които Хитлер искаше. Това беше срамно действие и то се възприема като такова сега не само в Прага, но и в Лондон, Париж и Вашингтон. Политиката на СССР през тези седмици е изцяло забравена. Но терора и мобилизацията ни дават полезен къс от фона, на който се осъществяваше съветската политика след другата европейска криза, причинена от Хитлер, която създаваше възможността за съветско нахлуване в Полша. Депортацията на полски граждани от съветските власти през 1940 г. повтаря в по-малък мащаб методите на Големия терор. Лаврентий Берия, ръководителят на НКВД, образува специални „тройки“[6], за да се справи възможно най-бързо с делата на всички полски военни затворници, т.е. на държаните в плен от СССР полски офицери. Той установи квота за убийствата по същия начин, като това се правеше през 1937 и 1938 г. По време на полската операция като част от Големия терор през 1937-8 г. полските мъже биваха застрелвани, а семействата им депортирани, за да бъдат експлоатирани и денационализирани. Това се повтори през 1940 г. Ако семействата на екзекутираните мъже се намираха в зоната на съветска окупация на Полша, те биваха депортирани до лагерите на ГУЛАГ.

След нахлуването в Полша, друг голям акт на агресия от страна на СССР по време на съюза с нацистка Германия беше нахлуването във Финландия през ноември 1939 г. Зимната война беше твърде ценна за Съветския съюз победа, въпреки че загубите му бяха много по-големи, ако говорим за сравнение, отколкото даде много по-малката цел на нахлуването, т.е. Финландия. Реабилитацията на пакта „Молотов-Рибентроп“ е също така и реабилитация на тази война. През лятото на 1940 г. Червената армия влезе в трите балтийски държави – Литва, Латвия и Естония. След срамни референдуми те бяха анексирани от Съветския съюз. Тези три малки държави загубиха десетки хиляди души от депортации, включително по-голямата част от елитите си. Тези държави бяха обявени от съветското право за никога несъществували, така че службата за държавата (т.е. за бившите независими Литва, Латвия и Естония) стана престъпление според съветския закон. Тази съветска идея, че държавите могат да бъдат обявени за съществуващи или не, си остава в политическата памет на сегашните елити в зоната, засегната от пакта „Молотов-Рибентроп“. Поради това, че Полша, Литва, Латвия и Естония бяха атакувани от СССР през 1939 и 1940 г., т.е. по времето, когато Сталин беше съюзник на Хитлер, техните днешни елити са имунизирани срещу друга руска пропагандна позиция, като например гротескната теза, че Русия трябваше да нахлуе в Украйна с цел да защити Европа от фашизма. Те помнят не само пакта „Молотов-Рибентроп“, но също и нацистко-германския Договор за дружба и за границите, който последва след германо-съветското нахлуване в Полша; спомнят си също и срамните референдуми и пропагандата на СССР, които така приличат на руските акции сега в окупираната част на Украйна.

Реабилитацията от страна на президента Путин на пакта „Молотов-Рибентроп“ е със сигурност насочена против земите, разположени между Берлин и Москва, но в два варианта. Според първия Москва кани Полша да играе историческата роля на Германия и да участва в разчленяването на Украйна. Никой във Варшава не гледа сериозно на тези предложения. Съгласно втория вариант Москва внушава на Берлин, че за Германия ще е по-подходящо, ако действа като велика сила, пренебрегвайки новите правила на Европейския съюз и ползвайки се от старите правила, които бяха в сила в периода между двете световни войни. Въпреки че би било стратегическа глупост за Германия да действа по начина, по който Путин ѝ внушава, в тази страна, чиято възхитително силна позиция е за интеграция на Европа, важни държавни мъже като Герхард Шрьодер и Хелмут Шмит (и двамата са бивши канцлери, бел. прев.) предприемат многозначителни стъпки към подкрепа на това, което внушава руския президент.

Обаче би било грешка да си въобразяваме, че значението на позицията на президента Путин е ограничено само до съдбата на източна Европа, въпреки че тази част на Европа е важна. Това, което се случва, е смяна на паметта: от една възможна памет на Русия за войната към друга, една мутация на паметта, която включва цяла Русия и цяла Европа.

Винаги бяха налични две версии на Втората световна война, защото СССР се би и от едната, и от другата страна в тази война. От 1939 г. до 1941 г. Съветският съюз беше съюзник на Германия, воювайки на източния театър на бойни действия. Тогава той снабдяваше Германия с минерали, нефт и храни, които бяха необходими на Германия, за да води война срещу Норвегия, Холандия, Белгия, Люксембург, и най-вече срещу Франция и Великобритания. През тази фаза на войната Сталин нямаше търпение да се хареса на Хитлер; и изобщо изпълняваше не само задълженията си според пакта „Молотов-Рибентроп“ и според договора за дружбата и границите, но също така удовлетворяваше и някои особени молби на германския си съюзник. Има едно голямо изключение. Сталин беше напълно осведомен за хала на евреите в германската зона на Полша. Не е удивително, че той никак не беше заинтересован да им помогне. През 1940 г. Адолф Айхман предложи на съветското ръководство два милиона евреи, т.е. по-голямата част от полските евреи, да бъдат прехвърлени в СССР. Нямаше никакъв знак на интерес от страна на Москва към това предложение. Това беше една от няколкото германски молби, които не бяха изпълнени от СССР по време на съюза му с нацистка Германия.

След като Хитлер предаде Сталин и след като Вермахтът нападна СССР през юни 1941 г., Съветският съюз внезапно се оказа от другата страна в тази война и бързо влезе в голям съюз с Британия и със САЩ. Съветската пропаганда обгръща първата война с мълчание и прославя подвизите на армията си във втората. Като се имат предвид милионите съветски граждани, убити от германците, това има идеален политически смисъл. Победата във „Великата отечествена война“ се превръща в нещо като второ основаване на мита за Съветския съюз, и това е така в Русия и в Беларус. В това говорене за съветската история пактът „Молотов-Рибентроп“ трябва да бъде отречен: не толкова, защото беше престъпление, а защото беше гаф. Освен всичко друго, той позволи на германските части да се разположат стратегически по-изгодно за тях преди нахлуването им в СССР през 1941 г. Помогна на Германия да стане европейската сила, която почти стигна до Москва и пак той създаде фалшивото усещане на самодоволство в Кремъл. Сталин избягваше да вярва, че Германия ще нахлуе през 1941 г. Той отхвърли като лъжлива британска пропаганда, повече от сто предупреждения на разузнаването за приближаващото нахлуване, и беше застигнат от него напълно неподготвен. В десетилетията, които минаха след войната, Съветският съюз искаше да представи себе си като сила, която се застъпва за мир. Поради това той трябваше да отрича, че беше една от силите, които започнаха тази война.

Но когато днес Русия води агресивна война в Европа, нейните водачи са формирани по начини, които може да изглеждат противоречиви: от една страна е традиционното подчертаване на това, че войната от 1941 до 1945 г. е била за СССР отбранителна, а от друга е съществуващата алтернатива, т.е. агресивната война от 1939-1941 г. Сигурно е, че агресивната война съответства повече на днешния медиен климат в Русия. Между 1939 и 1941 г., когато СССР представяше нацистка Германия във вътрешната си пропаганда като една приятелска държава, съветското общество престана да критикува политиката на Германия и започна да публикува речите на нацистите. Хората, участващи в събрания, от време на време правеха грешката да приветстват „другаря Хитлер“ или призоваваха за „триумфа на международния фашизъм“. Свастики започнаха да се появяват върху зданията или дори върху плакати, изобразяващи съветските водачи. Подобно ниво на идеологическо объркване е очевидно сега в Русия. По националната телевизия евреите биват обвинявани за Холокоста; интелектуалци, близки до Кремъл, реабилитират Хитлер като държавник; руски неонацисти маршируват на Първи май; манифестации в нюрнбергски стил, където факлите са носени от хора, образуващи пречупени кръстове, биват представяни като антифашистки, а кампанията срещу гейовете е представяна като запазване на истинската европейска цивилизация. В нахлуването си в Украйна Русия призовава местните и европейските крайно десни да подкрепят действията ѝ и разпространява своята версия за събитията. При неотдавнашните фарсови избори в Донецка и Луганска области, както и в по-ранния измамен референдум в окупирания Крим, европейските крайно десни политици, включително фашисти, дойдоха като „наблюдатели“, за да утвърдят със свидетелствата си печалбите от войната на Русия.

Съвсем не е ексцентричен детайл, че тези „наблюдатели“ разкриват основополагащото сегашно значение на пакта „Молотов-Рибентроп“. Разбира се, базисно за Кремъл е подреждането в една редица с крайнодесните срещу главното течение на европейските събития, и това равнение по крайнодесните прави неизбежно или, най-малкото, предвидимо, реабилитирането на пакта (аз още през май 2014 предвидих, че това ще стане). Макар че Путин би бил със сигурност харесван от днешните полски или германски политически лидери, стига те да бяха достатъчно глупави да лапнат въдицата на съгласието с ново разделяне на Европа, той трябва да е доволен за момента от хората, на които отговаря по един или друг начин с призива си за разрушаване на съществуващия европейски ред, а това са най-различни сепаратисти, пръснати по цяла Европа (включително приветствания от него водач на британската партия ЮКИП), множество крайнодесни популистки партии (от тях най-важната е френската партия Национален фронт), както и крайнодесни групи и групички, включително нацисти и фашисти. Те са, поне в момента, партньорите в новия путиновски пакт „Молотов-Рибентроп“, защото те са десничарските реваншисти, които Путин може да намери в съвременна Европа.

В това, че Сталин сключи съюз с Хитлер, имаше политическа логика. Той си въобразяваше, че като поддържа нацистката държава, когато тя започваше своята световна война, ще успее да обърне германските въоръжени сили на запад, далеч от Съветския съюз. Така вътрешните противоречия на капиталистическия свят биха се разкрили и Германия, Франция и Британия едновременно биха се сгромолясали. По свой собствен начин Путин сега се опитва да направи същото. Точно както Сталин търсеше да обърне най-радикалната европейска сила, Адолф Хитлер, срещу самата Европа, така и Путин сега опитва същото като сграбчва „торбата с идеите“ на крайнодесните. Съюзниците му отдясно са тъкмо тези политически сили, които желаят Европейският съюз да престане да съществува и Европа да се върне към ерата на нациите-държави. От само себе си се разбира, че това би било катастрофа за всички, включително и за Русия, в края на краищата. Но има важна разлика между Сталин през 1939 г. и Путин през 2014 г. Някой най-малкото може да уважава Сталин за опита му да разреши един реален проблем: Хитлер настина възнамеряваше да унищожи Съветския съюз. Като се съюзи с Хитлер, съветският вожд направи компромис с идеологията си и в същото време стори стратегическа грешка. Но това, все пак, беше отговор на една истинска заплаха. От друга страна, Путин няма никакви европейски врагове. Руската външна политика избра да представя Европейския съюз като противник, и това стана по причини, които си остават потънали в мистерия.

Не е вероятно че Путин действително вярва в различните идеологии на крайнодесните, с които те щастливо се съгласяват у дома и в чужбина, още по-малко вероятно е, че са достатъчно глупави да предлагат помощта си на руския проект. Русия започна война в Украйна по причини, които днес никой не е в състояние да определи, и поради това започна да се отчуждава от Запада, което, от гледната точка на основните руски интереси, е напълно безсмислено. Мъчителното и безплодно търсене на стратегическо оправдание на това бедствие води до принасянето в жертва на едно от най-основните морални положения на следвоенната политика: противопоставянето на агресивните войни в Европа изобщо и на нацистката агресия през 1939 г. в частност. Реабилитацията на пакта „Молотов-Рибентроп“ не е отражение на ясна идеология, но може дори да е нещо по-лошо: използването на нихилизма като отбрана срещу некомпетентността. Да се „прегърне“ пакта „Молотов-Рибентроп“ означава да се изостави основата на общото разбиране, споделяно от западния свят, в интерес на моментна тактика, която може да разрушава, но не може да създава.

Статията е публикувана в електронното издание Eurozine на 8 май 2015 г. Тази публикация е препечатка на оригиналната статия в германския вестник „Франкфуртер алгемайне цайтунг“ на 15 декември 2014 г. – едновременно на немски и на английски език.

Превод: Емил Коен

Източник

Тимъти Снайдър е американски историк и професор в университета Йейл. Основни теми в работата и изследванията му са историята на източна Европа и Холокоста.

- 22-05-2015|Петър

Четейки, още в началото, някак си си спомних за речите на последните американски президенти и разрухата, която оставиха войските на НАТО в Близкия Изток.

Що се отнася до Хитлер през 1939 г., Англия и Франция така се противопоставят, че фюрера не само спокойно помита Полша, а една година по-късно и самата Франция!

Всъщност можем да разберем американеца! САЩ отвсякъде ограждат Русия, а руснаците вместо да вземат да ги прегърнат и разцелуват им се противопоставят!

В реалната политика няма емоции, а където ги има служат само за прикритие.

- 31-05-2015|Антон Гицов

Абсолютно изопачаване на историческата истина или невежестгво. Авторът би трябвало да прочете „Моята борба на Хитлер“, където са ясни плановете му по отношение на Полша, както и книгата на: The Rise and the Fall of the Third Rich на William Shirer, американски журналист живял в Германия в пред военния период и по време на Световната, фундаментален труд не само на журналист, но и на изследовател и анализатор.

Пакта „Рибентроп- Молотов“ не е причината за Втората световна война. Тя би могла да бъде спряна, още когато Франция и Великобритания позволяват на Хитлер да наруши мирният договор от Първата световна война, и да започне превъоръжаване на Германия; апетитите на Хитлер за завладяване на чужди територии, главно на Изток, биха били пресечени, ако тези две страни не сключиха позорният Мюнхенски договор, с който пожертвуваха Чехословакия. Главната цел на Хитлер- завоюване на жизнено пространство на Изток, за сметка на Полша и Русия означаваше не само завладяване на Полша, но по този начин и достъп до границите на Съветския съюз. Сталин е наясно с това и на 16 април 1939 г. външният министър на СССР Литвинов предлага на британския посланик в Москва пакт за взаимопомощ, към който да се присъедини и Полша, както и всяка друга европейска държава, която се чувства застрашена от Германия.

На 8 май британското правителство отхвърля предложението, а позицията на Полша е, че отказва всякакви руски гаранции. Подозрителният Сталин решава, че Лондон и Париж готвят задкулисно споразумение с Германия, подобно на Мюнхенското, което би довело до окупация на Полша и създаване на удобна за Хитлер граница между Германия и СССР. И така, надхитряването между Лондон, Париж и Москва води до позорното германо-руско споразумение за разделяне между двете държави на Полша, което, вярно връща на Съветския съюз загубени украински територии от Първата световна война, но води до временната ликвидация на полската държава.

Втората световна война по този начин си има предистория. Сталин си е окупирал голяма част от Полша, за да създаде буферна зона, но това не го е спасило. Хитлер и е извършил това, което от самото начало е планирал- окупация на Полша, но и той се е излъгал- не е очаквал, че Великобритания този път ще спази договорните си отношения с Полша и ще обяви война на Германия, с което и започва Втората Световна война.

Прилагам мой ковента в „Преса4 по този въпрос.

presa.bg/article/Nevezhestvo-i-fakti/74162/11/33

Антон Гицов

- 31-05-2015|Златко

А може би е време самият вие да признаете (или тепърва научите), че историческата наука не стои на едно място и че източниците, които посочвате, са на доста преклонна възраст, господин Гицов. Тимъти Снайдър е един от водещите експерти по въпросите на Втората световна война и Холокоста в наши дни, професор в Йейл и така нататък. Простете леката ирония, но повикът „тоя хабер си няма“, по адрес на подобен човек, звучи смешно.

„Историята“ не е нещо, излято от бронз и тя се променя с времето – и за добро, и за зло. Това е мисъл, представа и идея, с които нашего брата, възпитан в бедняшките условия на една провинциална култура и страна, свиква трудничко, ако изобщо го може. Изобилието от идеи и начини за премисляне на миналото е далеч по-голямо, отколкото може да го побере една сравнително тясна представа за „историята“ като нещо, „съществуващо обективно“ и неподлежащо на промени. Всъщност историята не е нищо друго освен набор от конвенции по адрес на онова, което съответното общество може и иска да знае за собственото си или нечие чуждо минало. В такъв смисъл фактът, че днешната история на Третия райх (и Германия, и Русия, и СССР) се различава доста радикално от онази, писана малко след края на войната, отразява простия и очеваден факт, че ние живеем в едно напълно различно общество.

Малко храна за размисъл, надявам се…

- 31-05-2015|Георги Симидчиев

Всъщност вижте коментара на Златко. Там е посочено ясно новото разбиране за историята, която не „стои на едно място“. Няма значение какво пише в „Моята борба“ – важно е какво казва Тимъти Снайдер, който е авторитет от последна инстанция. Според него напр. СССР бил воювал и преди 1941, защото бил доставял суровини. Леле, горката „неутрална“ Швеция!!! Или тя не е доставяла суровини на Райха? За глупостите по повод на Украйна – това си остава на съвестта на автора, само нека да си спомним кой унищожи „Герника“ и тогава кой на чия страна беше? Някоя и друга санкция за подобни действия?

Статия като тази на Т. Снайдър се нарича поръчкова и това е истината. Че СССР не прие евреи също е истина и това петно нищо не може да изтрие! А западните държави? Позорът е всеобщ и за това трябва много и много да се говори, но не по този начин!

- 31-05-2015|Златко

Разликите между по-новите интерпретации на историята на двадесети век и източниците, които се посочват тук като опровержения, се базират на около петдесетгодишно натрупване на ново историческо знание, което преобръща доста радикално (да не кажа с главата надолу) следвоенните разбирания за това кой и по какъв начин е бил отговорен за чисто новата световна катастрофа. Тогавашната идея, че за това е била виновна само и единствено Германия (или немските нацисти) днес вече е значително релативирана от новите знания, които притежаваме за комунистическа Русия и нейните собствени тоталитарни практики, както и знанията за съучастничеството на европейския Запад в множество от политиките, които в края на краищата довеждат до сравнително логичния развой на събитията.

В края на краищата обясненията за повечето неща на тоя свят са сравнително прости, когато човек разполага с необходимите знания. А инак, че е напълно възможно всяка нова идея да бъде посрещана на рога и копита, с мъжествено-жребцовския боен вик/цвилене „такова нещо не само няма; него не може и да го има, защото нас са ни учили другояче“… Това, както се казва, е просто неизбежна част от тукашния фолклор. Дървените глави се състоят не от дърво, а от липса на знание – и от нежелание за придобиването му…

- 31-05-2015|Антон Гицов

Драги Златко,

Книгата на Шайрър е публикувана от Simon and Shuster през 1960г. и той отдавна не е между живите. През 1946г. получава наградата Peabody award за забележителен журналистът и работата му в CBS. Неговата книга е изучавана и цитирана в научни издания повече от 50 години. За разлика от Тимоти Снайдер, роден през 1969г. Шьйрер е жив свидетел на събитията в Германия, слушаш е на живо всички речи на Хитлер и е бил буквално на метри от него, когато в Компиен френските генерали са принудени да подпишат капитулационен договор с Хитлер. Трудът му фундаментален и изключително обективен, той има еднакво отрицателно отношение и към Хитлер и към Сталин. Бих ви я заел, ако дойдете някой път в София.

През 197о- 72г. се обучавах в Дипломатическата академия в Москва. Там един генерал- историк, развиваше тезата, че целта на мирният договор с Германия, била Съветският съюз да получи „передишка“, или отстрочка, т.е. да си осигурят време да се подготвят за войната с Германия. Имаше слушатели от самият Съветски съюз и други социалистически страни, млади дипломати. Аз единствен си позволих да взема думата, и да изразя мнението, че подписването на този договор, не е имало никакво значение в това отношение, Хитлер е решил да нападне СССР, когато е готов във военно и икономически отношение, и той самият се е възползвал от това- завзел е рурската промишлена област, покорил е няколко държави, чиито ресурси да използва, завзел е Норвегия, за са не се попречи на доставките от Швеция по море на желязна руда за Германия. Но такава беше догмата, която набиваха по това време съветските политици на съветския народ, че и на дипломатите.

С поздрави,

Антон Гицов

- 31-05-2015|Златко

Книгата на Шайрър се намира свободно по мрежата, господин Гицов – ето я тук, в множество формати за различни видове електронни устройства:

The Rise and Fall of the Third Reich

(А времената, в които си „заемахме“ книги едни от други, или пък от библиотеки, се намират в миналото – или поне в моето собствено минало).

Любопитно ми е какво е отношението (или познанията ви) за други световноизвестни съвременни учени, които също са родени след времето на Хитлер, а днес определят нивото и основното съдържание на историографската наука за Третия райх, като например Ричард Дж. Еванс или Аъйн Кършоу. И какво мислите за разликите между оценките, които дават те на Хитлер и Третия райх, в сравнение с онези на хората, пишещи непосредствено след войната. Освен това, бихте ли приели като сериозна мисълта, че близостта до едно толкова голямо зло може да бъде колкото предимство, толкова и недостатък, в смисъл, че тя, първо, лишава човека от дистанция и свързаната с нея по-голяма обективност, а второ, просто не му дава достъп до знания, които се появяват едва много години след смъртта му (като например разкритията за Гулаг и начините, по които комунистическият и нацистки терор си приличат и взаимно припокриват, примерно в случая с третирането на Полша и поляците).

И на последно място, господин Гицов, аргументите, основаващи се на традиционни възгледи като възраст и знанията, свързани с нея, имат според мен силно ограничена приложимост във времето, в което живеем, именно поради факта, че то предполага умения и способности за достигане и преработване на информация, които по правило не са по силите на повечето възрастни хора, или поне възрастните хора от нашето време и родно място (с молба за извинение към участниците в разговора). При всичкото уважение, дължимо на побелелите ви глави, време е да приемете, че нещата на този свят се движат със скорости и в посоки, които по правило са ви колкото непонятни, толкова и недостижими.

Единствената ми надежда е, че времето може би ще се окаже малко по-щедро към нас, които малко по малко наближаваме вашата възраст и свързаните с нея проблеми.

Да видим…

- 31-05-2015|Златко

А за професионалните историци – и малко по-изкушените исторически аматьори, към които причислявам и себе си – бих препоръчал следния много обстоен разбор на следвоенното развитие и еволюция на историографията, свързана с Германия и теориите около нейната история:

Theodore S. Hamerow: Guilt, Redemption, and Writing German History

В края на краищата, смисълът на тукашните разговори – изключая взаимното над-перване и над-показване кой колко знае – би трябвало да се състои в разпространяването на знания. Дано се намерят хора, които да се възползват от тези и подобни тям текстове…

- 31-05-2015|Златко

В горната статия, между другото, се намира и една доста обективна преценка на мястото и заслугите на работите на Шайрър в контекста на цялостната следвоенна „германо-историография“…

- 01-06-2015|Black Wolf

Един исторически извор няма как да остарее, освен ако не се докаже, че е фалшификат. Интерпретацията е вече друго нещо, но тя зависи изцяло от личността на изследователя.

Прочее, аз като историк бих се доверил на изследване на немски, френски или английски историк, но за съжаление американската историческа школа е… как да се изразя по-деликатно… да речем твърде посредствена. Американската историография е на ниско ниво и това добре се знае от европейските историци.;-)

- 05-06-2015|Георги Симидчиев

Струва си да се погледне началото на капиталния труд на историка Георги Марков. Задачата да се напише българска история на втората световна война заслужава уважение като опит да се депровинциализира българската историческа наука. Аз като старомоден човек си я купих, и си мисля, че в Internet e още рано за нея.

Black wolf малко плахо се изразява, но сериозно внимание заслужава и сравнително новата книга на Max Gallo

- 16-06-2015|Пенка

Мисля, че около спора за източниците и тяхното тълкуване се подмина едно много сериозно предупреждение: че Путин иска ново преразпределение на Европа, търси нов пакт и се готви за нова война. Ако не излезе след това, че вече я е започнал. Войната винаги започва по някаква „необходимост“. По-важно е кога започва пред-войната. А тази статия е предупреждение именно за такава пред-война.

- 16-06-2015|брат за брата

Ужас! Пълен ужас! Тези автори, наистина, откъде ги намирате?

Този Тимъти Снайдър изобщо има ли поне капка здрав разум в главата си?

Възможно ли е човек да изпише толкова много неща, и да настоява, че „на Хитлер през 1939 г. следваше да се окаже съпротива“ – без изобщо поне да спомене за преговорите, които Англия и Франция, от една страна, и СССР, от друга, водят през 1939 г. – ПРЕДИ сключването на пакта „Рибентроп-Молотов“! Тези преговори се провалят – и може да се спори защо се провалят – но самият факт, че Тимъти Снайдър изобщо не споменава за тях, е достатъчно красноречив – това е едно тихо самопризнание, че реално тези преговори се провалят по вина не на СССР – а най-вече на Англия.

- 16-06-2015|Гост

Но да се върнем все пак на това, което и Тимъти Снайдър настоява, че било важно: „на Хитлер през 1939 г. следваше да се окаже съпротива“.

Да, разбира се: не само през 1939 г., но и през всяка предишна, а и през всяка следваща година, е било нужно да се оказва съпротива. Само че кой да я окаже тази съпротива? Ако не си достатъчно силен, каква съпротива ще окажеш? Словесна, навярно. Писмена съпротива. Художествено-творческа съпротива. А реално? Кой ще окаже реалната съпротива? Кой ще има достатъчно сили, за да окаже съпротива?

Ами пък вземете, прочете какво пише по въпроса

Mark Harrison (Department of Economics, University of Warwick) в изследването си „Resource mobilization for World War II: the U.S.A., U.K., U.S.S.R., and Germany, 1938-1945“

„Thus, before 1939, Britain rearmed only at a low level, seeking to regulate Germany’s behaviour primarily through negotiation; in 1938 defence spending still claimed only 7 per cent of the national income. French preparations were similarly limited, both in absolute terms and in relation to the size of the French economy. The United States abstained altogether from the rearmament process, defence allocations remaining insignificant in proportion to her national income as late as 1940. The only country to attempt the building of a true military counterweight to German dispositions was the Soviet Union. Throughout the interwar years Soviet military-economic doctrines had emphasized the permanent dangers of external aggression (although Soviet leaders had also been slow to recognize the Nazi threat). In Soviet rearmament was mirrored Germany’s drive toward a mass army possessing military-technical superiority, backed up by the mass production facilities of modernized and specialized defence industries. As a result, only in the Soviet Union did defence production in the 1930s approach the same order of magnitude as that of Germany, and of all Germany’s adversaries the Soviet economy devoted the highest peacetime proportion of national income to defence – perhaps 20 per cent in 1940, more than the proportional burden on Germany’s national economy in 1938.“

В леглото с Чайковски

Автор(и): Саймън Морисън

За пореден път сексуалността на Чайковски се превръща в обект на дебати – и за пореден път дискусията няма нищо общо със собственото време и място на композитора, а всичко общо с нашето. Чайковски няма думата по въпроса, така че ние се чувстваме свободни да интерпретираме музиката му както си поискаме, дори когато тя е фиксирана в думи или заземена в краката на танцьори. Това я прави свързана с времето ни. Очевидно, днес връзката означава да се въвлече Чайковски в политическия и културен конфликт между Русия, като възроден защитник на консервативни ценности, и декадентния, западащ, позволяващ еднополовите бракове Запад.

„Кой е направил гения гей?“, пита се в статия, публикувана миналия ноември в полуофициалния руски вестник за култура и политика Культура. Хомосексуалността се предпоставя като нещо неприсъщо, нещо, което е направено на Чайковски. Извършителите трябва да бъдат назовани и посрамени, което пък ще позволи спасяването, чрез пречистване, на репутацията на композитора.

Историографското прочистване се прокарва в Культура от Светлана Беличева, която се намесва в музикалната критика, но се идентифицира като „доктор по психология, професор и уважаван учен на Руската федерация“. Тя смята за „абсурдно“ да се преценява гения на Чайковски „въз основата единствено на неговата сексуална ориентация“, но малко по-нататък върши именно това, и то по доста шокиращ начин. „Такава музика – хармонична, лъчезарна, лечебна – не би могла да бъде написана от небалансиран човек“, утвърждава тя. „Хомосексуалността не е дефект, но тя не е и нормална. Това е сексуална патология, която, като всяка болест, оставя отпечатък върху творческия акт – а следователно би трябвало да се почувства някакъв вид разрив.“ Такива възгледи не биха заслужавали представяне, ако не биха били част от по-широка кампания в дългата подготовка на 175-та годишнина от рождението на Чайковски, за да се установи веднъж завинаги, че композиторът не е бил нито хомосексуален, нито хетеросексуален, а просто асексуален. „Сексът като такъв го е интересувал само малко“, уверява ни един настроен по същия начин руски психиатър, Михаил Буянов, защото той „е имал по-важни грижи“. Цитатът е от статия, публикувана през 2010 г. на сайта korolevnews.ru под заглавие „Руски психолози доказват, че Чайковски не е бил гей“. Руският министър на културата, Владимир Медински, подкрепя общата умонагласа в интервю, дадено пред новинарската агенция „Интерфакс“ през миналия септември.

По мнението на Беличева, по-новите изследвания върху Чайковски се основават на „фалшива дихотомия“, която предпоставя всичко съветско като лъжа, а всичко западно като истина. Но, както го изискват реторичните практики от този вид, тук разделението е подсилено – макар и в по-различен контекст и с безукорна логика. Беличева смъмря „емигранта и служител на Йейлския университет“ Александър Познански за това, че се е поддал на „идеи за еднополов брак и пропаганда на хомосексуалните отношения“. Ако Познански не би се изселил от Русия в либералния щат Кънетикът и не би се ангажирал с различни решения на местните съдилища, занимаващи се с правата върху отглеждането на децата при разведени родители, уверява ни Беличева, той не би изкопал всички ония пикантни документи в музея „Дом Чайковски“ в Клин, близо до Москва.

Познански е един от водещите световни експерти по Чайковски и е публикувал, както на руски, така и на английски, сборник със спомени за композитора, множество статии и рецензии, една основаваща се на документи експертна преценка на обстоятелствата около смъртта на композитора, плюс две дебели биографии, по-дебелата от двете публикувана в Санкт Петербург през 2009. Той е съавтор на масивния двутомник Наръчник по Чайковски: човека и неговата музика (2002), който включва тематичен каталог на творбите, фотографиите и писмата на Чайковски; нов превод на автобиографията му, плюс генеалогия и библиография. Освен това той е автор на един незаменим изследователски справочник. Противно на твърденията на Беличева, той е предоставил един силно необходим коректив, не толкова на съветските представяния на живота на Чайковски, колкото на онези, направени извън Русия от покойния британски музиколог Дейвид Браун. За разлика от Познанкси, чиито биографии се основават на източници, документиращи живота на Чайковски, Браун си представя този живот чрез слушането на музиката. Партитурите са неговите източници. Животът на Чайковски – неговата човешкост – е сведена до нотите, които той е писал и фантазиите, които те пораждат в ума на слушателя.

Познански се е консултирал с хиляди документи, включително и понякога себеунищожителните писма и записи от дневниците на Чайковски. Спомените на брат му допълват картината, заедно с една подборка от рецензии и критически статии; писмата на неговия издател, роднини и Великия княз Константин Константиович; към тях се прибавят спомените на хора, с които Чайковски е учил заедно в Школата по юриспруденция и е преподавал в московската консерватория. По онова време мъжете са пишели излиятелни писма едни до други, но нито словесните конвенции, нито реторичният стил са притежавали сексуална ориентация. Издадените без съкращения писма обаче показват ясно, че Чайковски е обичал мъжете повече от жените. За отношението си към Йосиф Котек, известния на времето си цигулар, който му е помогнал да напише концерта за цигулка в До-мажор, той пише следното: „Когато ме докосва с ръката си, когато полага главата си на гърдите ми и аз прокарвам ръка през косата му и тайно я целувам, когато в продължение на часове държа ръката му в своята и постепенно губя битката срещу желанието да падна в краката му и да ги целувам – тези малки крака – страстта се разгаря в мен с такава невъобразима мощ, гласът ми трепери като глас на младеж и аз говоря глупости“.

Чайковски е писал това писмо до брат си Модест през 1877, когато е бил на тридесет и седем. През същата година той сключва бедствено злополучен брак с една своя почитателка, Антонина Милюкова. Този епизод е вдъхновил безотговорен филм от Кенет Ръсел, Любителите на музика (1970), в който един запотен Чайковски е представен да гълта водка в сватбеното влаково купе, отблъсквайки страстната си съпруга в изблик на унизителен ужас. Съветската противоположност на този филм, пищният и целомъдрен филм Чайковски (1969), представя влакова сцена от друг вид – фантастичен ландшафт, в който композиторът бъбри с покровителката си Надежда фон Мек, докато брезови дръвчета прехвръкват покрай прозореца. Двамата се съгласяват, че емоционалният му живот трябва да бъде сублимиран, тоест поставен в услуга на изкуството му.

Обичта, която Чайковски демонстрира към Милюкова когато се женят през 1877, по-късно се превръща в отвращение, което води композитора до мисли за самоубийство, породено от чисто отчаяние. Но най-многото, което той прави в тази връзка, е да гази до кръста в ледените води на Москва река. Ако би прихванал пневмония, както за известно време се е надявал, символистичните и сюрреалистични движения в музиката може би щяха да закъснеят, заедно с някои силно необходими реформи в изкуството на балета. Символ на оцеляването му е операта Евгений Онегин (1878), по безсмъртния текст на Александър Пушкин. Героинята Татяна импулсивно обявява любовта си към Онегин, който е безразличен и лъжовен. Отблъсната, тя завинаги се обръща навътре, студена за всяка ласка. Сюжетът е привеждан в движение от филигранни мелодии на салонна музика и геометрични форми на бал-танци. Тяхното музикално взаимодействие изтъква дисонанса между чувствата на Татяна и нейните аристократични задължения.

Това не означава, че Евгений Онегин отразява просто собственото страдание на Чайковски. Дори и ако романтичната естетика изисква претворяването на живота в изкуство, дори и когато се вземе пред вид факта, че през деветнадесети век не липсват артисти, които са огласявали опитите си за себеизразяване чрез творчеството си, все пак музиката на Чайковски не може да бъде четена просто като един вид запис на психиката му.

Дейвид Браун, ученият, който най-силно проповядва идеята за разбирането живота на Чайковски чрез изкуството му (и обратно), почина миналата година на осемдесет и четири годишна възраст. В четиритомната си хроника за живота на Чайковски, публикувана между 1978 и 1992, Браун използва най-изтритите клишета за измъчената руска душа като част от опита си да интерпретира музиката на композитора като интимен дневник. Подобно на биографите преди и след него, той разглежда Евгений Онегин през призмата на реалната драма от 1877. Освен това той интерпретира съдбовното звучене на Четвъртата симфония от 1878 в светлината на семейната катастрофа. Дори оригиналната версия на Лебедово езеро, с нейния трагичен край, отразява според него брачния провал, без да обръща внимание на факта, че сценарият не е дело на Чайковски, а на драматурга Владимир Бегличев, и че композиторът е получил поръчката за балета през 1875, далеч преди да срещне бъдещата си съпруга. За да оправдае анализа си, Браун съпоставя избрани мрачни пасажи от писмата на композитора със страници от партитурите. Животът на Чайковски се проектира в кичозността на фантастичната увертюра Ромео и Жулиета; във Франческа да Римини, оркестрално пресъздаване на съдбата на двама любовници, осъдени да попаднат в ада; в симфонията Манфред, чийто герой броди из Алпите в търсене на смисъла на всичко. Произведенията, които не се вписват в тази картина, или се разглеждат само набързо, или се отхвърлят като творчески провали. Вечният новогодишен любимец, балетътЛешникотрошачката, е подложен на най-голямата цензура. „Защо Чайковски изобщо е приел да приеме тази приказка като сюжет за балет е напълно неясно“, пише Браун. „Някои хора, разбира се, ще сметнат това съждение за прекалено рязко. Остава си обаче факт, че Лешникотрошачката е най-непоследователното от всички зрели сценични произведения на Чайковски, а драматичната му структура е сред най-малко задоволителните.“

Но по времето на смъртта си през 1893, Чайковски е бил възприеман от колегите си, включително и от авангардните руски „мистически“ символисти, като модернистичен пророк. Той е пътеводната звезда на движението, наречено „Zukunftsmusik“, музика на бъдещето. Думата е заета от Вагнер, но е прилагана към последната опера на Чайковски, Йоланта и, о да, Лешникотрошачката, за пръв път изпълнена заедно с Йоланта. Двете партитури демонстрират радикално оригиналния гений на Чайковски за използване на неща като тембър и музикална тъкан като композиционни детерминанти. Той е притежавал способността да превръща оркестъра във фантасмагоричен музикален калейдоскоп, смесващ цветове и мотиви, които водят до появата на нови музикални светове. Чайковски може и да е признавал предаността си към Моцарт, но той предусеща Дебюси.

Браун се нуждае от отхвърляне лекотата и бодростта наЛешникотрошачката, за да подкрепи по-голямото си твърдение, което прави психосексуалната драма около Милюкова да изглежда като проста лоша среща. Браун вярва в сензационния слух, подхванат от емигриралата съветска музиколожка Александра Орлова, че Чайковски се е самоубил през 1893 от страх, че може да бъде разкрита връзката му с непълнолетен младеж. Тази клюка е свързана с една друга: че композиторът е бил съден от таен съд на честта, състоящ се от негови състуденти от Школата по юриспруденция. Измисленият инцидент води Браун до „неизбежното заключение“, че „Чайковски се е самоубил“. Днес ние знаем (толкова сигурно, колкото изобщо може да се знае нещо за бъдещето), че Чайковски не се е самоубил – и това благодарение на педантичното изследване на Полина Вайдман, собствената изследователка на музея „Дом Чайковски“, а също и на един друг изтъкнат учен, който е допринесъл най-много за коригирането на спекулациите на Браун: самият Познански.

Познански слага край на приказките за самоубийство чрез старателна домашна работа. В книгата си Последните дни на Чайковски (1996) той описва епидемията от азиатска холера, разпространяваща се от руския юг на север през 1892. Първите случаи са открити около Астрахан, на Каспийско море, след което болестта се придвижва нагоре по течението на Волга, докато достига недостатъчно модерната канализационна и водоснабдителна система на Санкт Петербург. По селските пътища са открити спешни клиники, но те се оказват неефективни, тъй като селяните гледат на гражданите с недоверие. Надигат се бунтове. Сред народа се разпространяват фантастични истории за хора, умрели след като са изкопавали картофи от заразена земя или поставяли мръсни пари в устата си. В Санкт Петербург домовете на болните се дезинфектират с вар и хлор, но болестта не може да бъде отстранена. Тя продължава да властва в продължение на около година, като струва животите на повече от 1,300 бедняци, работници, дребни бюрократи и в края на краищата най-великия руски композитор. Холерни бацили се откриват дори и във водопроводите, водещи до Зимния дворец, резиденцията на царя, което предизвиква паника сред висшите слоеве, които до този момент са се считали за предпазени от болестта, защото ползват пречистена вода, плюс редовно поемане на „предпазващи“ вещества като етер, камфор и рициново масло.

Холерата е убила майка му когато Чайковски е на четиринадесет години, с което разбива детството му, но композиторът не се страхува от болестта. Предполага се, че той се е заразил при пиене на непречистена вода в един от ресторантите, които често е посещавал със семейството и приятелите си. Загубата на апетит е последвана от главоболие, гадене, разстройство и спазми, а след това сърцето му престава да бие. Лекарят на Чайковски е обвиняван за смъртта поради некомпетентността си и „лечението“ с горещи бани и мускус. Чайковски е на петдесет и три години, изпълнен с планове и натоварен с множество поръчки. Познански отбелязва, че композиторът не е понасял старостта особено добре; той е побелял, с пожълтели зъби и измъчван от храносмилателни проблеми още преди да е достигнал половинвековната мярка. Но службата пред изкуството му се подобрява постоянно в хода на времето. В седмиците преди края той демонстрира отлична форма, хвалейки се, „имам чувството, че ще живея дълго“ малко след като е дирижирал премиерата на своята Патетична симфония.

Браун не може да игнорира свидетелствата против собствената си теория. Но макар и да си позволява известни съмнения в еднотомната биография на Чайковски, публикувана през 2006, той не отстъпва от нея. Всъщност той продължава да сочи невротичните изстъпления от писмата на Чайковски като доказателство за това, че композиторът е прикривал сексуалността си и е страдал по тази причина. За Браун животът и изкуството му са казан от врящи чувства – като се изключи Лешникотрошачката.

А междувременно този мит е проникнал сред музиколозите. Тимъти Джаксън, професор по музикална теория в Колежа по музика към Университета на северен Тексас, използва графични представяния на тоналното пространство (известни под названието Шенкеров анализ), в подкрепа на тезата, че нервността и плачливостта на композитора намират израз в Патетичнатасимфония. Синтактичните нестабилности и отклонения в средната и задна структура на партитурата (което означава: нищо, което някой чува) се превръщат в свидетелство за нездрава психика. Симфонията на Чайковски се интерпретира като музикална предсмъртна записка – независимо от това колко доволен композиторът е бил от премиерата. Цялата странност на това начинание се провижда в подзаглавията на Джаксън: „Любовна битка: маршът, милитаризмът и хомосексуалният неконформизъм“; „Ecce homo!: разпънатият артист“; „Деформацията на ‚починалия‘ Тристан“ и „Голямомащабна хармонична организация и разказ: структурна доминанта и място за среща на влюбените“. Рецензентите не са особено добронамерени към тази книга, която се изнася на пазара като пътеводител към Патетичната. Аналитичните инструменти от набора на Джаксън са (иронично) точно ония, които други теоретици са използвали, за да поддържат музиката чиста, да защищават композиторите и композициите им от херменевтичните безсмислици на музикални историци. Но тук сме изправени пред тяхното преобръщане: графики и диаграми в служба на херменевтични халюцинации. Разглеждането на Джаксън приключва с възприятието на Патетичната по времето на Хитлер и „Сложното отношение на нацизма към хомосексуалността“.

Хайде да оставим настрана нацистите, ако обичате. А фикцията, независимо дали идва откъм психолози или музиколози, трябва да престане да се маскира като факти. Ако животът на Чайковски трябва непременно да бъде свързван с изкуството му (а аз бих защищавал идеята, че трябва да държим двете неща отделно едно от друго за известно време), то контекста и на двете трябва да бъде обогатен.

В последна сметка изследванията, занимаващи се със сексуалността на Чайковски, имат неприятния страничен ефект да впримчват композитора в един вид непрестанно юношество – пролетно пробуждане без нито следа от мисъл за лято. И макар че сам признава в запис от дневника си през 1888, че е склонен да позира в писмата си, той също осъзнава, че не си е извършил никак добра услуга, оставяйки след себе си толкова дълга диря от хартиени авторефлексии. Опечалените му, изпълнени с разкаяние излияния са го карали да се чувства опечален и изпълнен с разкаяние. Но в края на краищата те са били много по-слабо свързани със съмненията му като личност, отколкото със съмненията му като музикант. Чайковски е притежавал и понасял музикална дарба, каквато само малцина други композитори някога са имали. Но геният си има своята цена. Тя му става ясна още когато е едва на четири години. Бавачката му го намира да плаче и пищи в леглото си, доведен до ужас, защото музиката в главата му не го оставя на мира.

По някакъв начин всички ние се оказваме заедно с него в леглото, чудейки се какво ли се е случвало или не се е случвало в будоара на великия композитор, но в името на неговата репутация, а и на руската култура изобщо, чаршафите трябва да бъдат пратени за пране. От началото на 1940-те насам съветските естети и идеолози са се опитвали да сложат край на непрекъснатото чесане на езици около личния живот на Чайковски, отчасти разпалено от публикуваната през 1934 кореспонденция между него и покровителката му Надежда фон Мек. Изтъкнатият американски музиколог Ричард Тарускин ни припомня, в есето „Патетичният симфоник“ от 1995, че „младият Съветски съюз е бил едно от местата, в които сексуалността на Чайковски е била третирана по честен и зрял начин – с други думи, преди страната да изпадне в своето високо-сталинистко мешчанство, за да използваме руската дума за дребнобуржоазно тесногръдие“. През 1940, за неговата стогодишнина, целта вече е била – както и онази на Беличева днес – да се превърне Чайковски в блестящ жалон на класическата руска традиция, който никога не е съществувал на първо място. Оттогава насам в САЩ и Великобритания сексуалността на Чайковски се е превърнала в cause célèbre в битката за превръщане на музикалния канон в нещо по-малко хетеросексуално и мъжествено. Освен това, за прекалено много хора, тя е изглеждала и като специалния ключ към тайните на неговото изкуство – към истинското съкровище.

И от двете страни на дебата, а също и по средата, похотливото подчертаване на този въпрос го е поддържало жив. Междувременно обаче има достатъчно свидетелства да се предполага, че в късните си години Чайковски е успял да достигне състояние на лично щастие. Патетичната не е предвестие за смъртта му: сред многото планове, които са го занимавали, е бил и един комичен балет за античен самурайски клан, ангажиран в битка с демони, дракони и вещици-човекоядки. И макар че покровителката му прекратява меценатството си през 1890, той се е радвал на благосклонността на цар Александър III и е получил щедра държавна пенсия. Изпитвал е дълбоко удовлетворение от приемането му във вътрешните кръгове на Руския имперски съд и се е наслаждавал на световна слава. Превъзнасян заради музиката си у дома и в чужбина, той е можел да бъде и върши каквото си поиска. Но след това умира, а наследството му е предоставено на прищевките на политиката на момента, сексуална или националистическа.

Източник

Саймън Морисън е професор-музиколог в университета Принстън. Специализира в областите на руската и френска музика. Автор е на The People’s Artist: Prokofiev’s Soviet Years (2009), както и много други книги. Носител е на наградата Гугенхайм за 2001 година.

Как да говорим истината на властимащите

Автор(и): Едуард Саид

В лекцията от миналата седмица[7] говорих за начина, по който един интелектуалец може да стане професионалист, който се е специализирал в определена област – утвърден, внимателен, говорещ не езика на общата публика, а жаргона на група посветени.

В качеството на алтернатива предположих, че съществува начин за поддържане на сравнителна интелектуална независимост, ако към въпросите се подхожда не от позицията на професионалист, а от онази на аматьор. Тук ще говоря, изхождайки най-вече от собствения си практически опит и лична гледна точка.

В края на краищата човек е задвижван от каузи и идеи, които поддържа, защото те съответстват на ценностите и принципите, в които вярва. Ето защо аз не се чувствам ограничаван от професионалната си подготовка като литератор, която логично ме изключва от сферата на дискусиите върху обществените политики, просто защото притежавам диплома единствено за преподаване на съвременна литература. Но аз говоря и пиша за по-широки въпроси защото, като заклет аматьор, се чувствам подтикван от ангажименти, чийто обхват се простира далеч отвъд рамките на тясната ми професионална кариера. Разбира се, полагам съзнателни усилия да печеля нова и по-широка аудитория за тези гледища, които никога не представям в класната стая.

Но какво всъщност означават всички тези аматьорски набези в публичната сфера? Може ли да се твърди, че интелектуалецът е възпламеняван за политическа дейност от някакъв вид първични и местни, инстинктивни преданости – неща като собствената раса, народ, религия – или може би има и някакъв по-универсален, по-рационален набор от принципи, които направляват речите и писанията му? Всъщност тук аз задавам най-важния за всеки интелектуалец въпрос: как може да се говори истината? Каква истина? За кого и къде?

За съжаление, налага се да започнем с това, че не съществува никаква система или достатъчно обхватен и сигурен метод, който би предоставил на интелектуалеца директни отговори на тези въпроси.

Като начало бихме могли да започнем с целия въпрос за обективността или точността на фактите (бурно оспорван в наше време). През 1988 американският историк Робърт Новик публикува масивен труд, чието заглавие представи цялата бъркотия с образцова ефективност. То беше „Онази благородна мечта“, а подзаглавието – „‚Въпросът за обективността‘ и професията на историка в Америка“. Облягайки се на материали, натрупани в течение на един век историографска работа в САЩ, Новик показва как самото ядро на историческото изследване – идеалът за обективност, в съответствие с който даден историк разполага с възможността да представи фактите колкото се може по-реалистично и точно – постепенно се е превърнал в куп съперничещи си твърдения и контратвърдения. Всичко това е премахнало всякакво подобие на съгласие относно естеството на обективността между историците, превръщайки я в нещо подобно на смокиново листо, а понякога и по-малко от това. По време на Студената война обективността трябваше да служи под формата на „нашата“ (тоест американска, в противоположност на комунистическата) истина; след края ѝ тя служеше вече като обективност на всяка от отделните съперничещи си групи (жени, афроамериканци, азиатски американци, гей-общности, бели мъже и т. н.) или отделни школи (марксистка, институционална, деконструктивистка, културна). След една такава говорилня от „знания“, за какво пресрещане би могло да става дума? Новик задава точно този въпрос и заключава тъжно, че „като широка общност на дискурса, като общност на учени, обединени от общи цели, общи стандарти и общи задачи, историята е престанала да съществува… Днешният професор (по история) е описан най-добре в последния стих от Книгата на съдиите: ‚В онези дни в Израел нямаше цар: Всеки правеше каквото му се виждаше за добре.‘„

Една от основните интелектуални дейности на нашия век е поставянето под въпрос, да не кажа подкопаването, на всякакви авторитети. Така че, в допълнение към откритията на Новик ние ще трябва да добавим, че е изчезнал не само консенсуса относно това що е обективна реалност, но и множество други, традиционни авторитети като например Бог. Възникна дори влиятелна философска школа – в която Мишел Фуко, френският мислител, е особено високо ценен – която твърди, че да се говори изобщо за някакъв автор (като например „авторът на поемите на Милтън“) е нещо като вид силно тенденциозно, да не кажем идеологическо, преувеличение.

Пред лицето на това мощно нападение едва ли си струва да се връщаме обратно към ръкописната импотентност или мускулестото преутвърждаване на традиционни ценности, характерни за глобалното неоконсервативно движение. Самият аз мисля, че критиката на обективността и авторитетите все пак ни извърши добра услуга, като подчерта начина, по който в секуларния свят човешките същества конструират своите ценности. Например, така наречената обективна истина за превъзходството на белия човек, изградена от класическите европейски колониални империи, се е основавала на насилственото покоряване на различни африкански и азиатски народи, които пък – и това е също толкова вярно – са се борили срещу тази наложена „истина“, за да си изградят свой собствен порядък. И така днес всички предлагат нови и често пъти яростно противоположни гледища за света. Водят се безкрайни разговори за юдео-християнски ценности, афроцентрични ценности, мюсюлмански истини, източни истини, западни истини – всяка от тях предлагаща пълна програма, изключваща всички останали. Днес е налице далеч повече нетърпимост и рязка нападателност, отколкото може да издържи която и да е от системите.

Резултатът от това е почти пълна липса на универсални съгласия, макар че реториката много често утвърждава, че например „нашите“ ценности са всъщност универсални (каквито и да са те). Една от най-изтърканите интелектуални стратегии е да се говори надуто за злоупотребите, обичайни за нечия чужда култура, като при това се извиняват точно същите практики в своята собствена. За мен един от класическите случаи е онзи на брилянтния френски интелектуалец от 19 век Алексис дьо Токвил, който за мнозина от нас, възпитани да вярват в класическите либерални и демократични западни ценности, илюстрира тези ценности в почти буквален смисъл.

След като е написал своят оценка на демокрацията в Америка и е разкритикувал американското малтретиране на индианците и чернокожите роби, по-късно Токвил се заема с разглеждане на френските колониални практики от късните 1830 и 1840 години в Алжир, където, под ръководството на маршал Бюго, френската окупационна армия предприема безжалостна война за умиротворяване на алжирските мюсюлмани. Най-внезапно, при четенето на същия Токвил, човек открива как същите онези норми, на които той хуманно се обляга, за да осъди злодеянията в Америка, се оказват отменени при разговора за френските действия. Не че самият Токвил не дава причини за това: прави го, но това са неудовлетворителни извинения, чиято цел е да се даде право на френския колониализъм в името на онова, което той нарича „национална гордост“. Кланетата го оставят равнодушен; мюсюлманите, казва той, принадлежат към една по-низша религия и трябва да бъдат дисциплинирани. Накратко, утвърждаваният универсализъм на езика, с който той разглежда Америка, е отхвърлен, съзнателно отхвърлен, при разглеждането на собствената му страна, дори и когато тази страна, Франция, провежда също толкова нехуманни политики.

Трябва обаче да се добави, че Токвил (а също и Джон Стюарт Мил, който твърди, че похвалните му идеи за демократичните свободи в Англия не се отнасят до Индия) живее в исторически период, в който идеята за универсалната норма на международно поведение е означавала на практика правото на европейските сили и техните представители да властват над останалите народи – толкова нищожни и малоценни са изглеждали по онова време небелите хора по света. Освен това, според западняците от 19 век не са съществували каквито и да е независими африкански и азиатски народи от някакво значение, способни да оспорят драконовската бруталност на законите, прилагани едностранно от колониалните армии над черно- или кафяво-кожите хора. Тяхната съдба е била да бъдат управлявани. Франц Фанон, Емè Сезар и С. Л.Р. Джеймс – за да споменем трима големи антиимпериалистически чернокожи интелектуалци – са живели и писали едва през двадесети век, така че постигнатото от тях и от либералните движения, част от които те са били (като утвърждаване правото на еднакво третиране на колонизираните народи), не е било достъпно за Токвил и Мил. Но днешните променени перспективи вече са достъпни за съвременните интелектуалци, които въпреки това не винаги стигат до неизбежното заключение, че ако бихте желали да поддържате идеята за фундаментална човешка справедливост, то ще трябва да го правите по отношение на всички, а не избирателно и само по отношение на хората, които собствената страна, култура или нация определя като „Окей“.

Фундаменталният проблем следователно е как да се помири собствената идентичност и актуалното състояние на собствената култура, общество и история с реалностите на други идентичности, култури и народи. Това никога не може да бъде постигнато просто чрез утвърждаване на собствените предпочитания към онова, което вече е „свое собствено“. Високопарното ораторство по отношение славата на „нашата“ култура или триумфите на „нашата“ история не си струва интелектуалната енергия, особено в наши дни, когато толкова много общества са съставени от хора с различни раси и произходи, така че не могат да бъдат набутани в някакви опростенчески формулировки. Както вече говорих тук, публичната област, в която интелектуалците представят идеите си, е изключително комплексна и съдържа противоречиви характеристики. Но смисълът на ефективната интелектуална намеса тук трябва да произлиза от непоклатимата убеденост на интелектуалеца в едно понятие за справедливост и честност, което позволява изтъкването на различия между нациите и индивидите, без обаче да ги причислява към различни йерархии, предпочитания и оценки. Днес всеки утвърждава причастността си към един либерален език на равенство и хармония за всички. Проблемът за интелектуалеца е да се научи да прилага тези идеи към реални ситуации, при които пропастта между декларациите на равенство и справедливост, от една страна, и доста по-малко плакативната реалност, е много голяма.

Това може да бъде демонстрирано най-лесно в сферата на международните отношения, което е и причината, поради която аз ги подчертавам толкова много в тези лекции. Няколко скорошни примери показват какво имам пред вид. По време на периода веднага след незаконната инвазия на Ирак в Кувейт от 1990 г., обществените дискусии на Запад справедливо се фокусираха върху неприемливостта на агресията. И когато стана ясно, че американските намерения действително включват използването на военна сила срещу Ирак, обществената реторика насърчи процеса в Обединените нации, който би осигурил прокарването на съответни резолюции (разбира се, в съгласие с хартата на ООН). Сред няколкото интелектуалци, които се противопоставиха както на иракската агресия, така и на последвалото я използване на (най-вече американски) сили в операцията „Пустинна буря“, по мое знание никой не се опита да привежда аргументи, извиняващи Ирак за стореното.

Но една забележка от онова време, която аз намирам коректна, отбелязваше колко слаба е американската позиция срещу Ирак, когато администрацията на Буш, с нейната огромна власт, започна да притиска ООН по посока на война, игнорирайки многобройните възможности за постигане на мирно решение чрез преговори преди 15 януари, когато започна контра-офанзивата. Същото се отнася и до отказа да се дискутират други резолюции на ООН, касаещи други незаконни окупации и териториални инвазии, които включваха или самите Съединени щати, или техните най-близки съюзници.

Реалният въпрос в Персийския залив засега, що се отнася до САЩ, касае петрола и стратегическата власт, а не декларираните принципи на администрацията на Буш. Но онова, което компрометира интелектуалната дискусия в цялата страна, в нейните непрестанни повторения за недопустимостта на завземането на земя чрез сила, е липсата на универсално прилагане на този принцип. За множество американски интелектуалци, поддържащи войната, изглежда беше маловажно, че самите САЩ съвсем неотдавна бяха нахлули в и за известно време окупирали, суверенната държава Панама. Естествено, че ако човек би критикувал Ирак, то и САЩ биха заслужавали същата критика. Но не: „нашите“ мотиви бяха по-високи, Саддам Хусеин беше Хитлер, докато „ние“ бяхме мотивирани от най-вече алтруистични и лишени от интерес мотиви, а следователно това беше една справедлива война.

Или вземете за пример съветската инвазия в Афганистан – еднакво несправедлива, също толкова достойна за осъждане. Но съюзници на САЩ като Израел и Турция бяха незаконно окупирали територии още преди руснаците да навлязат в Афганистан. Друг съюзник на САЩ, Индонезия, беше избил стотици хиляди жители на остров Тимор по време на незаконната си инвазия от средата на седемдесетте; има доказателства, че САЩ са знаели за това и са поддържали ужасите на войната в източен Тимор, но само малцина интелектуалци в САЩ, както винаги заети с престъпленията на Съветския съюз, казаха нещо по този повод. И разбира се, по-назад във времето се мержелееше огромната американска инвазия в Индокитай, със зашеметяващи резултати, що се отнася до пораженията, нанесени върху малки, основно селски общества. Принципът тук изглежда е бил, че професионалните експерти по американските външнополитически и военни въпроси е трябвало да съсредоточат вниманието си върху спечелването на войната срещу другата свръхсила и нейните сурогати във Виетнам и Афганистан, а собствените ни прегрешения да вървят по дяволите.

Дали е допустимо за съвременния интелектуалец, живеещ във време, което и без това е вече объркано от изчезването на нещата, които са изглеждали като обективни морални норми и смислени авторитети, сляпо да приеме поведението на собствената страна и да пренебрегва престъпленията ѝ, или да каже примирено „Мисля, че всички вършат едно и също. Така върви светът“?

Повечето, ако и не всички страни в света, са подписали Универсалната декларация за правата на човека, разработена и приета през 1948 г., и приемана от всяка нова страна-членка на ООН. Налице са също толкова официални конвенции върху правилата на войната, третирането на военнопленниците, правата на работниците, жените, децата, имигрантите и бежанците. В никой от тези документи не се говори за дисквалифицирани или по-малко равни раси или народи. Всички хора имат право на едни и същи свободи. Разбира се, тези правила се нарушават ежедневно, както може да се види от геноцида в днешна Босна. За някой служител от американското, египетското или китайско правителство, тези права в най-добрия случай трябва да се разглеждат „политически“, а не от последователно морална гледна точка. Но това са нормите на властта, които са именно НЕ онези на интелектуалеца, чиято роля е като минимум да прилага едни и същи стандарти и норми на поведение, днес вече колективно приети на хартия от цялата международна общност.

Разбира се, има неща като патриотизъм и лоялност към собствения народ. И, разбира се, интелектуалецът не е някакъв прост автомат, размятащ наоколо математически създадени закони и правила. Разбира се също, че страхът и нормалните ограничения на собственото време и отделния, единичен глас, оперират със страховита ефективност. Никой не може да говори през цялото време по всички въпроси. Но аз вярвам, че има едно специално задължение на интелектуалеца: да се обръща към узаконените и овластени сили в собственото общество, които носят отговорност пред своите граждани, особено когато тези сили се упражняват в някаква очевидно диспропорционална и неморална война, или пък за осъществяване на преднамерени програми за дискриминация, потисничество и колективна жестокост.

Във всички тези случаи интелектуалният смисъл на дадена ситуация се разбира чрез сравняване на известните и достъпни факти с някаква норма, също така известна и достъпна. Това не е лесна задача, тъй като, за да се надмогне обичайния начин на представяне на информацията – частичен, фрагментарен, и по неизбежност ненадежден – е необходимо да се разглеждат документи, да се правят изследвания и проверки. Но в повечето случаи е възможно, убеден съм, да се определи дали действително е било извършено клане, дали е било направено официално прикриване на обстоятелствата. Първият императив в такъв случай е да се разбере какво се е случило, а след това защо – и то не като изолирани събития, а като част от една разгръщаща се история, чиито широки контури обхващат и собствената нация като действащо лице. Непоследователността на стандартния анализ на външната политика, извършван от най-различни апологети и стратези е, че той се съсредоточава върху „другите“ като обекти на дадена ситуация, и само рядко върху „нашата“ замесеност в ситуацията и онова, до което тя е довела. Още по-голяма рядкост е тя да бъде сравнявана с някаква морална норма.

Целта на говоренето на истината в едно масово общество, толкова тясно администрирано като нашето, е най-вече да се представи едно по-добро състояние на нещата, което отговаря по-точно на даден набор от морални принципи, приложени към известните факти – например мир, съгласие, предотвратяване на страдания. Именно това е, което има пред вид под понятието „абдукция“ американският философ Чарлз Пиърс, и което се използва ефективно от известния съвременен интелектуалец Ноам Чомски. Разбира се, когато се пише и говори, целта е не да се демонстрира собствената правота, а да се направи опит за въвеждане на промяна в моралния климат, така че агресията винаги да се разбира като агресия, да се предотврати или премахне несправедливото преследване на народи и индивиди, а признаването на правата и демократичните свободи да бъде утвърдено като норма за всекиго, а не само за неколцина избрани.

По мое мнение няма нищо по-осъдително от онези мисловни навици на интелектуалеца, които го водят до избягване на отговорност, до онова характерно извръщане от някаква трудна и принципна позиция, за която човек знае, че е правилната, но е решил да не възприема. Вие не желаете да изглеждате прекомерно политизиран; боите се да не изглеждате спорен; нуждаете се от одобрението на шефа или на някоя авторитетна фигура; иска ви се да запазите репутацията на балансиран, обективен, умерен човек; надеждата ви е да ви питат, да се консултират с вас, да бъдете член на някакъв престижен комитет и по такъв начин да останете вътре в отговорния мейнстрийм; надявате се някой ден да получите почетна титла, голяма награда, може би дори посланичество. За интелектуалеца тези мисловни навици са корумпиращи par excellence. Ако изобщо има нещо, което е в състояние да обездвижи, неутрализира и в края на краищата убие един страстен интелектуален живот, то това са тези съображения, възприети несъзнателно и намиращи се, така да се каже, на мястото, „от което се кара влака“.

И накрая – няколко думи за начините на интелектуално вмешателство. Не е нужно човек да се изкачва на някоя планина или амвон, за да проповядва отвисоко. Очевидно е, че трябва да се говори там, където словото може да бъде най-добре чуто. Освен това е важно то да бъде представено по начин, който го обвързва с текущите и актуални процеси, например каузата на мира или справедливостта.

Да, гласът на интелектуалеца е самотен, но той получава отзвук само защото откликва на реалността на дадено движение, на аспирациите на хората, на общия стремеж към някакъв споделен идеал.

Нека да разгледаме един пример. Опортюнизмът ни диктува, че на Запад е прието да се критикува с цяло гърло, например, палестинския тероризъм или несдържаност. Вие трябва най-първо да ги разкритикувате здраво, а след това да продължите с възхвала на израелската демокрация. Накрая трябва да кажете нещо хубаво за мира. Но интелектуалната отговорност диктува нещо друго: да се кажат всички онези неща на палестинците, разбира се, но главната ви теза да бъде изтъквана в Ню Йорк, Париж, Лондон, и развита около въпросите, върху които можете да повлияете с най-голяма сила, чрез насърчаване на идеята за палестинска свобода и свобода от терор и екстремизъм на всички засегнати страни, а не само на най-слабата от тях. Да се говори истината на властимащите не е вид свръхоптимистичен идеализъм: това е акт на внимателно преценяване на алтернативи, избиране на правилната от тях, а след това интелигентното ѝ представяне там, където тя може да донесе най-много добро и да доведе до правилната промяна.

юли 1993

Източник

Едуард Саид (1935–2003) е американски хуманитарист от палестински произход, защитник на правата на палестинците. Професор по сравнително литературознание в Колумбийския университет, един от създателите на постколониалната теория. Най-влиятелният му труд, „Ориентализмът“ (1978), представя тенденциозното отношение на Запада към Изтока. Подложен на критики от различни позиции, този труд си остава една от най-влиятелните книги в няколко научни дисциплини.

Отровен мед от търтеи

Автор(и): Румен Леонидов

Последната порция мед от търтеи бе пусната в медийното пространство. Макар че ваденето на досиетата отдавна не е масово чудо, нито чудо за масите. Всяко ново картонче се превръща в еднодневна вестникарска дъвка, родно производство. Масовият човечец вече хич не го еня кой какъв е бил, а кой кой е днес. Кой направи пачки в суматохата и кой какъв е сега в политическата йерархията на държавата. Или кой на кое стъпало е стъпил в бизнес стълбицата. Защото е публична тайна, че политиката у нас е част от сивата акула на икономиката, както и сивата икономика е част от днешната политическа медуза.

След като излезе наяве и мъртвият призрак, свързан с „миналото“ на Вера Мутафчиева и Георги Данаилов, скоро в медиите ще полетят още доста гаднички среднощни пеперуди – знае се, че сред живите и вече мъртви писатели има/ше/ доста агенти на ДС. Мнозина от тях за пръв път от доста време ще видят имената си в централната преса, защото ще се прочуят с картончетата си, а не с книгите си. И то за минута-две-три.

Няма кой да ги запомни, защото не стават и за помен. Ще има и други, за които гилдията отдавна знае. Те ще бъдат осветени, но и опростени, ако са талантливи люде. В Германия Криста Волф, едно от най-високите и извисени писателски пера, с опърничав характер и дръзка дисидентска визия, се оказа вербувана от ЩАЗИ. От това не пострадаха нито таланта ѝ, нито книгите ѝ, нито известността ѝ. Като достоен пич тя публично се изповяда и читателите схванаха личната ѝ драма. И опростиха греха ѝ.

За Вера Мутафчиева и Жожо Данаилов ще кажа само едно нещо – дай Боже всекиму от онези, които се имаме за някакви писатели, да са толкова талантливи, умни и интелигентни личности. Познавам техните книги, пиеси, киносценарии, който имат приносно значение за литературата. И ще останат, убеден съм, и след тях.

Премълчава се обаче фактът, че Вера се е занимавала предимно с националното ни културно наследство. Благодарение на необикновения ѝ интелект, задълбочени познания и езикова квалификация, тя е един от виновниците България да се добере и да разчете онези архиви, отнасящи се до родната ни история от времето на Османската империя. Странно е, че тази очевадна подробност се подминава и колегите журналисти бързат да я лекьосат със страшното „сътрудник на Шесто“. Така че нека я водят на отчет, където си искат, нека доказват, че е агент, в моята лична картотека от ценности тя стои на най-високата лавица.

За Жожо Данаилов ще добавя само, че не сме нито първи, нито втори, нито трети приятели. Обратно – разменяли сме си и хапливости, но без злост и издребняване. Той безспорно е качествен писач, обаятелен събеседник, обективно мислещ човек, надраснал показността на пристрастията било обществени, било литературни.

Не знам и не искам да знам какви ги е вършил или документално ни внушават, че го е сторил. Никой няма право да го съди, преди да е потънал поне веднъж в многобройните му текстове. И за двамата няма да ми трепне окото да кажа, че ще продължа да ги чувствам близки по дух, че силата на същността им е по-значителна от жалкия формат на оперативните им картончета.

По същия начин бяха ужилени редица достойни разузнавачи, български шпиони, както и хора на духа като проф. Димо Димов или проф. Огнян Сапарев. Никога няма да променя мнението си за професионалните им качества, за мястото им в културния и литературния процес, който не започва и завършва през уж славната 1989 г. Наопаки – от нея тръгна грандиозното ни повсеместно наводнение, с което ни заля най-масовата тиня на консумативната псевдокултура. В крайна сметка не всеки културтрегер приемаха в Партията, както и не всеки интелигентски бастун е бил канен под някаква форма за ДС сътрудник. Но ще видите и колко бездарни писарушки и дейци на културата ще изпълзят от дупките на архивите – някои от тях сами са се натискали да се назовават доверени лица. И в доносите си са не по-малко некадърни, отколкото в останалите си писания. Справка: вижте анонимните доклади на поета Анастас Стоянов, Бог да го прости, срещу гениалния Константин Павлов.

Не съм против отварянето на досиетата, но съм срещу избирателното им разсекретяване. Не че комисията не си върши съвестно работата – пречката е негласно практикуваната като строго секретна тайна и в резултат на нея не се пипат превербуваните агенти. А те, милите, са слугували и на предишните господари, и на днешните.

Чиста проба отровен мед от търтеи!

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

В какво се превръщат мечтите (за Женския пазар)

Автор(и): Павел Янчев

„Някога живеехме във време, в което ни обещаваха светло бъдеще и то никога не идваше. Градът има нужда от незабавна модернизация, която да бъде усетена от гражданите сега.“ Това е едно от ключовите послания на главния архитект на София Петър Диков, което той не пропуска да спомене в почти всяка дискусия на градската среда. Следвайки този принцип в последните 7-8 години, общината инициира мащабни промени на градския пейзаж в София, които засегнаха и преустройството на един от най-старите пазари – Женския пазар. Мечтите на политиците и на част от софийските граждани за чистота, модерност, европеизация и тотална промяна вече почти напълно унищожиха един от най-старите и устойчиви социални процеси в историята и културата на София – открития пазар в центъра на града.

Пазарът и градът

В книгата си Hungry City (Гладният град) британският архитект Каролин Стийл е направила интересен анализ на градското развитие през призмата на храната и ролята ѝ в обществото. Изхранването, казва Стийл, е едва ли не една от основните причини хората да се установят да живеят в рамките на една територия и да формират градове. В достатъчно плодородните региони на света, където хората са започнали да зависят от цикъла на производство на зърнените култури, още от древността всеки град е бил неизменно свързан с региона около него, защото от околните земеделски земи е идвала храната. Такъв е случаят до появата и разпространението на железниците в средата на XIX в., които позволяват изхранването да не бъде вече политическа отговорност на месната власт, а храната започва да пътува хиляди километри по света, докато стигне до хората. През цялото това време пазарът в града е публичното пространство за размяна и дистрибуция, откъдето всеки гражданин набавя храната си. Пазарът в този смисъл е едно от структурните места, около което градът се образува, установил връзката между гражданина и селянина посредством размяната на храна и стоки. Така е и в София – уличните пазари са пространствата, където селяните от Шопско продават стоката си, местата, които социално и икономически свързват града с региона и дават на региона допълнителна устойчивост.

Входът на Женския пазар откъм ул. „Екзарх Йосиф“преди реконструкцията през ٢٠١١ г. Снимка: авторът

Поглеждайки всеки град на възраст повече от 200 години – от Западна и Южна Европа, през бившия социалистически блок, Близкия Изток, Средна Азия и Африка, виждаме, че пазарът е една от централните, най-живи, посещавани и добре работещи публични пространства в града. В историята на градовете пазарите са пряко свързани с други важни градски функции – в древните градове често храната се разпространява в религиозния храм, в ренесансовия град пазарът е около църквата или кметството. Традицията на балканския град през XIX в. разпростира пазарищата из улиците на цяла София. Модернизацията и хигиенното прочистване на града през 1911 г. събира всички пазари на мястото на сегашния Женски пазар на бул. „Драгоман“ (после „Георги Кирков“, а сега „Стефан Стамболов“). Въпреки отмиращата роля на улични пазари да изхранват града, поради появата на по-хигиенични и привлекателни места (Централни хали, след 1944 появата на държавната система за дистрибуция на храна, а след 1990-те и масовото навлизане на частни хранителни вериги от супермаркети), Женският пазар не изчезва. Дори напротив – той се развива през различните политически конструкции на държавата и заема нова роля на място за икономическа еманципация и консуматорска алтернатива на жителите на София и региона в моментите на политически и финансови трусове. Неслучайно при отварянето на държавните граници, кварталът става привлекателен както за емигранти от Близкия изток, така и за хора с ограничени финансови възможности – пенсионери от всички краища на града, хора, търсещи работа. Това прави пазара до разрушаването на голяма част от него през 2013 г. най-посещавания в София, както и мястото, където, по думите на много хора, буквално „можеш да намериш всичко“. Пазарът е това особено градско място, където доскоро присъстваха всички социални слоеве, където най-бедните намираха своята алтернатива на моловете и скъпите търговски вериги, където почти всеки би могъл да си намери работа, ако няма такава, където дори расово малцинствените групи (цигани, мигранти) бяха истински и естествено интегрирани в градския живот на София.

Женският пазар преди реконструкцията през 2011 г. Снимка: авторът

Трябва ли ни реконструкция на пазара

За да избегнем прекаленото романтизиране на Женския пазар, трябва да споменем и проблемите, които се бяха натрупали. Животът в бедност на определени малцинствени групи около пазара представлява тъжна битка за оцеляване между неформални кредитни отношения, търсене на препитание и отглеждане на деца. Но такъв проблем би трябвало, ако не се решава през социални програми, поне да не се пречи на хората да се еманципират икономически. Отделно от това десетилетията неподдържане на сергиите, павилионите, улиците и тротоарите, въпреки нелошата печалба на общината от пазара, беше довело до крайна деградация на качеството на публичното пространство. Липсата на политика за почистване на пазара и хаотичния достъп на автомобили допълваше сюрреалистичната картина. Това са и причините инициативен комитет от живеещите на квартала да поиска цялостна реконструкция на пазара, а много граждани на София да привидят бедните и малцинствени групи на пазара като основен виновник за проблемите там. Знаете, че малцинствата във всяко общество имат тенденция да бъдат превръщани в обвиняем за общите социални проблеми – в Западна Европа са имигрантите, в Щатите – афроамериканците и мексиканците, в предвоенна Европа – евреите. В България обикновено вечните виновни са циганите, а отскоро и бежанците.

Членове на общинския съвет от групата на ДСБ, подкрепени от главния архитект на София, видяха гражданските искания като шанс да реконструират зоната и да се отърват от нелицеприятните страни на Женския пазар веднъж и завинаги. Визията на Женския пазар не се вписваше в политическата им амбиция центърът на София да се превърне в привлекателно място без „цигания“, „наркомани“, „проститутки“ и „престъпност“. Проектът за реконструкция има за цел да изгони неудобните, бедни хора, представяйки това като устойчиво решение за града. „Започне ли изпълнението на проекта, бъдете сигурни, че ще започне изнасянето на тия хора. Няма крастави жаби, където е чисто, само в блатата“, казва тогавашният кмет на район Лозенец Прошков на среща с граждани, жители на квартала около пазара. Общината съзнателно и целенасочено избира да бъде политическо представителство на едни граждани за сметка на други – да представлява гражданите, способни да се самоорганизират и комуникират с политиците, и да изгони проблематичните маргинали. През 2011 г. Никола Венков започва може би едно от най-детайлните изследвания на пазара и проекта за реконструкция. Той гледа пазара през темата за „гражданското общество“ като панацея срещу непрозрачната политика на Прехода. Но практически в този случай гражданското общество представлява само една от заинтересуваните от реконструкцията на пазара групи хора. „Маргиналните групи (търговци, цигани, имигранти, пенсионери) … не успяват да генерират репрезентиращ ги извън групата дискурс. … В този смисъл те са изключени от участие при определяне на съдържанието на общественото благо. Тъкмо напротив, общественото благо в разглеждания тук случай предполага тяхното допълнително маргинализиране“, твърди Венков. Проектът за реконструкция наистина успява единствено да се плъзне по повърхността на социалните проблеми на софийския център без да ги решава в дълбочина с интегрирани политики.

Входът на Женския пазар откъм ул. „Екзарх Йосиф“ след реконструкцията. Снимка: авторът

Проектът и мечтите

Всички тези идеологически проблеми, заложени в идеята за реконструкция на Женския пазар, с течение на времето постепенно се материализират в урбанистичната форма на новия пазар и модела му на функциониране днес. За архитектурата не бих отделил толкова време. Оставям на вашите усещания за естетика да прецените дали естествената дървесина, металът и стъклото се вписват адекватно в пейзажа на тази част на София, както и за успеха на стъклените козирки в ролята им да ви предпазят от лятното слънце. Настилките са може би една от най-успешните архитектурни интервенции в пазара, които успяват да обединят пространството на булеварда. Сега те наистина дават възможност както за равен достъп за хора с редуцирани способности за движение, така и за поддържане на хигиена в градската среда. Но това е и единственият истински успех на проекта. За мен по-важна в случая е градската форма. Тази градска форма, която превърна един по своята природа предимно открит градски пазар, достъпен до голям спектър от търговци и потребители, в павилионен тип търговия с лъскави, на места двуетажни сгради, която предполага много внимателен избор на стоки. Стоки, които не са мръсни и по-скоро привличат туристите, но значително намаляват разнообразието и достъпността на най-големия пазар в София. Съответно политиката за настаняване в павилионите, където началните цени за наемане са два пъти по-високи от тези на сергиите, не допуска търговците, продавали на пазара преди реконструкцията. Комисиите на пазарната управа правят прецизна селекция на новите търговци, като те вече са предимно по-големи хранителни вериги с по-привлекателни търговски методи. Това, както се досещате, са стъпки към постепенното джентрификиране (в лошия смисъл на думата) на пазара и превръщането му от достъпно за всички пазарище, в мол на открито. Молът като градска структура има своите предимства, когато е извън града, но в случаите на София моловете постепенно заместиха липсата на успешни градски пешеходни и търговски открити пространства, които общината с години отказа да създаде за сметка на тежка автомобилна инфраструктура. Моловете и големите хипермаркети в града успяха да убият всяка възможност за дребна икономическа инициатива в кварталите на София. Освен това животът в мола създава имагинерно впечатление, че социални проблеми в града няма – в мола няма бедност, няма социални конфликти, няма некрасиви градски пейзажи, няма проблеми. Прекарвайки повече време в мола, отколкото в града, хората забравят, че основна задача на политиците е да предоставят равни шансове за развитие на съгражданите си. Това са първородните грехове и в новата реконструкция на Женския пазар.

Женският пазар след реконструкцията – новите павилиони очакват новите си наематели. Снимка: авторът

Новият проект за Женския пазар със сигурност не докосна проблемите с бедността на гражданите на София. Особено проблемите на пенсионерите, за които Женският пазар е мястото, където те намираха всичко изключително евтино, въпреки недостойните си пенсии. Дори ги задълбочи, унищожавайки разнообразието в града. Проектът не засегна лечението на наркоманите, не даде алтернатива на проститутките, не засегна интеграцията на малцинствата, не прекрати контрабандата на цигари, не излекува язвата – всички тези неща, сочени от политици, медии и граждани като истинските проблеми на пазара. Политическите обещания дори не се целеха толкова високо. Такъв проект трябваше да засегне положително тези хора и проблеми и да добави малка стъпка към решението им. Вместо това мечтите и амбициите бяха просто да ги покрие с естетическата обвивка на новия градски дизайн или да ги премести от центъра на София някъде другаде, където блуждаещият любопитен поглед на туристите няма да ги забележи. Въпрос на време е да видим доколко тази стратегия ще успее. Аз лично се съмнявам.

Хронология на Женския пазар

Краят на XIX в.Множество улични открити пазари са пръснати из целия център на тогавашния малък град София. Женският пазар е един от най-големите и най-посещавани.

1911 г.Модернизацията и новият план на София налагат премахване на всички улични открити пазара в центъра на града и събирането им на мястото на днешния Женски пазар. По това време тяхна алтернатива стават и Централните хали.

1960-те – 1989 г.Женският пазар (тогава пазар „Георги Кирков“) е алтернатива на държавната система за разпространение на храни по времето на комунистическа България. Кооперативи от околностите на София се организират и продават продукцията си. Това е една от формите на частна търговска инициатива въпреки държавната политика.

1990-теПазарът се разраства, появяват се евтини източни продукти, фалшиви маркови дрехи, но и традиционните храни, грънци, железарии, битови стоки и услуги. Пазарът се запазва ролята си на място за икономическа еманципация, където почти всеки може да започне търговия и да се опита да излезе от бедността и безработицата в началото на Прехода.

След отварянето на границите, кварталът около пазара се населва и с мигранти от Близкия изток (Сирия, Ливан, Палестина), които отварят малки магазинчета със стоки от арабския свят, месарници, ресторанти.

2000-2004 г.Пазарът в частта си между бул. „Сливница“ и ул. „Кирил и Методий“ е реконструирана по проект на арх. Росица Никофорова. Създадени са навес, нови сергии и сграда за управата на пазара.

2006 г.Инициативен комитет от живеещи около пазара се организират и искат от общината премахването на част от сергиите по тротоарите (500 от общо 800 сергии), които пречат на достъпа до сградите по бул. „Стефан Стамболов“. Желанието им е изпълнено.

През 2006 г. има и архитектурен конкурс за цялостна реконструкция на пазара, спечелен от автора на предишната реновация арх. Росица Никофорова.

2008 г.Инициативният комитет от граждани-собственици и живеещи на пазара подкрепят проекта на арх. Никофорова и искат от общината пазарът да бъде цялостно реконструиран и превърнат в модерна пешеходна зона с кафенета и ресторанти, които да привличат туристи. Общински съветници от ДСБ се заемат с по-бързото прокарване на проекта през общинската администрация. Започва и медийна кампания срещу състоянието на пазара, като пазарът е описван като „селяния“, „цигания“, „рекет“, „хаос“, „язва в центъра на София“ и все по-често се чува граждани да говорят за премахване на пазара, какъвто го познаваме.

2010 г.След като проектът за реконструкция става все по-публичен, той намира и своите опоненти сред гражданите на София. Проектът е критикуван и от част от архитектурната колегия, че е прекалено модернистичен и че премахва един от най-автентичните социални процеси в София.

2011 г.Следва втори архитектурен конкурс, обжалван дълго време и спечелен от консорциума А.Д.А. и арх. Никифорова.

2012 г.Излиза един от най-задълбочените текстове, описващ казуса на пазара на антрополога Никола Венков „За гражданското общество и Женския пазар“.

2013 г.Архитектурните активисти от Група Град организират дебат на проекта на самия пазар, но представители на общината и проектантите не се появяват. Пазарът е напълно разрушен в частта си между ул. „Кирил и Методий“ и ул. „Екзарх Йосиф“. Подменена е настилката, построени са нови затворени павилиони, сградите в средата на булеварда в някои части са вече двуетажни. Очаква се новите търговци-наематели да са различни от хората, продавали досега на пазара.

Библиография

Венков Н., (2012), Гражданското общество и Женския пазар, изследване и публикация към Изследователски център по социални науки към СУ „Климент Охридски“, София

Венков Н., (2014), Конспирации около Женския пазар, Семинар_БГ, брой 10б

Янчев П., (2012), Женският пазар – въпросът вече е да бъде или не, публикация в блога за публични пространства ProvoCAD

Steel, C., (2013), Hungry City: How Food Shapes Our Lives, Random House UK

Статията е публикувана за пръв път в сайта „Маргиналия“

Източник

Павел Янчев е архитект и урбанист, завършил е катедрата по градоустройство в УАСГ (2007) и Master of Human Settlements в KU Leuven (2012). Работил е с фирма СТОА в София и Москва, с архитектурните студия ZOOMStudio в София, ARTER и Art&Build в Брюксел. Бил е автор на архитектурното списание AbitareBulgaria, а в свободното време пише в блога си View.point (pavel-yanchev.blogspot.com).

„Тази илюзорна подреденост в държавата“

или как да си направим медиите комфортни

Автор(и): Валентина Георгиева

Каква е картината на медиите отвътре и какви са зависимостите, които предопределят създаването и разпространението на медийно съдържание? Настоящият текст предлага анализ на интервюта с действащи журналисти, проведени от фондация „Медийна демокрация“ в периода юли-септември 2012 г. В интервютата се съгласиха да участват 25 журналисти, работещи в национални и регионални електронни и печатни медии. Журналистите откроиха основните проблеми в частност в работната си среда и в медийния пейзаж в България като цяло.

Сред проблемите, на първо място, респондентите посочват зависимостите на медиите от различни корпоративни интереси и политически обвързвания. Като следствие от това се оформя рестриктивна редакционна политика по отношение на застъпваните гледни точки и отразяваните теми. Това води до значително ограничаване на плурализма в медиите, на второ място, но също и до изключително силен психологически натиск върху журналистите, на трето, който не рядко е съпроводен с глоби и уволнения, със заплахи за физическо насилие. Интервюираните говорят за всеобщи нагласи на апатия, на страх и на усещане за безизходица у представителите на професията. Което неминуемо се отразява и на качеството на техния продукт, а то – на продажбите и приходите, което на свой ред поставя медията в зависимост от икономически и политически интереси. И така кръгът се затваря. „В България има много неща, които трябва да се взривят и всичко да започне на чисто“; „Функциониращата в момента система трябва да бъде срината със земята и изградена отново“, споделят част от респондентите. Защо собствениците на медии имат интерес да произвеждат некачествен продукт? И как се стигна до там, че да искаме да се самоунищожим, за да започнем всичко отначало?

Как се стигна до там?

Трудно е да се разнищи кълбото на зависимостите, довели до отслабването на медиите. В играта са включени както политици и бизнес кръгове, така и собственици на рекламни къщи, разпространители, общински представители и регионални босове.

Ще започна с политическата зависимост. Широко разпространена практика е политици от най-високо ниво да се намесват в редакционната политика и начина на отразяване на дадено събитие. Властта не се свени да налага мнението си чрез медиите, като ги използва за свой инструмент на влияние. Случаи на обаждания по телефона до собственика или главния редактор са известни на всички интервюирани журналисти. Голяма част от тях споделят, че винаги при ресорните журналисти и редакторите е било налице желанието „да са на ‚ти‘ с всеки властимащ“. От една страна, това се приема за нормална практика от журналистите, които държат да си осигурят лесен достъп до информация благодарение на лични контакти (сякаш единствен източник на достоверна информация е конкретен политик, министър или неговият съветник по връзки обществеността). От друга, близостта на медията до властта ѝ осигурява стабилност и се възприема и като индикатор за успех и качество.

На второ място идва зависимостта от рекламодателите. Никой не може да си позволи да пише срещу фирмите, които осигуряват приходите на медиите. В противен случай рекламодателят ще оттегли финансирано. Повечето журналисти споделят, че не могат да правят разследвания и да пишат срещу определен набор от фирми. Това са компании табута, за които се пише или добро, или нищо. Най-честно посочваният пример са мобилните оператори, които са сред най-активните рекламодатели.

По-нататък, свиването на пазара на медии също влияе върху засилването на зависимостите, тъй като в настоящите условия на криза, но и на огромен брой печатни издания, никой от вестниците не може да се издържа от продажби: „Този пазар вече е на командно дишане“, твърди един от журналистите. Тиражите намаляват заради недоверието на читателите в печатните медии, а недоверието идва от прекалено явното обвързване на съдържанието с желанията на рекламодателите:

Те [рекламодателите] определят всичко. То затова има такъв спад на доверието към тези традиционни медии. Намаляват тиражи именно заради това нещо. Сега се съобразяваме с рекламодателите, после падат тиражите, после рекламодателите отказват да идват, и така. Самоубиваме се.

Тогава остава един възможен вариант – приходите да идват от другаде, като например от друг бизнес на собственика на медията. Което напълно срива илюзията за независимост на медиите. Появява се бранда „бизнес медия“:

Тази конкретна медия е създадена с бранда бизнес телевизия. Холдингът [собственик на телевизията], в който има много бизнеси и наистина държи половин България, няма какво да се лъжем, (…). Та те си правят бизнес телевизия, чиято идея е да показва бизнеса на България, (…) и където може, се промотира.

Въпреки че по закон всяка медия трябва да обяви публично собственика си, тази информация рядко се публикува, или се крие зад специално регистрирана отделна фирма. Контролът върху медията, обаче, е изцяло в ръцете на собственика, както свидетелстват работещите там журналисти. Така конкретната медия се създава или купува наготово, за да обслужва корпоративните интереси на собственика. „Аз вече имам чувството, че те [компаниите, холдингите] си създават тези телевизии, както ние [журналистите] си създаваме блогове“. „Значи първо това е основният проблем, защото този бизнес е скъп. (…) Пазарът е страшно малък. В тази ситуация всъщност хората, които ги държат тези вестници, ги държат само за влияние“.

Но как се стигна дотам? Нима само свиването на пазара е причината за това медиите да са слаби? И кой има интерес от това?

Тогава [при управлението на тройната коалиция] имаше лобистки промени в медийното законодателство и Закона за електронните съобщения, които всъщност създадоха пътя към това сегашната власт почти да монополизира медийния пазар, и той да бъде в ръцете на един точно определен човек. Това е по-големият им грях – не конкретната намеса в конкретни текстове – не, че такава не е имало – но по-скоро лобистки текстове, които тотално съсипаха медийния пазар. Това беше най-ужасното нещо, което направиха тройната коалиция.

При сегашното управление виждате за какво става дума. Един монопол, който доведе до упадък на качеството на съдържание в медиите. Властта добре съзнава, че печатните медии са в доста окаяно състояние и тя на практика може да си прави каквото иска. (…) А и една слаба медия, икономически слаба, за какво политическо влияние да говорим. Като нямаш устойчив бизнес-модел, ти не можеш да влияеш, защото си вкопчен в собственото си оцеляване. А когато медиите оцеляват, те не вършат основната си функция. И са много уязвими.

Медийният монопол

Според работещите в сферата, не само естествената регулаторна функция на пазара е довела до икономическата слабост на медиите, а и една целенасочено проведена политика, която е позволила въпросният пазар да бъде изцяло контролиран от едри собственици. Това е така наречената медийна концентрация на издания и електронни медии в ръцете на монополисти: „Не може да има свобода на медиите, ако са под една, две или три шапки“.

Според журналистите най-страшното в момента не е политическият натиск върху медиите, нито налаганата от рекламодателите цензура, нито пък автоцензурата, която самите журналисти си налагат, а именно медийният монопол. „По-страшен е монополът. Това е най-страшното в момента“.

Защото, както се подразбира, съществува монопол също и върху рекламния пазар, както и върху разпространението на печата. И всеки от тези монополи разполага със своите техники за упражняване на контрол – непосилни условия и комисионни, изтласкване на нежелания продукт в незабележима ниша. Така всяка нова, малка или несъгласна медия може много лесно да бъде задушена.

Обслужват се интересите на главно две или три олигархически групи, които имат интерес в банкирането, в търговията с горива и търговията с лекарства. И този, който не се вписва в играта, бива мачкан посредством медии, които са купени специално за това. Визирам една конкретна медия и тя е известна – Х.[8], която има кръг от вестници, плюс кръг от разпространители.

Така не остава свободно място за несъгласните, които просто не оцеляват, защото медийният монопол заглушава всяка различна позиция.

Как се осигурява „медиен комфорт“?

Медийната среда, контролирана от монополисти, е лесна за управление. „Това е практика, откакто аз съм журналист и никога не е преставала тази практика – депутати, министри, министър-председатели, президенти да се обаждат в медиите и да искат повече медиен комфорт за себе си“, споделя един от журналистите.

Освен това и бизнесът си осигурява медиен комфорт, като си купува вестници и телевизии. Дори не толкова мощни холдинги, които не са свързани с медийния монопол, могат да контролират медиите като им станат рекламодатели: „Да, рекламата осигурява медиен комфорт на съответния бизнесмен и фирмата му“. В икономически слабите издания рекламата е инструмент за контрол.

Не на последно място и държавата се възползва от този механизъм на контрол – общините и министерствата отпускат специални бюджети за реклами към медиите, свързани с публичност на осъществяваните дейности, с популяризиране на европейски проекти, но понякога и съвършено излишни.

Всички медии са купени по този начин. От Община А. са пуснати над милион лева за реклами към медиите – абсолютно излишни, но пък така нито една медия не си позволява да пише за корупция в общината и за далавери на кмета и приятелския му кръг.

Или след онези ключови промени в медийното законодателство и Закона за електронните съобщения по времето на тройната коалиция, властта и свързаните с нея олигархически групировки са се погрижили медиите да станат комфортни – да няма компрометираща или уронваща имиджа на рекламодателя информация, да няма уличаващи репортажи срещу политици, да не се разследват злоупотреби с фондове на местно ниво.

Журналистите в регионалните вестници разказват скандални куриози за това как вестникът им е отразил на няколко страници абитуриентския бал на дъщерята на местен бос или пък е изготвил компрометиращ репортаж за сплашване срещу друг такъв, който е бил спрян в последния момент. В друг случай репортерите се използват за разпалване на междуетническо напрежение, отново в конкретни региони, или пък за потушаване и омаловажаване на граждански протести.

Всички интервюирани журналисти са на мнение, че подобни практики са недопустими. Това уронва престижа на професията и „обезсмисля функцията на медиите и те се превръщат в агитационен материал“; „ние бяхме като рекламна притурка!“.

Краят на четвъртата власт

Въпросът вече не е само за качеството на съдържанието или за онези отделни случаи, в които се прокарват нечии частни интереси, а за функцията на медиите. Щом те са икономически зависими и контролирани от собственици, политици и държавни институции, то те не могат да упражняват функцията си на четвърта власт.

Те [властимащите] не разбират изначалната роля на медиите да критикуват и да следят за всякакви нередности, нали, да са такиваwatchdogs. Това в България е непозната роля на медиите. Едните, които се мислят за свободни, защитават каузи. Другите клякат и са едни отразители като „У“ и „Z“… те са едни обикновени отразители на информация.

Всъщност по-скоро тъкмо това те много добре разбират – че изначалната роля на медиите е да критикуват, и затова са се погрижили да ги направят „комфортни“. На първо място това означава да няма разследваща журналистика. Почти всички интервюирани журналисти посочват, че в момента в България не се правят разследвания: „Няма интерес от разследвания, защото всяко едно разследване довежда до истини, които не са особено приятни на собственика“.

От това безспорно страда плурализмът или разнообразието на гледни точки в медиите. Няма анализи, няма критическа журналистика. Не може да има и опозиционна гледна точка. Не може да има информация, която да не е преминала през ситото на редакционната политика. А последната окачествява социалните теми, например, като „безинтересни“ и следователно недоходоносни, когато всъщност те са неприятни за властта.

Липсата на плурализъм е пряко следствие от това, че медиите са икономически слаби и зависими от медийния монопол. „Медиен плурализъм би имало, ако има плурализъм на собствениците на медии“. А медийният монопол, на свой ред, е бил създаден от държавата, вследствие на лобистки промени в законодателството, както видяхме по- горе. С една дума, създадени са предпоставките да бъде унищожена четвъртата власт.

Затова мисля, че журналистиката стана обслужваща сфера, обслужваща амбицията за влияние на различни кръгове – дори не политически, не знам как да ги нарека – търговци на влияние. (…) Медиите са едно към едно фабрики за лъжи и за прокарване на някакви корпоративни интереси.

Страхът и краят на свободата на словото

Въпреки че дори и горната теза – за края на четвъртата власт – може да прозвучи крайно, не мога да не се спра и на още един момент в интервютата с журналистите. Всички те споделят, че изпитват страх или че работят в безизходица. Възможна ли е тогава свобода на словото?

И тук отново се наблюдава същата зависимост – колкото по-малък е градът и по- регионална медията, толкова по-силно е обвързването с политико-корпоративни интереси, толкова по-силен е и натискът върху журналистите. В малките и областните градове страхът е съвсем буквален – става дума за страх от физическа разправа. А в по-малко страшните случаи – от безработица.

„Иначе най-много ме е страх от, активни› полицейски и корпоративни мероприятия срещу мен, семейството ми и приятели“; „Да, получавал съм заплахи, и то от човек, който се представи за офицер. Заплаши ме, че ще ми очерни живота, ако излъча кадър с него“, споделят респондентите. И още:

Ние сме изцяло свободни да нямаме работа или, ако ни уволнят, да пишем в някой блог, и сме изцяло зависими от факта, че в малкия град всеки е в някаква зависимост -лична, бизнес, партийна, кариерна и т.н. И действително можем да останем на улицата, ако решим да се възпротивим или да направим нещо на своя глава.

В столицата и в националните медии журналистите също изпитват страх, че ще загубят работата си, но също и че дори и да намерят друга – там няма да са по-свободни да изразят мнението си.

Защо един талантлив журналист не може да се закрепи в една медия. Според мен, именно заради възприемането на журналистите като слугини на властта. И ако не си склонен да търпиш – или те махат или се махаш.

А да работиш някъде и да знаеш, че нямаш друг избор, и не можеш да пишеш така, както искаш да пишеш – според мен това напряга много повече журналистите, отколкото заплахите или страха, че нещо може да ти се случи.

Можеш ли да бъдеш критичен, ако знаеш, че нямаш алтернатива? За каква свобода на словото говорим, ако „знаеш, че не можеш да пишеш така, както искаш да пишеш“? Звучи крайно и наивно, сякаш отново сме в плен на стилистиката на контракултурата на 60-те години на 20 век, но изглежда системата си е свършила работата и свободната воля на журналиста е прекършена: „Хората работят в апатия и нежелание спрямо това, което правят, ако са с всичкия си“. „Изобщо – имам чувството, че целта е журналистът постоянно да се чувства виновен“.

Непосилната подреденост в държавата

Но да се върна към темата за съдържанието – защо във всички медии има едни и същи новини, отразени по един и същи начин, дори подредени в една и съща последователност? Защо са нужни звезди-еднодневки и политически инфотейнмънт? Защо е това „папагалско“ поведение на медиите в България? Защо няма разнообразие?

Няма разнообразие. По-голям процент от съдържанието са абсолютни глупости, никому ненужни. Тази тема за представяне на фалшивата, хубава реалност, е много важна, на тази илюзорна подреденост в държавата.

Защото е много важно да си държим очите затворени, да се забавляваме, да се радваме на клюки и гафове и да продължаваме нататък. И подобно на герои на Кундера, да страдаме от непосилната подреденост в държавата.

Откъс от Медии и демокрация: свобода, плурализъм, право

съставители Жил Руе, Орлин Спасов, Рудолф Барч

Фондация „Медийна демокрация“ София, 2013

Валентина Георгиева е главен асистент в катедра „История и теория на културата“ на Софийския университет „Св. Климент Охридски“ и доктор по социология от Университета Лавал (Квебек, Канада). Изследователските й интереси са в сферата на младежките култури и социалните движения, популярната култура и алтернативните медии. Сред последните й публикации са: „Distorted Representation and Active Citizenship: Digital Media and Spontaneous Street Demonstrations in Bulgaria 2006-2010“ (2012); „Субкултурите като виртуални общности“ (2010) и др.

Музеят Истанбул и музеят на Орхан Памук

Автор(и): Невена Борисова

Орхан Памук избира за музей тази именно алена къща, датираща от 19-и век, която се намира посред преливаща от антикварни магазини улица в турския квартал Чукуркума (долу котки, горе – чайки, това е подразбиращата се симетрия на Истанбул). Едно от първите неща, които правят впечатление в „Музея на невинността“, създаден от Памук по името на едноименния му роман, е огромният часовник с махало, надвесен измежду етажите на зданието. Дамоклевият меч на времето тук обаче е победен от множество предмети, разказващи една колкото измислена, толкова и реална история. Колекцията включва над хиляда обекта. Школа на изкуствата и поезията на древногръцки – като че ли Памук използва тази страна на етимологията на „музей“ като градивен материал. Музеят е създаден от Памук с парите от Нобеловата награда за романи като „Сняг“. Казват, че идеята за проекта спохожда Памук през 80-те години, след вечеря на писателя с последния принц на династията на Отоманите (озовал се в изгнание след обявяването на турската република). Според сведенията, след изгнанието си принцът бил директор на музей, като на дневен ред стоял въпросът какво би могъл да работи в днешно време в Истанбул. Някой се пошегувал, че би могъл да работи като гид в кралския музеен дворец. От този кремък може би е проблеснала идеята на Памук за човек, който става гид на собствения си живот и съдба, превеждайки невидимо посетителите си из къщата, обитавана някога от него.

Няколко турски ученици пушат цигари пред сградата, преди да влязат с цел да напишат домашното си за музея (Орхан Памук още не е пристъпил в литературния канон, но книгите му бавно придобиват очертания в допълнителните учебни часове). Учениците, не повече от 15-годишни, се смеят неловко, когато става дума за Памук. Казват, че не е много четен в Турция, поне от по-възрастните, заради либералните му възгледи. 62-годишният писател, нееднозначно приеман в родината си, всъщност има няколко родини – разнозначни на многоликостта в Турция. Пребивавал с името и тялото си във, но и отвъд Турция, в миналото той бива съден от петима турски граждани за обида на турската държавност след изявление в швейцарска медия по повод чувствителната тема за масовото избиване на арменци в Османската империя. Следва оправдателна присъда през 2006 г., след което апелативният съд връща делото за ново разглеждане (следва глоба, валящи като ситен сняг заглавия на медиите). Силно дискутираната обществена фигура на Памук отразява съвременна Турция, която едва побира калейдоскопичната си същност дори в романите и музея му. Немаловажни са и най-скорошните обществени събития – отделна студена снежинка в преспапието на турския обществен живот. След протестите на „Таксим“ в обществения въздух се утаява тежкото напрежение от изказвания на турския президент Реджеп Таийп Ердоган за ролята на жената (в Турция дори се прокрадват мнения за разделно ползване на градския транспорт от мъже и жени), за мястото на светскостта в живота на жените и мъжете. Тема, косвено или директно засягана и от Памук. Затова и модерните туркини в романите му, като „Музея на невинността“, плащат цена на свободолюбивостта, например на една връзка без или преди брак.

„В продължение на две години живях в Чихангир и знам, че и Памук е живял там. Успоредно с книгите му помня и текста му за ужасното земетресение в Турция през 1999 г. Там той описва как заедно с негов приятел се опитват да преценят доколко минарето на старата джамия в близост би паднало върху къща в случай, че настъпи ново земетресение. Те правят множество мъчителни изчисления, докато накрая не осъзнават, че не минарето ще падне върху къщата, а е по-вероятно къщата да падне върху минарето. Обичам подобен черен хумор за обречеността, това е добър пример“, разказва Вероника Хохлова, украински журналист, който често пътува до Истанбул.

„Освен Турция, и в бивша Югославия има много примери за такъв черен хумор, както и в Източна Европа като цяло. Всичките ни политически шеги, стари и по-скорошни, са една такава съкровищница. Колкото до книгата и музея, и при двете плаках много накрая – на посещението, и на прочита“, добавя Хохлова.

Музеят на невинността може да се нарече една от най-добрите книги на Памук. Писателят, прекарал по-голямата част от живота си на стол, пишейки (образ, роден от собствената му саморефлексия), има собствен манифест за това какви трябва да са музеите на бъдещето. Ключов проект на Памук, той е израз на концепцията му за значението на музеите за съвременния човек. Силата на индивидуалната съдба, която заслужава да влезе в музеите, е в основата на тази концепция. Спояване на противоречията, идентичността, надграждане над житейското напрежение с изгледа към общата бродерия на живота – това е „музейното“ значение на този наратив, препариран (или пък пуснат жив) зад стените на музея.

В залите могат да бъдат видени всички безпощадни белези на бита – посуда, перлени обеци, червило (главният герой Кемал го открадва в банята на любимата си, вече омъжена), рокля на алени цветя, чаши ракия и помагала за кормуване – множество предмети, които според замисъла конструират живот на любов и спомени, описван от Кемал. Реконструираната с реални обекти измислена история за Памук цели да покаже, че човешката съдба може е по-вълнуваща от репрезентираната национална история. И не по-малко важно е тя да изрази самата себе си – своята собствена тежест.

„Моля ви разсъждавайте върху моята дилема“, гласи едно от сякаш едновременно отвъдните, но и всеприсъстващи послания на Кемал.

Четири от петте етажа на музея са пространство, състоящо се от множество витрини, с названието на отделни глави от книгата. Според Памук романът и музеят могат да бъдат мислени независимо, и едното не включва задължително прочита на другото. Музеят разказва много и за Истанбул, конкретно за периода от 70-те години до 2000 г. Колекцията, изобилстваща от снимки, разкрива за живота на турския елит, представител на който е Кемал, както и на т.нар. средна гласа, от която произлиза далечната му братовчедка и негова любима Фюсун.

„Това е един по-честен музей“, смята Катерина, гръцка студентка по антропология, която говори сдържано за музея, подчертавайки че разговорът е в същината си неизчерпаем.

„Всички музеи целят да разкажат определена история, много често измислена, като този музей признава наративът за измислен и сякаш успоредно с това, той остава много истински“, добавя тя.

Катерина и нейната приятелка Аспазия, студент по театрология, с изказаните си мисли са като лакмус в лабораторията на музея. Според тях хората свързват изложените тук обекти със своите собствени чувства и опит.

„Искам всички да знаят, че живях щастлив живот“, гласи ключов надпис на последния етаж, пресъздал стаята, обитавана от Кемал, който посочва и Катерина.

Друг надпис на един от етажите се спира на философската концепция на Аристотел за времето, според която то е линия, свързваща важните моменти от живота. Неслучайно времето е по-скоро мяра за движението според Аристотел. Движение на на земните тела, които обаче пораждат и движение на мисли. Това е фрагмент не само на на любовния, но и на времевия дискурс, тревожещ мислите на всекиго – на посетителите, на критиците, подобно на наратива, придобил веществена обвивка.

„Да четеш и разбираш Памук изисква много търпение – отне ми например година, за да привърша „Сняг“. През Музея на невинността човек може да премине по-бързо. В книгата Фюсун умира – нещо, което не усещаме толкова силно в музея. Има и нещо друго в самата история на книгата, което може много да натъжи човек, но за това може да се говори още след нейния прочит“, заключава Вероника.

Невена Борисова е родена през 1987 г. във Велико Търново. Завършва журналистика в СУ „Св. Климент Охридски“, следва и социология и магистратура „Литература, Кино и Визуална култура“ в същия университет. През 2009 г. стихосбирката й „Бавни портрети“ печели Националния конкурс за дебютна литература „Южна пролет“ и Националния поетичен конкурс „Млади гласове“ в Каварна. Носител е на различни отличия за поезия, включително Фондация „Св. Кл. Охридски“ и Национален младежки конкурс „Веселин Ханчев“.

Парадът на тичащите без пушки

Автор(и): Любомир Калудов

Историята е тъжната любовница на владетелите на света. Тя се увива около неосъществените им мечти, закрива с тялото си техните неуспехи и се прави, че е забравила лъжите на пълководците.

Според моята ученическа представа, съветските филми, литература, публицистика и историография, на 22 юни 1941г. е започнала най-великата битка между Доброто и Злото. Нарича се „Великата Отечествена Война на Съветския народ против немско-фашистките завоеватели“. Тази битка е завършила на 9 май 1945г. с победа над Германия. Затова всяка година има Парад на победата.

В останалите страни по света най-голямата трагедия в човешката история, в която са участвали 72 държави с 1.7 млрд население и са загинали над 60 млн. души (24 млн. от тях от СССР), се нарича Втора световна война.

Войната избухва три години по-рано – на 1 септември 1939г. с нападението на Третия райх над Полша. Франция и Великобритания обявяват война на Германия. Създава се антихитлеристката коалиция. Единствената държава, която от първия да последния ден воюва срещу Хитлер е Великобритания. През 1939г. Британската империя с над 480 млн. население заема една четвърт от територията на земята. В нейните граници влизат Канада, Австралия, Нова Зеландия, Индия, една четвърт от Африка и Близкия изток. Най-голямата държава в цялата история на човечеството с огромна икономическа и военна мощ.

Защо ли не е пожелала да победи малкия агресивен ефрейтор Адолф? Този период е наречен „странната война“. Войските заели позиции на немската граница и търпеливо изчакали Германия да превземе Белгия, Холандия и Люксембург.

Срамежливо-неудобната част от историята е, че почти три години Съветският съюз е от неправилната страна. С Германия вече са разделили Европа. Първото разпределение. На Сталин се падат Литва, Латвия, Естония, Румъния (Молдова и северна Буковина) и Финландия.

Червената армия влиза в Полша, окупира източната ѝ част и заедно с немските войски прави друг, по-малък „парад на победата“ в гр. Брест на 22 септември 1939г. Полша е разделена между Хитлер и Сталин. Декларация, подписана от двете страни призовава Франция и Англия да признаят „разпадането на полската държава“ и да прекратят войната срещу Германия. Попадналите в съветски плен полски офицери, професори, инженери, учители, писатели, журналисти и свещеници са избити и заровени в горите край Смоленск и Харков. 25 000 души. Цветът на полската нация… Заради нападението си над Финландия, СССР е изключен от Обществото на народите. Епизод от войната…

Втората световна война има много имена. Всяка държава нарича своята част от нея различно. Война за Атлантика. Япония срещу Америка. Италия окупира Албания и Гърция. Страните от Северна Африка, Азия, Китай имат своите истории. Най-дълго трае войната между Китай и Япония – от окупирането на Манджурия през 1931г. до 1945г. В Гърция гражданската война е чак до 1949г. Помним ли, че за нас войната е „сбъдване на националния идеал“ и „обединение на българските територии“?

В Атлантика са потопени стотици кораби, загиват над 180 хил. британски и американски моряци. Едва ли майките на убитите канадци и новозеландци си мислят, че са защитавали СССР. Да се разказва, че тази война е победа на една страна срещу друга е най-малкото некоректно. Войниците от антихитлеристката коалиция са загивали еднакво – на земята, във въздуха или в океана. Както се пее във филма „На Белоруската гара“ – „Победа – одна на всех“.

Най-жестокият сблъсък е между Германия и Съветския съюз. Немската моторизирана машина срещу зле въоръжената съветска армия. Само две години преди това Сталин избива най-способните маршали, армейски генерали, висши офицери и командири на Червената армия. Превъоръжаването е закъсняло. Отстъплението е паническо…

Останалото е разказано в книгите, спомените и филмите. В тях победители са генералните щабове, командващите дивизии, армии, фронтове и стоящият над всички Генералисимус Сталин.

Пред Сталинград е имало оръжие само за половината войници. Една винтовка на двама. Когато първият падне убит, друг взема оръжието и продължава в атака…

Тяхна е победата – на тичащите без пушка. Обикновените съветски солдати.

Във всяка война има срамни страници. Човекът озверява и върши неща, за които после не иска да си спомня.

Треблинка и Аушвиц. Трябва ли да мислим, че всички немски войници са били есесовци и зверове?

„Заград-отряди“ и „щраф-батальони“. Кой руснак би разказвал с гордост, че е стрелял срещу отстъпващите си другари?

Снимки на японски войници, които погребват живи китайски селяни.

Един милион съветски граждани в армията на Германия срещу Сталин. Предатели ли ги наричат техните потомци от Украйна, Литва, Беларус и Финландия?

Безмислената бомбардировка над Дрезден. Не съм чувал някой летец да опише в книга колко бомби е хвърлил над мирни жители, музеи и галерии.

Хирошима. Жестокото отмъщение за Пърл Харбър и най-голямото престъпление в човешката история.

Втората световна война в Европа завършва с подписването на пълната и безусловна капитулация на Германия на 7 май 1945г. в гр. Реймс. От страна на Съветския съюз подписва ген. Суслопаров. На следващия ден Уинстън Чърчил и Хари Труман обявяват края на войната в Европа. Народите на Великобритания, Франция и Америка излизат по улиците да празнуват. Документът е повторно подписан още веднъж на 9 май по искане на Съветската страна. Второто разпределение на Европа. Сталин получава повече, отколкото се беше разбрал с Хитлер – всичко на изток от Берлин.

Краят на Втората световна война настъпва едва с капитулацията на Япония, което се случва на 2 септември 1945 г. Ден, който не е празник в нито една държава.

Парадите са гордото извинение на победителите. Показване на извадени от спомените униформи и медали. Те са упражнение в маршировка на млади мъже, които не помнят причините за предишната война и си мислят, че ще победят в следващата.

Този текст е безсмислен за тези, които четат и знаят история. Нямаше и да е написан, ако не бях попитал две момчета от немската гимназия за Втората световна война. Те имаха известно колебание, но накрая решиха, че Русия е победена от Америка и Германия заради сибирския студ. Опитах се да прочета учебника по история за 11 клас. Мисля, че там беше написано почти същото.

Бъдещите паради трябва да имат своите участници.

Любомир Калудов (1953) е лекар със специалност хирургия и пластична хирургия. Началник на хирургична клиника в частна болница LIFEHOSPITALБургас. Специализирал в България, Чехия, Русия и Турция. Над 20 научни публикации в областта на хирургията. Издадени две книги със стихове и една с проза. Публикации в електронни медии, периодични издания и сборници. Публицист. Статии в областта на музикалната критика. Носител на няколко национални литературни награди. Самостоятелна изложба по фотография в гр. Мачерата, Италия. Награда за фотография в гр. Кьолн, Германия. Любител археолог. Публикация на конгрес на БАН „Мегалитите на Балканите“.

- 13-05-2015|MILL

Ех, докторе, защо се занимавате с неща, които явно не са Ви силата.Статията е написана в стила на съветската пропаганда до 1990г. Съветската армия в началото на войната във всички отношения е превъзхождала по въоръжение германската в пъти по модерно оръжие и в количества превъзхождащи германските. Прочетете малко съвременни автори, попитайте и чичко Гугъл, You tube и тогава пишете статии. Не сте в час по темата или ако сте в час, не сте попаднали в часа в който трябва да бъдете. Бъдете здрав.

- 14-05-2015|Black Wolf

Дали я е превъзхождала? По численост да, което определя и руската тактика да се хвърля жива сила без оглед на жертвите (което е си е престъпление), за да се запушат дупките. Хайде да започнев едно по едно. Стрелково оръжие – руснаците в началото нямат достатъчно автомати и схващат значението им едва по времето на войната с Финландия. Но до края на 1941 г. количеството автомати е крайно недостатъчно. Трилинейката (Мосин-Наган) е сравнително добра пушка, ама Маузер е по-добра.;)

Картечници – ми то МГ42 го използват и до сега.

Танкове – руснаците започват войната с някакви смешни танкове, които за немските са били като от картон.;-) Тежките и средни танкове през 1941 са от една страна малко и от друга некачествени.

Авиация – същата работа.

И т.н и т.н.

Като цяло СССР придобива условно паритет в качеството на въоръжението с Германия през 1943 г.

Но гладна точка на числеността – да. Руснаците винаги са можели да изкарат твърде много хора на бойното поле и с много кръв и излишни жертви да постигнат някакъв резултат. Азиатска работа…

- 17-05-2015|Historian

Макар че не е професионален историк, авторът се е опитал твърде обективно да представи в резюме една от най-големите трагедии на човечеството през 20ти век… И все пак, не е успял да се освободи от някои „социалистически“ клишета – напр. оценката за Хирошима и въобще ролята на САЩ; за „странната война“ на Обединеното кралство и пр. Има много по-нови и обективни исторически изследвания, както и някои все още без отговор мистерии… Например, за САЩ най-тежък е бил тихо-океанския фронт срвщу Япония, като войната става особено ожесточена в самия край, дори буквално зацикля когато американците дебаркират на японска земя (особено на Окинава)… Или както казва един мой познат историк, за Труман не е имало друг вариант да избегне ежечасовите стотици жертви, освен да нареди атомните бомбардировки над 2 от най-важните японски военно-морски бази – Хирошима и Нагазаки…(самият Труман до последно е отказвал подписването на заповедта като категорично е изключил цели кто Токио или Киото)…

- 20-05-2015|Гост

Да, да, да, лесно се критикува, особено, когато „има още много мистерии“, факт е, че тая война, напълно безсмислена и убийствена за всички обикновени хора, е имала своя извратен смисъл за някого, който като Финикс от пепелта излязъл, е станал по богат и по мощен.Поне това трябва да разбере „обикновеният човек“, за да не става жертва на никои чужди за него интереси в името на това или онова, защото все се намира за какво, и в това отношнеие статията показав много ясно безсмислеността на убийственно то начинание, от което страдаме още сега. Останалото са подробности. Благодаря на автора, когото не познавам.

- 21-05-2015|Любомир Калудов

Опитах се в тридесетина изречения да изразя своето отношение към парадите и победите. Исках да звучи антивоенно, дано съм успял. За войната са написани стотици книги, мемоари, анализи на военни и историци, документални и художествено преувеличени филми. Това четиво е обърнато към синовете ми, които не искам да участват в победни паради, нито в колоните на военнопленниците. Някои са прочели и са ме разбрали, за което им благодаря.

Специално за Historian – цитат от руския историк К.М.Александров – „Если бы не страны Запада, то Красная Армия въехала бы в Берлин на лошадях.“

И още един цитат:

„Теперь легко говорить, что ленд-лиз ничего не значил. Он перестал иметь большое значение много позднее. Но осенью 1941 года мы все потеряли, и, если бы не ленд-лиз, не оружие, продовольствие, теплые вещи для армии и другое снабжение, еще вопрос, как обернулось бы дело“ (Бережков В.М. Как я стал переводчиком Сталина. М., 1993. С. 337)

Цената на човешкия живот е била нищожна за съветските военачалници. На източния фронт за всеки немски войник са загинали пет съветски. Във Финландската война това съотношение е 1 към 6.

Преди да вземат решението за атомните бомби, американските военни са пресметнали, че при една сухопътна операция в Япония ще загинат от 500 до 800 хил. техни войници…

И още много може да се напише…

С удоволствие бих влязъл в часа на MILL, за да чуя какво преподава за силата на Червената армия. В мрежата има други места, където вилнеят анонимни хейтъри. Тук е място за размяна на свободни мнения и идеи.

- 26-05-2015|Кунев

Първата, но не последната лъжа в статията е, че войната започва на 01 септември 1939 г. Тя започва още с Мюнхенското споразумение през 1938 г, когато Франция /Даладие/ и любимата на Калудов Великобритания /Чембърлейн/ подаряват на Хитлер и фашизма Австрия и Чехословакия. Че и панска Полша взема своя „дял“. Изобщо в цялата статия „фактите“ са преднамерено и едностранчиво „употребени“. Е, затова и ФАЩ и Англия избиват над 3500 сънародници на Калудов.

- 26-05-2015|totalen

3 съществени забележки:

1. Съветският Съюз победил с много жертви – ами дали е по-добре да беше загубил независимостта си, ама с малко жертви? Я питайте руснаците ако не се досещате за отговора!

А може да питате и немците дали са доволни, че са загубили и двете световни войни, ама с по-малко жертви от другите!

2. Явно сте гледали няколко пъти краварският филм за Сталинград и оттам сте взели мита за руснаците без пушки. Няма такова нещо! Да сте чували по Ленд-Лиз да са им доставяли стрелково оръжие?

3. Съветската армия не е била зле въоръжена, даже напротив, но е била зле организирана и с много лоши свръзки. А за германската организация и дисциплина няма какво да коментираме…

А според мен като най-пострадала страна във войната, руснаците имат право с паради да напомнят, че в Русия всеки може да влезе, но оттам излизат само приятелите. За справка – Карл ХII(18 век), Наполеон(19 век), Хитлер(20 век).

Дано няма следващ…

- 14-06-2015|Пенка

Драги ми господин тотален, целта на статията не е да се влиза или излиза от Русия, а това, че Русия все иска да влиза. Освен това: 1. трябва да се знае, че Победата над националсоциализма не е заслуга на една нация, която трябва да бъде празнувана от цял свят, а че победителите са признато повече и те бяха питани отново през 1990 г. в заседанията 4+2 при обединението на Германия. Но никой от тях не демонстрира на 9.5.2015 военната си мощ. 2. че Съветският съюз влиза последен в коалицията срещу „фашизма“, като сменя съюзника си едва когато „съюзникът“ му го напада. А какво щеше да стане (макар че въпросът в историята е недопустим), ако съюзникът му не го беше нападнал, а беше тръгнал първо на Запад? Щяха ли да са такива антифашисти съюзниците от Съюза?

- 14-06-2015|totalen

Към Пенка:

Драга ми Пенке,

1. Къде е влизала Русия последните 60 години – в Корея?, Виетнам?, В много страни в Латинска Америка?, В Афганистан?, Ирак? В България ли имаше бази? Организирала е преврати в Либия, Сирия, Украйна и т. н.?

2. И руснаците не отричат приноса на останалите страни от антихитлеристката коалиция, но техния принос и загуби са най-големи и ако сте чели това е било голяма трагедия за народа. Затова правят и парадите – да предпазят от грешки други мераклии за световно господство.

3. Не влизат последни в коалицията – тя се създава след 22.06.41. – нападението над СССР, след тях са например САЩ.

4. Политиката не е толкова проста и еднозначна дейност, както ви се струва – това относно договора между СССР и Германия от 1939.

Но това е дълга тема. Като прочетете 10-15 книги по темата, ми се обадете.

- 14-06-2015|Златко
4. Политиката не е толкова проста и еднозначна дейност, както ви се струва – това относно договора между СССР и Германия от 1939.Но това е дълга тема.

Еее, аман! Ако не почтеност, то поне малко чувство за срам, господа оправдатели! Тук не сме тръгнали непременно да мажем върху образа на Русия с кравешки тор, но което си е за срам, то си е. И ако човек се върти като пословичния настъпен червей, за да изкара срама нещо достойно за уважение, то пиши го пропаднал – и човека, и уважението…

- 14-06-2015|totalen

До Златко:

Пропуснали сте препоръчаното от мен прочитане на 10-15 книги по темата, и не само англоезични. Сключването на пакта между СССР и Германия не е по-лошо от Мюнхенското съглашение от 1938 с което „великите“ западни демокрации практически предават Чехословакия на Хитлер. А Чембърлейн при слизането от самолета размахва съглашението и казва: Това осигурява мира за цяло поколение. Чърчил го коментира така: Той ни осигури позора, а по-късно и войната! Чети повече!

- 14-06-2015|Златко

Звучи ми несериозно (да не повтарям думата „безсрамно“). Нито Чембърлейн, нито някоя от западните страни са правили опити за поделяне на Европа с Хитлер. За съвместната окупация на Полша да не говорим. Нито пък за сходноте методи на „управление“…

- 14-06-2015|totalen

Към Златко:

Да, западните „демокраци“ си поделиха Европа, но със Сталин в Ялта 1945 год. А според вас Хитлер и Сталин са еднакви. А сега де!

- 14-06-2015|Златко

Добре, няма да се надприказваме. Със сигурност поведението на западните демокрации не е излязло точно от някой учебник по етика, с това ще се съглася. Изборите на тоя свят не са между някакви идеални пропозиции, а между реални, РАЗЛИЧНО лоши алтернативи. За мен алтернативата на западния тип демокрации, с всичките им недостатъци и исторически обременености, в сравнение със Съветска (или днешна Русия) е малко като сравнението между обикновен стол и електрически: и двете неща са столове, какво толкова?

Не знам на каква възраст сте вие, но аз израснах под благинките на общественото устройство, предложено и наложено от Съветска Русия на Източна Европа. За какво да говорим изобщо, ако не споделяме този житейски опит, или свързаните с него изводи?

- 14-06-2015|Златко

Впрочем, може би отклоних неправомерно разговора от основното му русло. Прочетох горните ви коментари и не виждам в тях противопоставяне срещу западните ценности (нито пък някаква кой знае колко яростна защита на Съветска Русия). Може и да съм прекалил с критиката.

- 16-06-2015|trotalen

До Златко:

Беше ми интересно да поспорим, а и така се ражда истината.

Недейте обаче да поставяте знак за равенство между СССР и днешна Русия, както не може да се сравняват хитлеристка Германия и днешна Германия.

Пет разказа от Исак Бабел в превод на София Бранц

Автор(и): Исак Бабел

Пръстенът на Есфир

Разхождах се из битпазара и попивах невъобразимите му мириси и звуци. Може ли нещо на света да се сравни с одеския битак!

Плувах сред потната и креслива навалица, бутах се в рокли, сака, рединготи, гърбове и по-съществени ценности – като кефал, дето е тръгнал да си хвърля хайвера. Плувах и от време на време помирисвах пурпурното цвете, което носех в дясната си ръка. Нали все някъде трябваше да си пъхам носа.

Обемистата лелка, която тук околните наричаха Стела, се появи пред мен ненадейно. То не е за чудене. Всяко нещо на този свят се появява ненадейно. Защото преди да се появи, го е нямало. Нямало го е… после внезапно го има. Колко объркан е животът…

Стела наистина е била звезда… преди едно четирийсет години. Макар че и досега като небесни огньове блещукаха прекрасните ѝ библейски очи. Очи, сякаш завинаги създадени за любов и сълзи, за въпроси, след които никога не се очаква отговор.

– Какво има да предложи младежът?

– Нищо – накратко отговорих аз.

– Хич нищо? – продължи Стела и бръчките на челото ѝ се извиха ехидно.

– Нищо – повторих и си пъхнах носа в пурпурното цвете.

Стела ме погледна, както акушерка поглежда новородено, което е благоволило да се появи на бял свят чак след десет месеца.

След няколко минути Стела пак се появи.

– Разбрах, младежо – направи опит да общува с мен така, че разговорът да не се чуе чак на Дерибасовска. – Разбрах. Имате японски противозачатъчни артикули. Фирма Куросава. Доставчик в двореца на великия микадо. Гаранция сто процента. Филиали в Париж, Лондон и Жмеринка. Обаче трябва да предупредя младежа, че този медикамент няма да се търси масово. Сега масите нямат доверие на никому. Но ако младежът… – тя заговори като прецизно настроен механизъм, сигурен като автоматичната уестингхаус спирачка. – иска да пласира стоката… Аз имам екстра купувач Фима Сотник. Не, не. Фима не е казак. Той самият недолюбва казаците. Ефим Григориевич е именит гинеколог в град Одеса от деветстотин и четиринайсета година. Кабинети в Пересип и Молдаванка. Много образован специалист. През деветстотин и десета дори завърши търговското училище в Бендери…

Стела говореше без паузи и аз не хващах ръка да вмъкна своя дума в нейното глаголстване, в което нямаше никакви доловими пукнатини. Просто си стоях и миришех пурпурното цвете в дясната си ръка.

Стела говореше и говореше, и говореше… Ето тогава, през деветнайсета, на одеския битпазар се разкри пред мен истинският дълбок смисъл на тази невероятно страшна дума – безкрайност.

– Наистина ли младежът няма нищо за продан? – внезапно се сепна Стела. – Тогава що младежът се прави на толкоз тайнствен? Що шмърка цветчета насред обществото? Какво е тук? Да не е Таврическата градина? Или може би Приморският булевард? А що младежът отвлича вниманието на хората от задълженията им? Животът бездруго е кратък, а трябва човек и да свари да припечели за къшея хляб.

Тя млъкна, обърна ми гръб и преспокойно си тръгна, притиснала към обемистото си бедро плетена кошница, натъпкана с някакви жалки парцали.

И тогава нещо се случи. Стори ми се, че в този миг угаснаха всички доменни пещи в Европа, всички металургични заводи по света са спрели за основен ремонт и всеки момент ще започне слънчево затъмнение. Организмът ми всмукваше неистово през всички пори изневиделица дошлия мрак и студ.

– Стела! – разцепих с животински рев настъпилата тишина. – Стела! Стела!

Старицата бавно и бездушно се извърна.

– Стела, имам малко сувенирче – почти кокетно казах и ѝ подадох тясна плоска халка.

– Ха! Младежът също иска да яде! – тя заразглежда пръстена, запремята го в пръстите си, все едно въртеше коронката да навие джобен часовник. Изведнъж вдигна глава и в очите ѝ имаше не любопитство, не уплах, а ужас. – Какво е това! Откъде сте го взели? Това е халката на моята Фира! Ето ѝ буквите: Е. Р., Есфир Розенблюм. Къде е моята Фира? Какво сте сторили на моята Фира? – развика се Стела.

Тя врещеше, а аз се мъчех нещо да кажа. И не можех. Тълпата ни обгради и дюдюкаше, призовавайки към активни действия. А ние бяхме като бик и тореадор на циркова арена. И тълпата искаше кръвта ми. Тя беше жадна за кръв.

– Значи вие сте Стела Осиповна? – най-накрая изпелтечи езикът ми. – Аз съм мъжът на вашата Фирочка. Вашата Фирочка отдавна ми е жена. И отдавна не е Розенблюм, а е Иванова-Ляндерс. Есфир Иванова-Ляндерс. А пък аз съм мъжът ѝ Яков Григориевич Иванов-Ляндерс…

Езикът ми мелеше още нещо. Не знам какво. Ние бяхме отделно, моят език и аз. Аз само виждах уморената усмивка на лицето на Стела и сълзите, които се стичаха по кръглите ѝ бузи.

– Значи вие сте Яша? Фирочка ни писа, че се взела с някакъв очилат съчинител. Но не очаквахме, младежо, че сте толкова хърбав. Чувай какво, Яша. Бих те прегърнала, но държа кошницата с галантерия. Прегърни ме ти, Яша, синко, и да вървим по-скоро у дома, край за днес приказките за търговия.

След половин час седяхме в хладното ѝ стайче с пръстен под. Аз се тъпчех с патладжани, домати, пълнена риба и прокарвах тези царски ядива с тръпчиво червено вино зайбер. Стела седеше срещу мен, гледаше ме скръбно и току пълнеше отново чиниите.

– Яша – рече Стела, когато направих пауза в пиршеството, – кажете нещо за Фирочка, какво прави, толкоз отдавна нямаме нищо от нея.

– О, Фира е в Киев, на Прорезна. Там живеем. Знаете ли, Стела Осиповна, червената конница наскоро освободи Киев и сега там е свобода. Вярно, че освен свобода и супа от херинга няма нищо друго. Но болшевиците са усърдни хора, скоро всичко ще нагласят чудесно.

– А вие защо сте дошли в Одеса, Яша? Тук е зле. Вчера белите обесиха за агитация фотографа Михелсон. Ходел по плажа с червени гащи.

– Нямам червени гащи, Стела Осиповна – пошегувах се аз. – От какво да се плаша? Идвам от Киев временно. Там е тежко сега за работа. Пишех стихове. Плащаха ми с чирози. По един на ред. Не, викам си, тъй ще взема да се гътна. Започнах да пиша поеми като Едик Багрицки, по петстотин реда. Главният редактор ми рече, че с тези поеми към Астрахан ще трябва да вървя. Може там от Каспийско море да ми плащат такива фантастични хонорари. А в Киев нямаме толкова чирози… Та дойдох…

– Яшенка, разкажи по-подробно за нашата Фира – някак жално рече Стела.

Приближих се, сложих ръка на рамото ѝ, опънало избелелия смачкан сатен, и тихо казах:

– Мамо… мамо… няма я нашата Фира. Загина нашата Фира. Слушай, мамо. Моята любима жена, другарка и приятел, комисар в специалния отряд на киевската Губчека Есфир Иванова-Ляндерс загина геройски в битка с враговете на революцията… А халката – това е единственото, което ми остана за спомен от нея.

Стела стана от столчето. Просна ръце нагоре, отметна глава и нададе вик. Така страшно вика жената само когато завинаги ѝ отнемат любимия плод на утробата ѝ.

Отворих вратата и излязох на прашния път на одеската покрайнина. Нека поплаче Стела, ще плаче тя, много… ще има да плаче. А аз ще се върна, аз тепърва имам да си връщам за смъртта на Есфир. И не с поеми…

(ок. 1923)

Еврейката

I

Според закона за траура старицата остана седем дни да седи на пода. Стана на осмия и излезе навън. Случи прекрасно време. Кестенът пред къщата вече беше запалил свещичките си, цял облян в слънце. Когато си мислиш за скорошни мъртъвци в прекрасен летен ден – обзема те ужас, злините изглеждат безпощадни, отчайващи.

Старицата носеше старовремска копринена черна рокля на черни щампосани цветя и копринена кърпа. Беше се облякла така за починалия си мъж, та да не кажат съседите: как са се занемарили клетите хора, сломени от смъртта. С тази рокля старата Естер [Ерлих] отиде на гробището.

Цветята, хвърлени на гроба, се бяха спаружили. Тя ги докосна с пръст, те се изрониха и окапаха. Алтер, неизбежното гробищно присъствие, притича към жената…

– Поминална молитва, мадам?

Тя отвори чантата си. Бавно преброи парите, няколко сребърни пари, и ги даде на Алтер в тържествено мълчание. От нейното мълчание на Алтер му стана някак терсене. Той се оттегли с патравите си крака в тих разговор със самия себе си. Слънцето изпрати кривия му излинял гръб. Тя остана сама с гроба. Вятър полюшна върховете на дърветата.

– Много ми е тежко без теб, Маркус – каза дребната старица с копринената рокля, – не мога да ти обясня колко ми е тежко!…

Тя остана на гроба до пладне, стиснала в сбръчканите си ръце окапалите цветя. Стягаше пръсти до болка, за да избяга от спомените. Непоносимо е за жената да си мисли пред гроба за трийсет и петте години съпружески живот, за дните и нощите на съпружеския живот.

Унищожена в битката със спомените, <…> тя привечер се затътри към къщи с копринената си рокля през бедняшкото градче. Жълти лъчи прекосяваха пазарния площад. Кьопави старци и старици продаваха по сергиите олио, увехнал лук, рибки, карамелени бонбони за децата. Пред къщи я пресрещна петнайсетгодишната ѝ дъщеря.

– Мамо! – извика момичето с особения еврейски отчаян женски глас. – Недей да ни мъчиш. Боря си дойде…

Синът с военна униформа, с ордени на гърдите стоеше на вратата, мърдаше пръсти. Сломената старица с [печално лице] и трескав блясък в очите се спря.

– Как можа да закъснееш за одъра на баща си?… Как посмя туй да сториш?…

Децата я подхванаха и я въведоха в стаята. Тя седна на ниската пейчица на същото място, където бе седяла седем дни, и забила поглед право в очите на сина, го заизмъчва с разказ за смъртта на бащата. Разказът ѝ беше подробен, нищо не бе пропуснато в него и най-вече как бащата бе викал, умирайки, сина си. Тя разправи как стояла на колене пред одъра му, как стискала ръката му в своите. Бащата откликвал със слабо движение на китката и повтарял неспирно името на сина си. Изблещил пламнали очи, отначало изричал безспир името му, все това ломотел – …Борис, и тази дума бръмчала в мъртвешката тишина като бръмчене на вретено, – после старецът взел да се задъхва. Поел си хрипливо дъх и пошепнал: Боречка! Очите му се изцъклили и гласът му се превърнал във вой и ръмжене: Боречка!… Старицата, която му топлела ръцете, казала: «Тук съм, тук е твоят син.» Ръката на умиращия се изпълнила със сила и [енергия]. Тя станала жилава. Той отново взел да вика все същата дума – Боречка – с такъв глас, какъвто не бил имал никога през живота си, и умрял с тази дума на уста.

– Как посмя да закъснееш? – рече старицата на сина си, седнал отстрани до масата.

Не запалиха лампа. Пристигналият седеше в мрачината, закътала силуета на неподвижната старица, която тежко, гневно дишаше на ниската пейка. Борис стана, закачи с револвера ръба на масата и излезе.

До среднощ обикаля из малкото еврейско градче, родното му място… В реката трепкаха чисти змии – отражения на звездите. Откъм къщурките на брега се носеше смрад. В синагогата, съпротивлявала се до време на погромните банди, бяха изтърбушени тристагодишните стени. Свършено бе с родния му край. Часовникът на века удари свършека на беззащитния живот. «Свършек или възраждане?» – си рече Борис. Сърцето му тъй се терзаеше, че той не намери сили у себе си да си отговори на този въпрос. Училището, в което бе учил, бе разрушено от атаман Струк през 19-а година. В къщата, където живееше семейство П., сега се намираше трудовата борса. Той минаваше покрай руините, покрай разкривените схлупени къщи. Откъм портите лъхаше смрадта на нищетата – и Борис, като гледаше тези сиромашки съборетини, мислено се сбогуваше с тях.

Вкъщи го чакаха сестра му и майка му. На масата кипеше нелъснатият самовар, имаше и мръвка синкава кокошка. Естер се запъти към него с хилави крака, притисна се и заплака. През блузата, през изтощената ѝ кожа той чувстваше как тупти и чезне сърцето ѝ – и как откликва неговото сърце, защото те бяха едно, плът от плътта. И мирисът на разтрепераната майчина плът беше тъй горчив, тъй окаян, тъй ерлиховски свиден, че му стана непоносимо, невъобразимо жал за нейното сърце. Старицата плачеше, трепереше на гърдите му до двата ордена „Червено знаме“. Ордените бяха мокри от сълзите ѝ. Тъй започна нейното оздравяване, нейното свикване с мъката.

II

На сутринта дойдоха роднините – останки от голямото им старовековно семейство. В това семейство имаше търговци авантюристи и плахи поетични революционери от времето на народоволците. Лелята на Борис – фелдшерка, бе учила някога с 20 рубли месечно в Париж, където бе слушала речите на Жорес и Жул Гед. Чичо му беше злополучен и трогателен местен философ. Другите му чичовци бяха търговци на жито, търговски пътници, търговци на дребно – сега изхвърлени от живота, сган от разсипани злощастници с нелепи кафеникави връхни дрехи и спарени галоши.

Лелята на Борис още веднъж му разказа как се бяха подули краката на баща му, къде имаше рани от залежаването и кой бе отскачал до аптеката за кислород. Търговецът на жито, някога богат човек, сега прокуден от своя дом, който бе омотал старите си хилави крака с войнишки партенки, дръпна Борис настрана и вперил в него немигащи очи, сякаш ослепели извътре, му разказа [и го направи, за да се сближи с племенника си], че изобщо не бе очаквал тялото на баща му да се е запазило толкова чисто, гладко, те гледали, докато го умивали – той бил строен и гладък като юноша… И си помислил, че просто му се е повредила клапа в сърцето, нищо повече, някоя милиметрична жилка… Говореше така чичо му и сигурно си мислеше, че нали с покойника една майка ги е раждала, та и той вероятно има съвсем същата сърдечна клапа като на брат си, който бе починал преди седмица…

На другия ден отначало плахо, после с тръпка на дълго сдържано отчаяние взеха да молят Борис за препоръки за профсъюза. Никой от Ерлиховите заради бившето им положение не бе приеман за профсъюзен член. Животът им беше неимоверно скръбен – къщите им се рушаха и протичаха, бяха продали всичко, дори гардеробите, не ги взимаха на работа; парите за вода и други им се удържаха като на хора, които не полагат труд; освен това всички бяха стари и болни от всякакви ужасни предвестници на рака и охтиката – както се полага във всички стари еврейски фамилии.

<…> От немай-къде отиде при председателя на изпълкома.

Председателят на изпълкома, петербургски работник, сякаш цял живот го бе чакал, за да му разкаже колко е тежък, колко е мрачен трудът на изпълкомите в това бивше проклето така наречено място на еврейското заселване, колко трудно е да се възстановяват тези малки еврейски градчета в югозападния край, дето издъхват пред очите му, <…> и да се създадат тук основите на новото благополучие. <…>

Няколко дни на Борис все му бяха пред очите гробището в родния град и молещите очи на чичовците му, някога весели, напети бивши търговски пътници, които сега жадуваха да се запишат в профсъюза или на трудовата борса.

След сиромашкото лято дойде есента. Заваля кишав тукашен дъжд. Сякаш от планина се свличаха кал и камъни. Преддверието се наводни. Под пролуките сложиха ръждясали паници и тенджери за Пасхата. Който минаваше през преддверието, трябваше да балансира, за да не стъпи в паница.

– Да вървим – каза тогава Борис на майка си.

– Къде?

– В Москва, мамо!…

– Без нас в Москва не стигат ли евреите?

– Глупости – рече Борис, – не ни е грижа какви ги дрънкат хората…

Седнала в своето кътче до протеклото преддверие, пред прозореца, през който се виждаше разбитият път и порутената къща на съседите, седнала ей така, дарявайки с душевна сълза и старческо страстно съчувствие всичките си сестри и девери, които съдбата не бе дарила със син като нейния, Естер бе очаквала рано или късно да заговорят за Москва и знаеше, че ще капитулира. Но направи всичко възможно да се изтерзае и да напои капитулацията с горчилката на целия си живот.

Тя каза, че ѝ е смъртоносно тъжно да замине сама без него, който така си бе мечтал за Москва, така си бе мечтал да зареже това забравено от Бога място и да изкара остатъка от живота, от който вече нищо не искаш освен спокойствие и радост, със сина си – в този нов свят… И ето, той лежи вече в гроба, а тя ще замине за Москва, където, както се говори, хората са щастливи, весели, бодри и пълни с планове, и вършат някакви особени дела. Естер каза, че ѝ е тежко да изостави всичките им гробове: на бащи и деди, на равини и цадици, талмудисти, намерили покой под традиционните сиви плочи. Тя няма да ги види вече и как той, синът ѝ, ще отговаря пред нея, когато ѝ се наложи да умре на чужда земя, сред невъобразимо чужди хора… И после: тя как ще си прости, ако в Москва заживее добре?…

Изкривените потни пръсти на старческите ѝ подагрични ръце трепереха, когато Естер говореше как ѝ е непоносимо да е щастлива в тези времена. Жилите страшно се издуваха и изпъваха на жълтата ѝ гръд. По металния покрив трополеше [ситен] дъжд… За втори път, откакто бе пристигнал синът ѝ, дребната стара еврейка с провинциални обувки заплака. Тя се съгласи да замине за Москва, понеже нямаше къде другаде да иде и защото синът толкова приличаше на мъжа ѝ, че не можеше да го изостави. <…>

III

Най-много спорове станаха заради вещите. Майката искаше да си вземе всички, Борис настояваше да се отървават от тях, да продават. Но в Кременец нямаше на кого да продават, на жителите хич не им беше до мебели, прекупвачите с вид на гробари, прекупвачите, взели се незнайно откъде, подобни на пришълци от оня свят, злобни хора, даваха грошове. Прекупвачите разчитаха на селяните. Но помогнаха роднините. Щом се съвзеха от първоначалните душевни терзания, те взеха да мъкнат по домовете си кой каквото докопа. И тъй като бяха честни и не дребнави хора по душа, гледката с това смутно примъкване изглеждаше особено тъжна. Майката, объркана и пламнала в болезнена руменина, понечи да хване нечия ръка, но <…> внезапно разбра, ненадейно, и всичко я ужаси – и това, че трябваше да попречи някому в тази мъчителна ситуация, и това, че хората, с които бе израсла, като невидели отнасят шкафове и чаршафи от дома ѝ. Вещите спешно се пратиха за влака. Роднините си платиха и връзваха бохчите. Те се опомниха изведнъж и седнали на вързопите, осъзнаха, че остават в Кременец и никога няма да го напуснат. Старицата успя да пъхне в багажа все пак пухения дюшек и корито за изваряване на прането.

– Ще видиш – каза на сина си, – ще ни трябва всичко това в Москва. А и не може след шейсет години живот да не остане нищо освен пепел в душата и сълзи, дето текат, дори и вече да не искаш да плачеш…

Когато пращаха вещите за товарене във влака, в хлътнатините на бузите ѝ пак пламнаха петна и очите ѝ заблестяха с упорит сляп страстен блясък. Тя се щураше из опърпаната замърсена къща, някаква сила тласкаше треперливото ѝ старо рамо покрай стените с провиснали скъсани тапети.

Сутринта в деня на заминаването Естер заведе децата на гробището. Там, под талмудистките надгробни плочи, в междините под вековните дъбове бяха погребани равините, убити още от казаците. Старицата се спря пред гроба на мъжа си, потръпна и се изпъна.

– Маркус – каза тя с пресеклив глас, – твоят син ме взима в Москва… Твоят син не иска да ме положат редом с теб…

Тя не откъсваше очи от поръждавелия насип с изронена пръхкава пръст, синът и дъщерята здраво я държаха за ръцете. Старицата леко залиташе напред, полюшваше се, притваряше очи. Сухите ѝ ръце, предоставени на децата, се напрягаха, обливаха се в пот и се омаломощаваха. Очите ѝ все повече се облещваха и пламтяха. Тя се изтръгна и се свлече в конвулсии с копринената си рокля на купчината гробищна пръст. Цялото ѝ тяло се тресеше и само ръката ѝ с жадна нежност галеше жълтата пръст и шумолящите цветя.

– Твоят син, Маркус – ехтеше високият ѝ глас над еврейското гробище, – ме взима в Москва… Закриляй го, Маркус, нека бъде щастлив…

Тя премяташе като при плетене кривите си пръсти по пръстта, затрупала мъртвеца… но стана, щом синът ѝ подаде ръка. Борис вървеше по пътеката, затулена под клоните на дъбовете, и всичко в него гореше и се надигаше нагоре от каменния натиск на сълзите в очните кухини и гърлото. Той усети вкуса на сълзите, които никога не си отиват и остават в [душата]. Пред портите старицата се спря. Тя издърпа ръката си, по която бликаше пот като от подземен извор, ту кипнала, ту мъртвешки студена, и помаха на гробището и гроба, сякаш те отплаваха от нея.

– Сбогом, мили – каза тихо, без да плаче и без да трепери, – сбогом!…

Така семейство Ерлих напусна родния си край.

IV

Борис щеше да откара семейството си със севастополския експрес. Беше взел билети за спалния вагон.

До гарата ги откара прочутият навремето с шегите и закачките си и с грамадните си врани коне файтонджия Бойгин. Вече ги нямаше предишните му коне, гигантска мръснобяла кранта с увиснала розова джука теглеше вехтата бричка. Самият Бойгин беше остарял и скован от ревматизъм.

– Да знаеш, Бойгин – каза на малкия му топчест гръб Естер, когато бричката с трясък наближи гарата, – ще се върна догодина. Дотогава трябва да си здрав…

Издутината на гърба му се изостри. Бялата кранта стъпваше в калта с непрегъващи се възпалени крака. Бойгин се врътна с извърнатите си кръвясали клепки, кривия нос и прашните кичури коса, които се подаваха изпод нахлупения заради дъжда чувал.

– Надали, мадам Ерлих – и внезапно ревна: – «От базара, от базара вкъщи…»

Спалният вагон беше преправен от някогашните вагони на министерството.

Естер през ниските огледални прозорци за последен път видя скупчените роднини, поръждавелите им палта, войнишките партенки, женските наметки – старите си сестри с големи, вече ненужни гърди, девера Самуил, бившия търговски пътник, с подуто изкривено лице, девера Ефим, бившия богаташ, с партенки на съсухрените си старчески бездомни крака. Те се блъскаха на перона и нещо викаха, когато влакът потегли. Сестра ѝ Геня, единствена тя се затича подир влака – …

(Тук има пропуснат текст в ръкописа: липсва лист от бележника.)

Той ѝ показваше Русия с такава гордост и увереност, сякаш тази страна от него, Борис Ерлих, бе създадена и му принадлежеше… Впрочем донякъде така си беше, във всичко: и в международните вагони, и в наново построените захарни заводи, и във възстановените железопътни гари – имаше капка от неговия мед, своята капка мед бе дал и той, комисарят на корпуса на червеното казачество.

Старицата бе облякла за из път пак копринената си рокля на цветя. По-рано бе я обличала само за синагогата – на Нова година и Деня на изкуплението. Тя с неудобство ядеше сервираното ѝ кюфте, ядеше го на малки хапки, трохи се сипеха в скута ѝ, тя скришом ги изтръскваше и плахо се оглеждаше наоколо. Страхът и плахостта се появиха в очите ѝ още откакто се бяха качили в бричката на Бойгин; махагонът, порцеланът и кристалът в новото ѝ обиталище я изпълваха с още повече страх.

Вечерта той поиска спално бельо за всички, с детска гордост им показа как се пали синята нощна светлина и грейнал им разкри тайната на махагоновото шкафче. Това шкафче се оказа мивка – направо тук, в купето. Легнала в прохладната постеля, унасяйки се от мазното полюшване на ресорите, Естер поглеждаше в синия мрак, в очите ѝ не бе угаснал още интересът към живота, тя слушаше дишането на сина си – той подвикваше нещо насън и се мяташе – и спокойното дишане на дъщеря си, тя си мислеше: не може някому да не се е наложило да плати за този замък, лумнал от светлините на полилеите и затоплян от лъскави медни тръби, този замък, който се носеше през Русия. Това беше еврейска мисъл. Тя вече не хрумваше на сина ѝ Борис.

Когато наближиха Москва, той започна да се тревожи дали Альошка Селиванов беше получил телеграмата и дали щеше да дойде с колата на гарата.

Альошка беше получил телеграмата и беше пристигнал с колата. Колата беше камион пакард от щаба на ВИНА (Вероятно Военноинженерната академия. – Б. рус. ред.)

Той откара семейство Ерлих в предварително подготвеното от Борис жилище на Остоженка. Альошка даже бе закарал малко мебели на приятеля си. И там – в двете стаи – ги чакаше нова, неизчерпаема наслада за тях. Без да оставя майка си да дойде на себе си, той я поведе в кухнята с печката на газ, в банята с нагревател на газ, показа ѝ хладилника. Стаите бяха прекрасни. Те бяха част от апартамента, обитаван преди революцията от заместника на московския генерал-губернатор. И докато мъкнеше майка си из кухните, баните и горния полуетаж на този княжески палат, Борис, без да го осъзнава, изпълняваше предопределението на семитската си кръв. Гробището в Кременец, гробът на баща му, роден без късмет и непостигнал нищо в живота, бяха разбудили у него мощната страст на вярност към семейството, която толкова години бе крепила неговия народ. На трийсет и три години, подчинявайки се на тези древни повели, той усети себе си като мъж, като син и брат – закрилник на жените, глава на семейството, опора, и го усети страстно, с болезнено и упорито стягане в сърцето, присъщо на неговия народ. Мъчеше го мисълта, че баща му не бе доживял, и той искаше да изкупи вината на закъснението с това, че сега майка му и сестра му бяха преминали от баща му в неговите силни ръце, и ако им е по-добре в ръцете му… – значи такова е безмилостното течение на живота.

V

Борис Ерлих, студент в Психоневрологическия университет (Психоневрологическия, защото във всички други имаше процентно ограничение за евреите), прекара лятото на 1917 година у роднините в градчето. Той обикаляше пеша околните буйни села и обясняваше на селяните основите на болшевишкото учение. За тази пропаганда пречеше гърбавият нос на Ерлих, пречеше, но не чак толкова – през 17-а само до носове им беше.

Същото лято при счетоводителя на околийското местно самоуправление пристигна от заточение във Верхоянск синът му Альоша. (Град в Якутия, известен като Полюс на студа. През XVII – XIX век там се изпращат на заточение осъдени по политически причини от царския режим, а по съветско време през ХХ век – от сталинската диктатура).

Докато си почиваше след затвора, пийваше от бащините си ликьори и хапваше сладки с вишни, Альоша проучи, че родът Селиванови произхожда от полковник Селиван от Запорожката сеч. В документите […] намери дори литографиран портрет на своя роднина, облечен в жупан, с атамански жезъл и яхнал нарисуван кон. На портрета имаше избелял надпис на латински – Альоша настоя, че разпознава почерка на украинския канцлер на Мазепа. Тези романтични дирения на Альоша се съчетаваха с принадлежността му към партията на социалистите революционери. Той винаги имаше пред очи образите на Желябов, Кибалчич, Каляев. Животът му на двайсет и една години беше целеустремен. Младежката му жар бе разпалил Ерлих, едроносият студент от университета със странно наименование. Те се сприятелиха и Альоша стана болшевик. Книгите и «Комунистическия манифест» осигури Ерлих. След преврата Альоша събра приятелите си от градчето – деветнайсетгодишния евреин, механик от кино «Чари», друг евреин – ковач, неколцина несретни унтерофицери и няколко независими младежи от съседното село. Качи ги на коне, нарече ги отряд, а самия отряд нарече въстанически полк на червените украински казаци. Унтерофицерът стана началник на щаба, Борис – комисар. Тъй като Альошкиният полк се бореше за справедливост и бойците му живееха задружно и гордо и мъдреха какви ли не лъжи – към отряда час по час се присъединяваха нови сили и той се превърна в едно от ручейчетата, от които се създаде Червената армия. От полка станаха бригада, от бригадата дивизия; влизаха в битки с бандите, с Петлюра, с доброволците, с поляците. Към полковете вече имаше политотдели, корпусни формирования, трибунали и чекисти.

По време на врангелевската кампания Альошка стана корпусен командир. Беше на 24 години. Чуждестранните вестници пишеха за Будьони и Алексей, че са създали нова тактика и стратегия на кавалерийската война. Чуждестранните академии проучваха мълниеносните набези на Алексей Селиванов, в академичните аудитории се решаваха тактически задачи въз основа на операциите на корпуса на украинските казаци. Заедно с обучаваните проучваха собствените си операции Селиванов и постоянният му комисар, изпратени в академията.

В Москва те направиха комуна с бившия киномеханик и с бившия унтерофицер. Както и в корпуса, честта и другарското чувството – на висота, с пламенна преданост – се поддържаше от Борис Ерлих… Дали защото неговото племе тъй дълго бе лишавано от една от най-прекрасните човешки ценности – другарство на бойното поле, в битките, – Борис изпитваше потребност, глад за дружба и приятелство. И чувството му бе тъй болезнено, че в това му отношение към приятелството се усещаше болезнен плам. Този плам и рицарство, и саможертвеност беше облагородяващото чувство, което неизменно превръщаше свърталището на Борис в клуб на «червените комисари».

Клубът бурно разцъфна, когато на масата вместо салама МСПО (Московски съюз на потребителските дружества. – Б. рус. ред.) и водката бе сервирана пълнена риба – дето въплъщава цялата история на този парливо подлютен народ. Вместо алуминиевия чайник се появи самовар, докаран от Кременец, и старческата умиротворяваща ръка наливаше чая. От много години Алексей Селиванов и неговите бригадни командири не бяха виждали старица със самовар. Тази промяна им беше приятна. Къде по-хубаво се обсъжда победата на социализма, ако заслаждаш тази надежда с чай…

За старата Естер се намери място в столицата на Съветския съюз. Старицата беше кротка и плаха, и безшумна като мишле, а в пълнената ѝ риба се усещаше истинска люта жар.

Първоначално тази риба докара над Остоженка буреносни облаци. Защото съседката професорша каза в кухнята, че права Бога, апартаментът цял се е вмирисал. И наистина, след пристигането на Ерлихови миризмата на чесън и пържен лук се усещаше още от антрето…

(По-нататъшният текст липсва.)

(ок. 1927)

Деветимата

Деветима са. Всички чакат за аудиенция при главния редактор. Първи влиза в кабинета широкоплещест млад мъж със силен глас и ярка вратовръзка. Представя се. Презиме – Сардаров. Професия – куплетист, автор на сатирични стихчета. Молба – да се публикуват стихчетата му. Има предговор от именит поет. Ако е необходимо, може да уреди и послеслов.

Главният редактор слуша внимателно. Той е мисловен човек, бавен, опитен. Бърза работа няма. Броят е готов. Преглежда стихчетата.

Ах, във Виена Франц

Йосиф тъй жално стене:

ах, просто нямам аз

ни капка вече търпение.

Главният редактор отговаря, че за съжаление и прочее. Списанието се нуждае от статии за кооперирането, от чуждестранни кореспонденти…

Сардаров се изпъчва, болезнено галантно се изгъва и шумно си отива.

Втори номер е госпожица – слабичка, срамежлива, много красива. Идва за трети път. Стиховете ѝ не стават. Тя непременно иска да разбере – само това иска: има ли смисъл да продължава да пише? Главният редактор говори с нея ласкаво. Той я вижда понякога на Невски с висок господин, който понякога много обстойно купува пет-шест ябълки. Тази обстойност е опасна. Стиховете ѝ го доказват. В тях е простодушната история на живота ѝ.

„Ти искаш тялото – пише девойката, – владей го, друже, враг презрян, но где душата да намери своя блян?“

Главният редактор размишлява. Тялото ти той ще обладае скоро. Натам вървят нещата. С тези тъй неспокойни, безпомощни и красиви очи. Душата бляна си ще намери не чак толкова спешно, но като жена ще си пикантна.

В стиховете си девойката описва живот «безумно-страшен» или «безумно-прекрасен», разни малки неприятности плюс «звуци, звуци, звуци около мен, звуци опияняващи весден»…

Със сигурност при успешен край на започнатото от обстойния господин девойката ще престане да ниже стихове и ще започне да ходи по акушерки.

След девойката влиза литераторът Луньов, дребен и нервен човек. Тук нещата са малко сложни. Луньов по едно време наруга редактора. Той е объркан човек, семеен, талантлив и злощастен. Щура се, гледа да припечели и не е съвсем наясно кого може да ругае, кого не. Отначало се развика, после неочаквано за самия себе си донесе ръкопис, после установи, че всичко е толкова глупаво, че трудно се живее на този свят и че не му върви, ах, как не му върви. В приемната получи леко сърцебиене, в кабинета чу, че «творбата» не е лоша, но аu fond (Всъщност (фр.), това не е литература, това е… Луньов с жар се съгласява, неочаквано заломотва, че „вие, Александър Степанович, сте добър човек, аз не постъпих добре към вас – това може да се приеме по различни начини, и толкова, исках именно да наблегна, но нещата са много по-дълбоки, с ваше позволение)“… Луньов смешно се изчервява, с треперливи пръсти събира листовете на ръкописа си, иска да се престори, че е спокоен или че е ироничен, впрочем кой знае какво иска…

Подир Луньов следват две много характерни за редакциите персони. Първата персона е дама, розова, жизнерадостна руса дама. Парфюмът ѝ се носи на талази. Очите ѝ са светли и наивни. Тя има син на девет години и този син – „знаете ли – той пише по цели дни, отначало не му обръщахме внимание, но всички познати са във възторг, дори мъжът ми, той е в мелиоративния отдел, толкова реалист човек, изобщо не възприема новата литература, нито, ще знаете, Андреев, нито Нагродска (Леонид Андреев, Евдокия Нагродская), но и той от сърце се смя, нося ви три тетрадки“…

Втората персона е Биховски. Той е от Симферопол. Чудесен човек, жизнерадостен. Той не се занимава с литература, няма нищо за обсъждане с главния редактор, но е абонат и е дошъл просто така, да побъбри с него и да сподели впечатления, да се гмурне, така де, в петроградския живот. И се гмурва. Главният редактор мънка нещо за политиката, за кадетите – Биховски разцъфва и вярва, че взима дейно участие в обществения живот в страната.

Най-печалният посетител е Корб. Той е евреин, истински Ахасфер. Родом е от Литва, бил ранен по време на погром в един от южните градове. Оттогава го мъчат силни главоболия. После бил в Америка. По време на войната се озовал незнайно как в Антверпен и на 44 години се записал в Чуждестранния легион. При Мобьож го контузили в главата. Главата му се тресе. По някакъв начин го евакуирали в Русия, в Петроград. Получава отнякъде помощи, живее под наем в смрадливо мазе в Пески и пише драма: „Цар израилски“. Много го боли главата, нощем не спи, а кръстосва из мазето и мисли. Хазаинът му, дебел и снизходителен човек, който пуши пури по 4 копейки парчето, първо му се ядосва, после, победен от кротостта и трудолюбието на Корб, който изписва стотици листове, го обиква. Корб носи старо, избеляло антверпенско сако. Небръснат е, с умора в очите и фанатичен стремеж към нещо. Главата го боли, но Корб пише драма и тази драма започва така: „Бий камбаните, загива Иудея“…

След Корб остават трима. Единият е млад мъж от провинцията, бавноподвижен, задълбочен в размисли, той дълго се настанява на фотьойла и дълго остава да седи. Бавното му внимание се приковава към картините на стените, изрезките на бюрото, портретите на сътрудниците… По какъв въпрос всъщност? Всъщност по никакъв въпрос… Работил е в пресата… В коя преса? В провинциалната… Ами интересно например какъв е тиражът на вашето списание, как се плаща трудът?… Обяснява му се, че не винаги се отговаря на такива въпроси и ако той пише, да заповяда, ако не… Младият мъж отговаря, че колкото за писане – не пише, няма такава насоченост, но би могъл да стане например… главен редактор.

Излиза „главният редактор“, влиза Смурски… И той човек с биография. Бил агроном в Кашинска околия в Тверска губерния. Спокойна околия, чудесна губерния. Но Смурски го теглел Петроград. Предложил си услугите като агроном, а освен това занесъл в една редакция 20 ръкописа. Два от тях били приети. Смурски си направил извода, че му върви в литературата. Не предлагал повече услугите си като агроном. Сега ходи с редингот и с чанта. Пише всеки ден и по много. Публикуват го рядко.

А деветият посетител – той е Степан Драко, „пътешественик, който обикаля света пеша, крал на живота и лектор“.

(1916)

На гарата

Това се случи преди две години на забравена от Бога гара близо до Пенза.

В ъгъла се беше събрала компания. Отидох при тях. Оказа се, че изпращат войник на фронта.

Един там, пиян, отметнал глава нагоре, свиреше на акордеон. Хълцащ младеж – занаятчия наглед, – с треперливо хилаво тяло, протегнал ръце към акордеониста, пошепна:

– Разтягай, Ваня…

После се отдръпна и обърнал гръб на останалите, съсредоточено капна одеколон в мръсната чаша с ханжа, китайска водка.

Бутилката с мътната течност обикаляше от ръка на ръка. Всички бяха пияни. Бащата на войника седеше на пода отстрани, блед и мълчалив. Братът на войника непрестанно повръщаше. Той се свлече, захлупи лице в бълвоча си и в този вид заспа.

Дойде влакът. Време беше за сбогуване. Бащата на войника не искаше да става – нито да отвори очи, нито да се надигне.

– Ставай, Семьонич – каза занаятчията. – Благослови сина си.

Старецът не отговори. Взеха да го будят. Копчето на кожената му шапка висеше. Приближи се стражарят.

– Тъпанари – рече той, – човекът мъртъв, те го бутат.

Излезе вярно – заспал и умрял. Войникът се огледа сащисан. Акордеонът потрепваше в ръката му и от тръскането просвирваше.

– Виж ти – каза той, – виж ти… – и допълни, подавайки акордеона: – Акордеонът е за Петка.

На перона излезе началникът на гарата.

– Веселби… – измърмори той – намерили къде да се сбират… Прохор, кучи сине, дай втори…

С големия железен ключ от гаровия клозет стражарят два пъти удари камбаната (езикът на камбаната отдавна беше изскубнат).

– Вземи си сбогом с баща си – казаха на войника, – стоиш като пукал.

Войникът се наведе, целуна бащината мъртва ръка, прекръсти се и тъпо тръгна към вагона. А брат му – той остана да спи в повръщнята си.

Откараха стареца. Хората започнаха да се разотиват.

– На ти трезвост – обади се старчокът търговец до мен, – мрат като мухи кучите му синове…

– Не, братко, трезвост, умряла работа… – твърдо каза брадат селянин, който се приближи до нас. – Народът ни е – народ пияница. Мътно око му трябва…

– Какво? – недочу търговецът.

– Гледай – отговори селянинът и с ръка посочи към полето, черно и безкрайно.

– И?

– И нищо. Тоз мъток виждаш ли го? Ей такова око му трябва и на народа – мътно.

(1918)

Светейшият патриарх

Преди две седмици Тихон, московският патриарх, прие делегации на енорийските съвети, духовната академия и религиозно-просветните дружества.

Делегатите – монаси, свещенослужители и миряни – дръпнаха речи. Аз ги записах, ето:

– Социализмът е религия на свиня, прикована към земята.

– Тъмни субекти кръстосват из градове и села, димят пожарища, лее се кръвта на убитите заради вярата. Казват ни – социализъм. Ще отговорим: грабеж, опустошение на руската земя, изпитание за свещената безсмъртна Църква.

– Тъмни субекти издигнаха лозунги за братство и равенство. Те са откраднали тези лозунги от християнството и злобно са ги извратили до крайно, срамно безобразие.

В бърза върволица минават къдрокоси отчета, чернобради църковни настоятели, тантурести задъхани генерали и момичета с бели рокли.

Те падат в нозете му, протягат устни към свидните обуща, скрити под меката коприна на лилавото расо, целуват старческата ръка и нямат сили да отлепят устни от синкавите отпуснати пръсти.

Патриархът седи на позлатен стол. Заобиколен е от архиепископи, епископи, архимандрити, монашеската общност. Листенца от бели цветя върху коприната на ръкавите му. Цветя са обсипали масите и подовите настилки.

Със сладостна отсеченост изскачат титлите от генералските гърла: Ваше Светейшество, възлюбени в Господа Владико, църковни властителю. По старовремски обичай те удрят чело пред патриарха, непохватно пипат пода. Незабележимо и строго монасите бдят за спазването на реда във въздаването на достойна почит, с горделива угриженост пускат една след друга делегациите.

Хората вдигат схванати вратове. Притиснати в стягата на разгорещените тела, в тежката им жарава – изправени запяват химните. Тихо се разпръскват встрани отчетата, притискат между обущата си разветите раса.

Златният стол е затулен от облите гърбове на поповете. Отдавнашна умора е налегнала тънките бръчки на патриарха. Тя осветлява жълтината на леко помръдващите бузи, оскъдно брадясали със сребърна четинка.

Гръмливите гласове тътнат с непреклонно въодушевление. Неудържимо се лее възторгът на отприщеното многословие. На бегом се възкачват към възвишението архимандритите, бързешком се превиват широките гърбове. Черната стена нараства стремглаво, безшумно и обгръща съкровения престол. Бялата калимавка е скрита от жадуващите очи. Накъсан глас жигосва ушите с нетърпеливи слова:

– Възстановяването на Московската патриархия е първото знамение за възраждащата се от пепелта руска държавност. Църквата вярва, че с верните си синове, водени от пребъдния в името Господне светейши Тихон, патриарх московски и на цяла Русия, ще разкрие истинския окървавен лик на родината.

– Както в древните мрачни дни, Русия с надежда вдига измъчен поглед към единния законен господар, който в дни на бездържавност е поел тежкия кръст на обединяване на разпиляното живелище…

Тътнат гръмливите гласове. Без да отпуска глава, изпънат и мършав, патриархът пронизва говорещите с неподвижен поглед. Слуша ги студено и съсредоточено като обречен.

Отвън е паднал умрял кон, опънал петала към небето.

Вечерта е румена.

Улицата е мълчалива.

Между гладките сгради текат оранжеви струи топлина.

В притвора са се проснали телата на спящи сакати. Намръщен чиновник дъвче овесена питка. В тълпата, скупчена пред храма, гъгнат слепците. Тлъста жена лежи в праха пред розовия блясък на иконата. Еднорък войник, забил в пространството немигащи очи, шепне молитва към Богородица, с леки движения подава иконките и с пъргави пръсти прибира банкнотите.

Две просякини са притиснали старчески лица към цветната каменна стена на храма.

Чувам, че шепнат:

– Чакат го да се появи. Днес няма молебен. Патриархът с всички други е вътре в храма. Умуват сега. За народа умуват.

Подутите крака на просякините са увити в червени парцали. Бели сълзи овлажняват кръвясалите им клепки.

Изправям се до чиновника. Той дъвче, без да вдига очи, слюнка кипи в крайчеца на лилавите му устни.

Тежко бият камбаните. Хората, свити до стената, мълчат.

(1918)

Исак Емануилович Бàбел (1894–1940) е новелист, драматург и сценарист. Описва живота на еврейската общност в родния си град Одеса в началото на 20 в. и през Октомврийската революция, както и време на Гражданската война. Най-известните му творби са сборниците с разкази „Конармия“ (1926) и „Одески разкази“ (1931) и пиесите му „Залез“ (1928) и „Мария“ (1935).В първите разкази на Бабел, които Горки публикува в списанието си „Летописи“, герои са евреите от Одеса. Творчеството на Бабел оказва огромно влияние на литераторите от т. нар. Южноруска школа – Иля Илф (Илф) и Евгений Петров (Петров), Юрий Олеша, Валентин Катаев, Константин Паустовский, Михаил Светлов, Едуард Багрицкий.Бабел е арестуван през май 1939 г. за „антисъветска заговорническа дейност“ и на 46 години е разстрелян. Това става на 27 януари 1940-а като заповедта е подписана лично от Сталин.

- 11-05-2015|Златко

С благодарност към Петър Вълков, който ми посочи тази великолепна сбирка от текстове…

- 17-05-2015|Historian

Много интересна сбирка – не е ли по-добре да беше представена хронологично? Като евреин, явно е симпатизирал на болшевизма, но като толкова талантлив писател хитро е показал и безумната му същност – това Сталин не е можел да му прости…

- 26-11-2015|Татяна Събева

Днес в предаването „Арт ефир“ беше съобщено, че е починала София Бранц – поетеса и преводачка от руски език. Тя избягваше приживее каквато и да е публичност, никога не седеше на първия ред. Пишеше прекрасни стихове, мисля, че има две издадени поетични книги. Не познавам по-добър преводач от руски в България. Преди няколко години преведе две книги на Людмила Улицкая, а преди това -“Д-р Живаго“, произведения на Паустовски, Чехов, а сега имаме възможност да четем Бабел. Мир на праха ѝ!

- 26-11-2015|Златко

Покой да бъде!

По дирите на една хипотеза

Автор(и): Стефан Станев

С апостолска себежертвеност тръгват Ботевите четници за отечеството си, когато там догарят главните на априлския бунт. Подвигът на четата е трагично и гордо увенчан с гибелта на войводата. Гибел – апотеоз на един недостижим живот, цялостен и целеустремен в Святата кауза. С годините тази гибел престана да бъде това, което всъщност е – формално прекъсване на революционното дело и се превърна в своеобразно възвишение на това дело. Досущ като Христовата голгота! Веднъж предаден и разпнат, во веки символ-верую на хуманната човешка мисъл. Удивително наистина, но такава съдба е отредена на малцина.

Народното съзнание отказа да приеме факта на тази гибел. Никой не я отрича и не може да я отрече: нейният трагичен край завинаги ще разжарва пламъка на националната ни чест, но тъкмо тази смърт ознаменува едно ново начало: безсмъртието на всяка негова дума, всеки негов стих, всеки негов подвиг.

Такава е диалектиката на подвига.

Но макар и трагична, тази смърт заслужава нужното разискване. Зловещата тайна на случилото се във вечерните часове на 20 май (1 юни) 1876г. в подножието на югоизточния скат на върха-крепост Камарата остана забулена във всевъзможни и всестранни митове и легенди до немай-къде.

Загина ли Ботев от турски куршум, така както загинаха хилядите априлски съзаклятници месец по-рано или беше предаден и убит, досущ като неговият приятел и върхов стожер на българщината – Дякон Левски?

Ние, бидейки народ с чест и достойнство, отказваме да приемем втората версия. Тя би открила дълбоки и неизлечими рани в народопсихологията ни. Би ни засегнала и оскърбила.

Но тъкмо Ботев го каза: Истината е свята. Свободата е мила.

И тъкмо ние сме длъжни днес, близо 190 години след смъртта на поета-революционер, да зададем отново онзи мракобесен въпрос: Кой уби Ботев?

Не може да се отрече, че историците-ботеведи от пет поколения са извършили колосален труд по изясняването до почти пълни подробности на събитията, свързани с организирането, въоръжаването, социалния статут на четниците и най-сетне: героичният път на четата – от един бряг към един връх, а оттам към безсмъртието.

Литературата изобилства с всевъзможни психологически ескизи и дори цели портрети на Христо Ботев.

Обосновават се психологически и художествено различни негови действия и постъпки. Интерпретират се стиховете му. Ненадмината му публицистика е своеобразен наръчник за всеки добросъвестен анализатор и общественик.

При все това, обстоятелствата около смъртта на войводата през годините и в съзвучие с нихилистичната политика постепенно биват подкопавани, за да може в крайна сметка да се заличат от националната памет.

Сякаш е удобно някому?!

Нека изначало да проследим наложените в общественото и литературното пространство хипотези за смъртта на Ботев.

1) Първата комисия, назначена от Министерството на просветата и водена от литературоведът Леонид Спасов заключва, че Ботев е убит от неизвестен българин (или българи) за да бъде ограбен.

2) В своята биография за Христо Ботев, големият български белетрист Захари Стоянов налага тезата, че войводата е убит от вражески куршум. След 9 септември 1944 БАН приема тази теза за меродавна и окончателно табуира въпроса.

3) В ново време, писателят-драматург Стефан Цанев с художествени похвати налага версията за самоубийство, която все още не е получила нужното публично обсъждане и разискване.

4) Някои автори преповтарят версията на Леонид Спасов, че Ботев е убит от българи, но с различни аргументи. Част от тях ще бъдат разгледани в настоящата статия.

И така, след като показахме различните становища, оформили се през годините, то е време национално значимият въпрос да бъде разгледан под лупата на възможно най-голям набор от фактически обстоятелства и запазени спомени.

Впрочем да се пише за смъртта на Ботев след толкова години, респективно след толкова издадени заглавия, научни трудове и пр. е безспорно дръзко начинание. Но ни най-малко безсмислено. Имайки предвид, че най-изтъкнатите историци-ботеведи в своите трудове не отделят нужното внимание на този въпрос, то смело заявяваме, че всеки анализ, всяко мнение и всеки публицистичен или научен труд е от жизнено значение дотогава, докато не се стигне до възможно най-добре аргументиран и обоснован обществен консенсус.

Най-малко чувството ни за дълг към гласът на националната ни революция го изисква.

В този ред на мисли и в този дух нека започнем по същество.

По всяка вероятност първата хипотеза е изградена на база слухове, тъй като писмени доказателства по това време са липсвали. Не става ясно дали тези българи са част от четата или са случайни очевидци на сраженията. С увереност може да се предположи, че комисията взема под предвид плъзналите слухове непосредствено след убийството, че Ботев е убит от свои четници за да бъде ограбен.

Още в Румъния Ботев е споделял пред „събраните от кол и въже“ четници свободно за перспективите да получи от различни места крупни суми. След двете му посещения в Русия (септември 1875 и март 1876г.) и това в Сърбия (февруари 1876г) именно всред тях плъзнал слуха, че Ботев е получил крупни суми, част от които присвоил.

Не е ясно откъде е тръгнал този лъжовен слух и кой е неговият автор, но по всяка вероятност и тук парите играят съществено значение. Безкористните личности са малко, пък било то и в романтичната Възрожденска епоха.

Колкото до случайните очевидци на сраженията, като вземем предвид разположението на многобройна турска армия в този район, тази хипотеза е явен абсурд. Дори войводата Стоян Заимов се укривал във врачанските лозя облечен в женски дрехи, пък какво остава за малодушното и претръпнало от страх селско население?

Така или иначе констатираме наличието на тази хипотеза, но тъй като не е подкрепена с писмени доказателства и сигурни данни, не бихме я приели за меродавна.

Все пак историята си казва тежката дума: „Това, което не е написано, все едно го е нямало!“.

Да продължим нататък..

Втората хипотеза е най-разпространената, научно официализирана от БАН и от историческата наука, а също така и дълбоко залегнала в народната памет, благодарение на нейният първоизточник: летописецът Захари Стоянов.

Изобщо да се рови в нея е опасно, образно казано.

Хипотезата за вражески куршум се явява не само под перото на Захари Стоянов и последвалите го историци и журналисти, а и като легенда, пресъздадена през 1969г. от врачанския краевед Димитър Бучински във вестник Труд:

„… Във Враца били донесени няколко отрязани бунтовнически глави. Турчинът Мустафето често сочел с пръст една глава на млад мъж с високо чело, с брада само на чуканчесто, подбръсната от двете страни и казвал: Това е главата на бамбашията (тоест войводата) на комитите: убихме го горе на Балкана“.

След разгрома на дадена чета или хайдушки отряд, турската армия и башибозук реже главите на войводите и ги разнася из околиите. По стара турска традиция, местните аги плащат щедри бакшиши за военните трофей. Покъртителните гледки респектират непокорната рая и дават силен психологически превес на турския поробител.

Всъщност тази традиция води началото си още от тъмните векове на Средновековието.

В този смисъл, „гордостта“ на турчинът Мустафето далеч не е сигурно доказателство, че той (или негови съмишленици) са физическите убийци на Ботев. От спомените на четниците знаем, че след убийството на войводата, групата около него дори не го е погребала, тъй че по всяка вероятност в следващите дни тялото е открито от обхождащите тези места турци.

Извън легендите, научната версия, базирана на реални четнически спомени, пресъздадени по-късно в книгата „Ботевите четници разказват“ пръв утвърждава както посочих по-горе Захари Стоянов. Биографичната му книга за Христо Ботев до ден днешен се явява отправна точка за всички изследователи на живота, делото и гибелта на поета. Тази книга е оказала силно влияние върху по-сетнешните писания – със своя авторитет тя ги е насочвала по линията, начертана от автора ѝ.

В пункта за смъртта на войводата Ботев, Захари Стоянов е вмъкнал показанията на Обретенов, бидейки непосредствен свидетел на убийството.

Двамата са били близки приятели и дори са обитавали домът на Обретенов в Русе дълго време.

Оттам и мнението на Обретенов няма как да е нещо друго освен абсолютната и неоспорима истина за летописецът на Априлското въстание.

Всъщност поначало трябва да приемем, че информацията от Обретенов би трябвало да бъде най-достоверна, тъй като той е присъстващ и очевидец на Ботевата гибел. И изобщо ако оставим нещата така, то темата трябва да се затвори окончателно. Хипотезата за вражеския куршум е изговорена от двата видни дейци на националната ни революция, по-късно се утвърждава и от БАН.

Споровете изглеждат безсмислени и несъстоятелни.

Освен ако Обретенов съзнателно не е заблудил Захари Стоянов, а оттам и множеството последващи анализатори!

Преди да се впуснем в разискване на този въпрос, ще се спрем на третата хипотеза, базирана основно на душевното състояние на Христо Ботев в онези паметни часове на 20 май (1 юни) 1876г.

„Мъртвият не може да бъде победен!“. Така твърди дългогодишният драматург Стефан Цанев във вестник Труд, алманаха „Околчица“ и „Български хроники“.

Бидейки отличен познавач на човешката душевност той очертава мрачна картина последните мигове на Ботев, вкарвайки читателя в илюзорната представа, че единственият героичен изход за Ботев е било тъкмо самоубийството.

„Какво ли си е мислил Ботев в този момент?“

Четата е разбита. Останаха 50-60 души, другите лежат убити или стенат ранени по канарите, поп Сава Катрафилов викаше: „Отрежете ми глава, да не се гаврят с мене турците!“. Войновски избяга. Патроните свършиха. Хляб няма. Няма вода. Заимов ни излъга. Няма помощ отникъде.

Сигурно за патриотичният читател тази сценка звучи театрално, достойно за хубав български роман или филм. Обаче не отговаря на реалните факти. Още по-малко пък на всички това, което знаем за душевността на Ботев. Четата в никакъв случай не е разбита. Тъкмо напротив – спартанското дело на тези храбри войни се проявява категорично и в двете възлови сражения – на 18 и 20 май. В целодневната битка на 20 май четата е останала невредима след невероятно генерално сражение, в което не загубила нито един боец! И още нещо свръх съществено, но за съжаление премълчавано: четата се е сражавала срещу най-малко шесторно превъзхождащите я по численост сили на врага и въпреки това е отстояла позициите за почуда на нихилистите, които след години ще ѝ гарантират „сигурно унищожение още на следващия ден“.

Толкоз за „обречената на гибел“ Ботева чета. Нека се върнем към онази чета, която сътвори чутовен подвиг, непознат в цялото Априлско въстание. По своето естество Спартански подвиг!

Малко известно е, че освен безмерно героична, четата е била и много добре въоръжена.

А патроните в никакъв случай не са свършили, както твърди Стефан Цанев, вероятно позовавайки се на Обретеновите спомени.

Нека да проследим някои събития след смъртта на Ботев, които категорично опровергават Обретеновите лъжи, че в големите сражения на 18 и 20 май патроните на четници са били свършили.

На 23 май групата от 25 четника, предвождана от избрания си главатар Димитър Икономов и с офицерите Петър Ванков и Спас Соколов в нейния състав, се натъкнали на турска войска и водила тежко сражение в района на Орханийското село Литаково. След два часа сражение, малобройната чета отблъсква турската войска.

Ден по-късно четата се натъква на друга, пристигнала от София потеря. „Боят почва и продължи до смръкване, свидетелства Спас Соколов.

В спомените си Димитър Икономов дава сведения за две сражения – на 21 май при Лютиброд и на 25 май срещу стотина башибозуци. И в двете сражения четата печели безусловни победи!

Как така със свършили патрони малобройните четници постигат нови победи срещу превъзхождащата ги по численост фанатизирана армия?

А какво може да бъде душевното състояние на Ботев след бляскавите победи на четата в битките на 18 и 20 май?

Нима Ботев би се обезкуражил при положение, че в битката при Милин камък четата отстоява позициите си срещу противник с четирикратно числено превъзходство (500 черкези, башибозук и около 300 души аскер).?!

Прав е Стефан Цанев за някои неща. Ботев действително е омерзен от меркантилността и безогледната парвенющина в революционния живот, от потъпкания идеал, от предателството на Заимов и врачанските съзаклятници. Часове преди смъртта си поетът се изповядва на поп Сава Катрафилов: „Ех, отче! Онова, за което дойдохме, не излезе тъй, както мислихме. Напразно ще си пролеем кръвта! На тоя свят е имало хора, които са гладни за пари!“.

Надеждата за помощ от Враца вече е отлетяла и това е безспорен факт. Още в Румъния Ботев е подведен от погрешната информация, че народът масово е въстанал. Сигурно това е била причината толкова мълниеносно да бъде сформирана четата. На 20 май обаче Ботев е бил пределно наясно с цялостната ситуация, с пишман-апостолите, с кариеристите и робското малодушие. Обаче героичните победи, пожънати от четниците му, не му дават ни най-малко основание да сложи край на живота си. Най-малкото своеобразното дезертиране не би било естествено за един водач на чета, ползващ се с огромното доверие на своите съмишленици и отдал цялата си буреносна дейност, революционната енергия и безмерният творчески гений в каузата за политическо и социално освобождение на народа си.

Дори би било обидно!

И така стигнахме до онази мистериозна четвърта хипотеза. Бил ли е предаден Ботев от най-близките си?

За да извърши каквото и да е престъпление, човек трябва да има някаква причина, която го предизвиква към това. В правото това се нарича мотив на престъплението.

А ситуацията в онзи паметен 20 май 1876г. е следната:

Води се сражение между останалите живи 150 четника и голяма войска от черкези и башибозук. Надвечер то бива прекратено. Съгласно законите на Корана и турските военни традиции, след залез слънце турска армия се оттегля.

Четниците, уморени от целодневните сражения, също последват примера им и прекратяват боевете.

По-голямата част от четата се отправя към близкия извор, посочен от един от четниците, познавач на местата.

Христо Ботев, Апостолов, Перо, Димитър Тодоров – Димитрото, Сава Пенев и Никола Обретенов остават малко назад, до една скала, където според Обретенов се свиква щаб.

За гибелта на войводата Обретенов пише следното:

„Ботйов се изправи с целия си ръст да види накъде отидоха момчетата и няма ли някоя опасност за четата и в това време от към изток, от тази страна, където беше нашата чета, изгърмя една пушка, без да видяхме кой стреля, и Ботйов политна да падне на гърба си.“

Мистериозният щаб

Несъмнено е имало животрептящи теми за разискване, свързани основно с маршрута на четата. Обаче хората около Ботев в този момент не представляват фактическото военно ръководство на четата, съставено от Войновски, Спас Соколов, Петър Ванков и Петър Йорданов. Всички те са на далечно разстояние.

Отношенията между Ботев и Войновски са охладнели, заради разминаването им в позициите за предвижване на четата. Това обаче не е аргумент щабното заседание да бъде свикано без участието на военният стратег – Никола Войновски. От военно гледище, тъкмо знанията на Войновски, дават възможност четата да остане невредима след две възлови сражения.

И друго: Имало ли е организирана засада от турска страна, която е целяла убийството на войводата?

Сигурно звучи логично турците да са целели фактическото ликвидиране на войводата. Убиваш най-видната фигура в йерархията и обричаш останалите първоначално на хаос, а впоследствие на гибел.

Обаче Априлското въстание вече е било потушено и никой не си е правил илюзиите, че малобройната чета може съдбоносно да преобърне хода на събитията.

Турската армия е била с огромно числено превъзходство, а при опасност от разгром би получила солидно подкрепление от близките села и градове.

Ботевата чета е имала два възможни пътя: към Панагюрище, където вече въстанието е потушено и към Сърбия, където би изчакала нов момент за действие. Подведени от хъшовски ентусиазъм и безрезервна наивност, някои четници неистово са вярвали, че въстанието не е потушено. Ботев обаче справедливо е бил на противното мнение. Именно със своя авторитет тъкмо той, а не Войновски или Обретенов, би повлиял на останалите четници.

Обаче за турската армия е било без значение кой път ще поеме четата. Опасност от разгром тъй или иначе не е имало.

При сражението на Милин камък турската армия е имала възможност приблизително да установи броят на четниците, а и по всяка вероятност е била наясно с липсващата помощ от Враца. Това благоприятно за тях стечение на обстоятелствата едва ли би ги мотивирало да изпращат наемници, казано със съвременен изказ.

Пък и логически погледнато: присъствието на няколко черкези във вражеска четническа територия би им гарантирало сигурна смърт. Нали гърмежът ще ги издаде в крайна сметка. Защо им е да рискуват?

Нека се спрем и на друг важен въпрос: Къде е ударен Ботев?

Обретенов твърди, че Ботев е ударен в сърцето.

„Аз и Апостолов го поехме от двете страни и докато го сложихме на земята, той издъхна пронизан в сърцето, без да каже нито дума, само изхърка.“

Димитрото, който е бил на няколко крачки близо до Ботев, разказва следното:

„Той бе улучен в челото. Всички, които бяхме наблизо до него, хвърлихме по едно клонче върху горещия му още труп. Това му беше погребението.“

Същото потвърждава и Йордан Кършовски: „И тогава започна битката часа от 9 до вечерта до 8 часа. Тамо загубихме войводата Ботев, който го удари един куршум в челото.“

Друг четник, който също като Кършовски не е присъствал на убийството, твърди: Не видях как точно е убит Ботев, другарите ми казаха, че куршум пронизал челото му и той паднал.“

Дори братът на Христо Ботев, бъдещият генерал Кирил Ботев разказва, че е научил от четниците, че Ботев е ударен в челото.

Димитър Икономов, член на щаба на четата отбелязва следното: „Отидох на лобното място и сварих го предсмъртна агония. От други научих как е станала тази печална случка: като изсвирила тръба в лагера на турците Ботйов полюбопитствал да види, ала в този момент пукнала вражеска пушка, един куршум се забил в челото му, той паднал на земята и вече нищо не продумал. Алена кръв шурва от раната му. Дълго време не можахме да се бавим на това опасно място..“

Впрочем Захари Стоянов също твърди, че Ботев е ударен в челото. На въпрос, поставен от будната общественост защо в неговата версия Ботев е улучен в челото, той отговаря: „„За по-голям ефект“, вероятно бранейки Обретенов.

Редно е да попитаме защо се е получило толкова фрапантно разминаване между спомените на Обретенов и тези на останалите четници?

Може би е бил ударен и в сърцето и в челото?

Ако действително е стреляно два пъти екзекуцията не би могла да бъде „случайна“, още повече пък дело на черкезин. Щом е стреляно от храстите (при всички случай на сравнително близко разстояние) Ботев би трябвало да се повали незабавно, без значение дали е ударен в сърцето или в челото. При тези обстоятелства той не би могъл да се задържи прав. В спомените си Обретенов заявява, че след първия изстрел в сърцето, той и Георги Апостолов били поели тялото на Ботев. В такъв случай откъде би могъл да дойде втория изстрел, ако не от близко разстояние, тоест тъкмо от Ботевите съратници!

Толкова за съкрушителният изстрел. (или пък два?!)

Сериозно уличаващ факт.

След смъртта на Ботев Обретенов взема портмонето, часовника, бинокъла, компаса, картата и пет наполеона, а Апостолов – калпака с лъва, шашката и мундира.

По-късно Обретенов обяснява тези постъпки с целта им да се направи трупа неузнаваем, за да не се гаврят с него турците. След като отиват при останалите четници Обретенов и Апостолов скриват ужасяващата вест за гибелта на войводата.

От изложеното описание възникват два въпроса:

Какво е направил Апостолов с мундира (военната униформа) на Ботев? Би следвало да я изхвърли някъде, тъй като появяването с нея би предизвикала смут в четниците.

Не е ли било логично, от военно и морално естество, да се съобщи печалната вест за смъртта на Ботев?

Най-малкото за да бъде избран нов. Твърденията на Обретенов, че са излъгали за да не се отчая и обезкуражи четата, както и че четниците са разпръснати на групи и биха си помислили, че Ботев е в една от тях, звучат крайно неубедително и изобщо рисуват портрет не на четник, а не обвиняем в убийство.

По следните съображения:

На 20 май, когато е загинал войводата, четата е била още цяла. В следващите дни тя се разделя, с което възможността за успех окончателно изчезва.

Така или иначе четниците биха разбрали в следващите дни за гибелта на войводата им. Логично е това да се случи възможно най-бързо, за да може да бъде избран нов войвода и четата да се структурира около него.

Голямата част от четниците нямат бойна школовка и присъствието на войвода е от жизнено важно значение. Без наличието на такъв би настъпил смут и хаос, а оттам и окончателният разгром на четата.

И още нещо фрапиращо. Групата около Обретенов е имала предостатъчно време да погребат загиналият войвода. Все пак не е убит кой да е, а колосът на българската национална революция, нейният идеолог и водач! Цинично излиза, че четниците са ограбили и зарязали трупа на своя водач!

Други въпросителни моменти

След като Ботев е прострелян, четниците не предприемат никаква реакция. Дори и да приемем, че във вечерното време не биха открили извършителите, то най-малкото биха отговорили на стрелбата или биха се скрили, инстинктивно очаквайки нови изстрели. Нищо такова не се случва. Ботев е убит, четниците му организират „погребение“, ограбват го и си заминават. Вероятно звучи цинично, но е самата болезнена реалност.

Още в същата вечер възникнало остро подозрение, че Ботев е станал жертва на заговор. То се е породило от противоречивите отговори на запитванията, къде се намира войводата. Апостолов и Димитрото, типично за обвиняеми на разпит, дават силно откъслечни отговори: „Отиде напред, ще го догоним“ (Обретенов); „остана назад, ще ни настигне“ (Димитрото) Неадекватността на Ботевите съмишленици остро демобилизира четниците и те се разделят на няколко групи.

Сега нека прескочим няколко години след паметните сражения на 20 май (1 юни) 1876 и да се пренесем в епохата след Освобождението.

Въпросът за гибелта на Ботев не е излиза от ума на патриотичната общественост.

Обретенов има късмета (или участта) да доживее до 1939г. и е разпитван до немай-къде от будната общественост, търсеща отговори за дейността на четата и смъртта на Ботев.

Няколко момента от Обретеновата биография будят любопитство и съмнение.

В годините след Освобождението Обретенов е бил доста дълго време околийски началник във Враца, без да уточни Ботевото лобно място. Това той прави чак през 1927г., когато е бил вече 78-годишен. В същата година той се включва във втората официална комисия по разследването на обстоятелствата около Ботевата гибел и самото лобно място. Изкачилият се за първи път след паметните сражения на 20 май 1876г. по тези места Обретенов, намерил и уверено посочил Ботевото лобно място. След толкова години!! От комисията, съставена от видни общественици и експерти – участъков инженер, военен командир, познавач на местностите се усъмнили в смайващата точност на иначе възрастният Обретенов. В крайна сметка протоколът бил подписан с „особено мнение“ от мнозинството членове на комисията.

Въпреки, че не е успял по съвестен и патриотичен начин да отговори на обществеността, дал е силно противоречиви показания пред комисията от 1927г., Обретенов успява да осребри участието си в Ботевата чета. Бидейки близък до новата власт, личен приятел на Стамболов и участник дори в новопоявилите се масонски ложи, четникът е бил уличен във вземането на рушвет и в административно престъпление по служба, извършено когато е бил окръжен управител на Русенския окръг.

А и обстоятелството, че е син на легендарната баба Тонка, години наред му носи едно своеобразно „алиби“ пред задълбочените изследователи на Ботевата смърт.

Кому беше нужно?

Предателството като форма на индиректна омраза се мотивира от отрицателни чувства като завист, алчност и непоносимост. Обикновено предателят се ползва с безусловното доверие на предадения и в почти всички случаи предаденият е с по-висок авторитет от човека, който извършва предателството. Какво съвпадение само! Войводата Ботев се е ползвал с безусловното доверие на четниците, включително и на Обретенов. Единодушно избран за войводата на четата. Изобщо авторитетът му е бил ненадминат. Обретенов също не е бил случайна личност, не се вписва в определението на Захари Стоянов за четата: „събрана от кол и въже“. Син на най-голямата и храбра революционерка баба Тонка, брат на участник в четата на Хаджи Димитър, а самият той е един от членовете на Гюргевския революционен комитет и апостол на Софийски окръг.

Безспорно една болезнено амбициозна личност. Този му характер се проявява и след Освобождението.

Освен това и силно своенравна личност. Ето доказателствата:

По време на пътуването с Радецки Димитър Горов предлага на Ботев 400 наполеона, но войводата отказва категорично, като заявява, че на четата не са нужни. Обретенов от своя страна се представя за мним касиер на четата и ги прибира.

В село Борован няколко четника отиват при местният чорбаджия, като го намират скрит в един долап. В долапа имало една конска торба с пари. Ботев изрично забранява да се вземат парите, но Обретенов ги прибира, като в спомените си твърди, че е бил касиер без пари?!

Тези два примера красноречиво говорят за нарушена йерархия, което в една армия, чета или отряд е съкрушително.

Какво иде да каже това? Онази легендарната завист към гениалното и недостижимото ли? Предателството на Салиери е добра илюстрация за влиянието на този порок върху човешкия мироглед. Българската версия с Левски и поп Кръстьо е класически шекспировски сюжет на подлата измяна от дълг и идеали. Лъжовните обяснение на предателите стигат толкова върхова точка, че в един момент дори самите те започват да вярват на думите си. Инстинкт за самосъхранение, така да се каже. Обретенов го използва ударно след всяка нападка. Пише опровержения, публично напада личности, дръзнали дори леко да го обвинят.

На поведенческо ниво предателството се проявява в преднамерено вкарване в капан, поръчка за саморазправа, разпространяване на злостни слухове. Не беше ли онзи „щаб“, свикан в късните часове на 20 май (1 юни) 1876г. преднамерено вкарване в капан? Групата около Ботев не беше негова. Нито Апостолов, нито Обретенов.

Чутовно деяние е предателството! Салиери убива геният до себе си, защото не може да понася онази съвсем мъничка разлика с него. А разликата между Ботев и останалите хъшове е главоломна. Какво сравнение да се направи на онази безкористна личност, отдадена телом и духом на каузата с ентусиазираните хъшове, част от тях бъдещи крупни капиталисти след Освобождението. Разликата е драстична. Сигурно по тази причина Ботев е бил неудобен. Още в Румъния е бил мразен и следен. Няма как да е иначе. Творчеството му говори достатъчно ясно за целите, идеологията, разочарованията и надеждите на този титан на българщината.

А мисловната щампа: „Има ли Христос, около него има и Юда“ се полага с пълна сила и в случая с убийството на Ботев. Просто такава е съдбата отредена на малцина.

Възможните версии

След Освобождението някои автори утвърждават мнението, че по време на свикания щаб Ботев е станал жертва на заговор, последван от неговото физическо ликвидиране. В случая обаче по-скоро говорим не за неволев и афектиран акт, а за преднамерено и грижливо обмисляно деяние. Деяние, което недвусмислено крие своята предистория.

Разработването на методи и правила за събиране на информация за дадено престъпление и за неговото идентифициране, заема централно място в методологията на криминалистическата наука. Без нужната и възможно най-подробна информация разкриването на престъпление е фактически невъзможно.

При провеждане на действията по разследването се осъществява непосредствено и опосредствано познание на обстоятелствата, които подлежат на изясняване. Въз основа на тях се изграждат версии като предшественици на абсолютната и обективна истина. В случая запазените четнически спомени, както и писмени материали, подготвяни и анализирани в годините след Освобождението, се явяват своеобразни доказателствени средства, на база на които изграждаме своите версии за убийството на Ботев. Ето кратък преглед на техните интерпретации, изградени с анахронична далновидност от една страна, както и детерминирани от обективните условия, предшестващи осъществяването на престъпния акт, от друга.

1. Обичайният фактор – „парите“

„Когато нещо не ти е ясно, виж къде са парите“, гласи древна мъдрост. Още Исус Христос е предаден и разпнат за 30 сребърника. Следващите поколения не си взимат поука и създават войни, национални катастрофи, бедствия, всевъзможни и всестранни предателства, милиони съсипани човешки съдби и прочее. Изобщо вездесъщата сила на парите преобръща времето и историята. А ние просто се съобразяваме с обективната действителност.

Каква е ролята на парите в организацията и структурирането на Ботевата чета?

Ясно е, че средства са събирани от много източници. С тази задача се нагърбват основно Ботев и Обретенов. При вторият, бидейки член на Гюргевски революционен комитет, нещата не изглеждат изгладени. Всъщност такъв комитет реално не е съществувал! Формално е действало обикновено събрание на революционери, което по никакъв начин не наподобява блестящо организираните останали комитети. Въпреки това Гюргевските апостоли успяват да се облагодетелстват в значителен мащаб. Размерът на злоупотребените средства е надхвърлял многократно установените от историографията 18 хиляди франка. В книжнината за Ботевата чета се говори за присвоени близо 55 хиляди франка. По тази причина врачани не са имали достъп до оръжие, което обрича делото на неуспех. На Милин камък Ботев пламенно обвинява Заимов и съратниците му в измяна на Святото дело. Знаем какво е казал Левски за такива хора. Щеше ли Ботев да търси разплата ако беше останал жив? Историята забранява частицата „ако“, определя я за абстрактна и недостоверна. Ние обаче знаем отговора.

2. Конфликт

Из героичните въжделения и спартански сражения на Ботевата чета се откроява един възлов конфликт. При това не между обикновени четници, а между основните фигури, водачът и военният стратег на четата – Ботев и Войновски. Накъде да продължи четата след битката при Милин камък? Обезверен от меркантилността и робската психика на врачани, Ботев решава да поведе четата към Сърбия. Военният командир Войновски обаче е против. Той неистово и авантюристично вярва, че въстанието не е потушено и настоява да се предвиждат към Средногорието. Военният тактик и стратег неминуема приема разпрата с Ботев като лична обида, тъй като е школувал в елитното Николаевко военно училище, а и именно брилянтната му военна подготовка е първопричината за успешните сражения на 18 и 20 май.

3. Отчаяние

Дори и да звучи налудничаво и не в съзвучие с всичко, което знаем за Ботевата психика и светоглед, отчаянието се явява онази вечна версия за редица събития, случили се по време на война. Може да приемем, че Ботев дотолкова се е отчаял от липсата на помощ, че го обзема своеобразно безразличие и по тази причина решава да изтегли четата към Сърбия. Чувството на фрустрация от потушеното въстание притъпява революционната му енергия и го подтиква към временна абдикация. Останалите четници от щаба и от близкото му обкръжение продължават да вярват в успеха на априлци и настояват за моментално продължение на сраженията в отечеството си. При такива обстоятелства несъмнено е нужен нов водач, който да структурира, обедини и поведе четата към въстанието. Начинът е само един..

4. Завист

Малцина са личностите, ползвали се с безусловно доверие от обкръжението си. Бидейки безкористна в своето дело личност, Ботев е бил чужд на всякаква парвенющина и кариеризъм. Тъкмо тия му качества го правят обект на завист от прекомерно амбициозните, но не достатъчно способни апостоли. Историята говори красноречиво за личности, които не успяват да превъзмогнат чувството на подгласник. Все пак всеки Моцарт има своят Салиери. А дори един кратък поглед в следосвобожденската ни история показва, че немалка част от строителите на съвременна България не са имали нужда от идеологически подготвения и силно моралния Ботев. Той не би простил липсата на социална справедливост, чувството за поданик, а не гражданин на държавата, безкрайният кариеризъм и алчност на управниците. Случайно ли е, че тъкмо колосите на националната ни революция са били предадени?

5. Небрежност във водачеството

Трудните сражения и липсата на помощ от Враца обезверяват не само Ботев, но и останалите четници. Не е изключена версията, че в състояние на афект най-близките му съмишленици биха могли да обвинят тъкмо войводата на четата. Няколко са причините: 1) неправилен избор на маршрут – въстанието е избухнало в Средногорието, докато Ботев насочва четата си към Враца, където робството тече с пълна сила. 2) липса на „експертни“ лица – както с право отбелязва Захари Стоянов, Ботевата чета е била събрана „от кол и въже“. Ботев не е имал време да подбере членовете на четата, не е събрал лица с военна подготовка, досущ като въстаналите месец по-рано априлци. За нас това е оправдано, дава нова доза романтизъм в делото. Дали обаче по същия начин са мислили заобикалящите го четници?

И останалите четници стават жертва на предателство…

Предателят, по правило, е бивш приятел, сънародник или съмишленик в делото. Обикновено се ползва с доверието на предадения и почти винаги се явява негов подгласник, а именно онази фигура, неминуемо притежаваща хъшовска енергия, любов към род и родина, но не и гениалността на призваните в делото. Предателството е трудно доловима в детайлите аксиома, както и сложна психологическа същност – далеч по-трудно разбираема и осмислена от образа на безкористният възрожденец – оставил така ярък отпечатък във формирането на националната ни гордост и чест. Всеки революционен спад, всяка загуба и провал на делото е съпроводен с вълна от предателства и обратно, всеки подем, всяка стъпка към святото Освобождение носи пасивност, та дори и изкуствена радост у предателите. Доказателство, поддържащо това становище, е липсата на предателства в големите сражения на Освободителната война и многобройните вероломства по време на организирането на комитети и избухването на Априлското въстание. Разбираемо Османската империя дълбоко поощрява предателите. Мотивира ги, внедрява ги в ядрата на комитети, хайдушки отряди и чети. Нещо повече – дори законово легитимира акта на предателство, един вид създавайки своеобразна Държавна сигурност от комунистическо време.

Известният изследовател Николай Генчев пише в книгата си „Българско Възраждане“, че „Априлското въстание започва с предателство на селянин и завършва пак с предателство на селянин“. Пак там той добавя, че „най-големите лични предателства са извършени от затъпели от робските условия селяни и овчари“.

Изтощени и обезкуражени от гибелта на Ботев, четниците се разпръскват на по-големи и по-малки групи. Съдбата обаче казва тежката си дума и в следващите дни безкористно отдадените на делото четници се запознават „от първо лице“ с мрачната действителност на робската земя. Десетки селяни от близките села се впускат в горите да примамват гладните клетници като ги залъгват с храна или подслон. Естествено щедро поощрявани от турската власт, разбрала бързо за смъртта на войводата и за неорганизираността на останалите четници.

Ядрото на четата, предвождано от Перо Херцеговинеца се изтегля на югоизток от Вола, където не е имало опасност и след десетина часа настига групата на Войновски. По пътя те срещат трима селяни, облечени като въстаници, които ги отвеждат в село Челопек. Когато четниците заспиват, те ги напускат и предават на черкезите. Така четниците се събуждат обградени и обречени на сигурна гибел.Четирима души от тази група се връщат в Челопек, но биват повторно предадени и избити от намиращите се там черкези.

Обретенов, Сава Пенев, Димитър Тодоров-Димитрото и Стоян Господинов- Ловчалийчето продължават да скитосват врачанските пущинаци и достигат селата Шипково и Бели Осъм. Тук са предадени от братята Пенчо и Петър Багоша, примами ли ги в един изоставен хан. Заставени пред заплахата от сигурна смърт, четниците решават да се предадат, като единствено Ловчалийчето запазва честта си и се самоубива.

Друга малка група от 30 четника била първоначално приютена в Еленишкия манастир, ала след това безжалостно предадена от игумена и изклана в манастирския двор.

Отряд на Димитър Икономов пътем среща овчарче, което им обещава да ги преведе по тайни пътеки срещу заплащане. По пътя овчарчето неистово се пазари с обезверените четници, а накрая същите се оказват предадени и обградени в една воденица.

Други четници, предвождани от четирима селяни, се отправят към сръбската граница, какъвто е бил и замисляният маршрут на четата. Стигнали в един пущинак и поседнали в непосредствена близост до една яма. В същият момент четиримата селяни нападнали четниците и ги изхвърлили в ямата, изпълнявайки добросъвестно дълга си към поробителите им.

В спомените си Обретенов допълва тъжната картина на родното предателство с откровението: „Освен предателството, ако някои измежду тях се намереше по-добър той питаше най-напред колко пари ще му заплатим за труда..“.

По един или по друг начин и останалите скитащи се четници станали жертва на предателство. Залъгват ги с надеждата за спасение, подслон и храна, а в един момент храбрите бойци за освобождението на България се оказват заточени в мрачните азиатски затвори. Такава е родната картина, или поне една част от нея.

По време на съдебния процес нещата не придобиват друга форма, а тъкмо напротив: турските власти са били силно подстрекавани към възможно най-строг процес, със задължителна смъртна присъда. Ни повече, ни по-малко! В Русе на съдебния процес срещу 17 Ботеви четници българите еветчии настояват за бесилка, въпреки желанието на част от турските съдии да заменят смъртната присъда със заточение. Очевидно „30-те сребърника“, в случая под формата на пост в администрацията или лична сигурност, са се оказали по-важни от живота на борците за свобода.

Стефан Станев e на 22 години, живее в Бургас и следва право в Бургаския свободен университет. Интересува се от международни отношения, геополитика, история и литература. Има публикувани статии в редица електронни и печатни медии. Статиите му са свързани с актуални политически и международни проблеми, както и спорни моменти от българската история.

- 27-05-2015|тончо костов

За пръв път тезата, че Ботев е убит от свои е пропагандирана през шейсетте години, по единственият възможен тогава начин-чрез слухове, разпространени от турското разузнаване, че уж открили останките му и по раната „разбрали“ това, възползвайки се от фактът, че БЪЛГАРИНЪТ вече нямал вече доверие на собствената си държава! Сега ще приложа един цитат от статия на сайта“Българи“, относно хипотезата за смъртта на Ботев:

„На първата хипотеза няма да се спираме, а само я отбелязваме като съществуваща, защото не разполагаме с никакви доказателства за нея — писмени или гласни. Комисията може и сигурно е събрала такива, но ние не можахме да се доберем до тях. Затова тази хипотеза я изоставяме или отхвърляме.“

А Ботев е убит от черкез(най-вероятно, забравих името), който получава за награда 26 хиляди гроша.Разпознал го е по войводската си униформа! Явно вие, либералите, се отвращавате от Ботев-амеракнският президент и масон Роналд Рейгън го нарече „първият терорист“, заклеймиха го и като антисемит, един студент от НБУ направи филм, озаглавен „Ботев е идиот“, Юлияна Методиева от БХК попита защо не критикуваме стихотворението му „Майце си“, а сега и това! Колкото до Стоян Заимов-той е евреин, така че нищо чудно защо ВЛИЯНИЕТО МУ В БРЦК Е САМО НЕГАТИВНО! Всъщност кой е пуснал споменатите от автора слухове? Няма да се учудя, ако пак са представители на „богоизбрания“етнос-в Стара Загора те са укривали турските главорези, а когато турците се връщат – им предават българите!

- 27-05-2015|Стефан Станев

Точно Костов,

моите уважения към Вас, но много моля, запазете си конспиративните теории за световни заговори и прочее.

Никъде в статията, а и където и да е другаде, не съм казвал лоша дума за личността и делото на Ботев. Няма и да го направя!

Статията представлява по същество ИНТЕРПРЕТАЦИЯ на случилото се, а не директно обвинение или антибългаризъм!

Нещо повече. Много преди 60-те години е имало предположения, че Ботев е убит от българи. Четете! Полезно е.

- 27-05-2015|Златко

От време на време, но с неизменна регулярност, тук на сайта се появява поне по един мърморко от рода на господин Костов, който малко по малко започва да се утвърждава като пореден кандидат за изхвърляне от форума, поради неспособността си да говори нищо друго освен дразнещи, банални, напоени в оцет празномислия. Ще изчакам още малко. Не особено дълго, във всеки случай…

- 27-05-2015|Иван Д. Стоянов

Въпросът за смъртта на Ботев се дискутира откакто се помня. И се е дискутирал много преди това. Основната причина за тази безкрайна дискусия е проста – няма и не е възможно да има безупречно доказан отговор.

Историята почти винаги е логична, но логиките могат да са много. И тук има множество версии, всяка от които е много основателна, но се изключва от други, не по-малко аргументирани и възможни. Затова всеки опитващ се да бъде обективен човек може само да се поведе по една от двете възможности – или да повярва на авторитетния в очите му специалист или просто да приеме това, което пасва на вътрешната му нагласа.

За мен първата възможност е един стар приятел, професор в историческия факултет на СУ. Според него Ботев е застрелян от неговите четници защото не е искал да поведе четата към Сърбия. След като се видя че нещата отиват на зле, те са решили да се спасяват, но Ботев не е искал да бяга и се е наложило да го премахнат.

Друг, не толкова титулован познайник пък вярва, че причината е наистина в парите. Само че парите на четата ги е откраднал самият войвода, дал ги е на брат си и му казал да бяга. Като научили за това, ядосаните честници са му теглили куршума.

Могат да се посочат и още, и още версии. Но нито една от тях няма да ни доведе до някакво общоприето, единствено правилно мнение. Затова за подобни обсъждания важи стария спортен принцип – участието е по-важно от резултата.

Усилието на автора заслужава уважение, но трябва да кажа, че доста бързо загубих интерес към този конкретно текст. Причините са две. Първо, от самото начало авторът ясно определя позиццията си спрямо главния герой. Той априорно е светлата личност, а това автоматично изключва обективността. Второ, авторът още в началото използва аргументи, които са доказано неистински и това поставя под съмнения всичките му по-нататъшни построения.

Ето един пасаж: „Загина ли Ботев от турски куршум, така както загинаха хилядите априлски съзаклятници месец по-рано или беше предаден и убит, досущ като неговият приятел и върхов стожер на българщината – Дякон Левски?“

Левски и Ботев не само че не са били приятели, но не са се и познавали. Никога не са се срещали един с друг, а въпросното писмо на Ботев за съвместния им живот в румънската воденица е една от многото лъжи, измайсторени от Захари Стоянов. И второ – Левски не е бил от никого предаден. Предателството винаги е най-лесното обяснение на всеки неуспех. Но Левски е заловен в резултат на общодържавно издирване с разпратена навсякъде негова снимка и описание. В хода на това търсене са били задържани много хора, които са приличали на него, включително и един негов братовчед, който е имал значителна роднинска прилика с него.

Успех на автора в по-нататъшните му начинания!

- 27-05-2015|Златко

Предполагам, че за всички хора, които се интересуват от тази тема, ще бъде интересно да проследят и информациите, предложени в предаването на Румен Леонидов по радио „Христо Ботев“, посветено на същите въпроси…

Премълчаните истини за Ботевата чета

- 28-05-2015|Black Wolf

Фантазиите на исторически теми са твърде занимателно (за някои хора) четиво, но историята е наука, която борави с факти и доказателства.

Психоаналитичните напъни по никакъв начин не доказван как именно е умрял Ботев.

Между другото, авторът с много лека ръка отхвърля версията за „черкезина“, който убива войводата. Аз лично доста съм търсил и чел неща за военното дело и воинските традиции на кавказките народи и смятам, че това е твърде възможен вариант. Поставям „черкези“ в кавички, защото заселилите се в България всъщност са най-вече шапсуги и убихи, което е нещо малко по-различно.;-)

Така или иначе кавказките планинци са били майстори именно на партизанската война и именно в планински условия, мнозина от тях са били отлични стрелци, така че да се промъкне на удобна дистанция и да застреля Ботев е било напълно възможно именно за някой „черкезин“.

- 30-05-2015|Димитър

„На Милин камък Ботев пламенно обвинява Заимов и съратниците му в измяна на Святото дело. Знаем какво е казал Левски за такива хора.“ – Надявам се тук авторът няма предвид така нареченото „Предсмъртно писмо на Левски“, което е съвсем скорошен фалшификат.

- 30-05-2015|Броди

БРОДИ

В математиката се срещат задачи, чийто отговор е, че нямат решение. Реципрочно на тези прояви са случаи от историята с оперетни перипетии без узнавания и развръзки, за които всякакви–възможни и невъзможни, най-паче–вероятни предположения може да им се прилепи. Добросъвестни професионални военни с иронична насмешка избягват да коментират такива събития. Ето още една: как не са се ипотрепали помежду си четниците?(При шумкарите по-късно бъка от саморазправи и чудовищни предателства, които учтиво се премълчават) Ситуацията е била до краен предел изнервена. Редно беше авторът да посочи извадки от дневника на капитана на кораба „Радецки“. Ако във Видин ги е издал, ден, два, три са предостатъчни и всичко е щяло да се потули след погрома от турската армия и полиция. Необяснимо ми е, а и не съм чел смислени коментари как при такова струпване на обстоятелствата са се юрнали главешката на явна гибел. Е, след след сблъсъка с непознатата реалност несполуките заваляват като градушка и по-нататък е чак обидно и садистично да се четат подробностите на провала. При нулев резултат коментарите са излишни.

П.П. Девет месеца са необходими новобранките да се обучат за достойни бойци и пак не са изключени непредвидени обстоятелства. Ще замълча, щото дяволът ми дърпа езика да назова и очебиещите действителни събития в Панагюрското …, не знам каква дума да поставя…

- 31-05-2015|Хр.Димитров, PhD

За разлика от критикарите, бих искал да отбележа, че авторът се е опитал да обобщи възможните хипотези по тази историческа загадка, макар че понякога не подхожда обективно (е, все пак може да му се прости, тъй като още не е професионалист)… Лично аз като историк мога само да добавя, че възможно (но също несигурно) решение може да бъде намерено само ако се разровят от специалисти османо-турските архиви във фонда на Народната билиотека или в Турция… Иначе, ще продължаваме да дъвчем едни и същи теории още от Освобождението…

- 01-06-2015|Black Wolf

Колега Димитров, смятам, че горния текст е на ръба на фолк хистъри-то, а това забавление както знаете се ползва с голяма популярност между медици, юристи, инженери и пр. търсачи на „скритата историческа истина“.;-))))

- 01-06-2015|Д-р Георги Карев, д.м.н.

Съзнавайки риска да бъда причислен към споменатите „медици, юристи, инженери и пр. търсачи на скритата историческа истина“, не мога и не искам да скрия дълбокото си неудовлетворение от статията на г-н Стефан Станев. Направен е един много повърхностен преглед на отдавна известните хипотези относно кончината на великия Ботев, но нито някакви нови факти се привеждат, нито пък има нещо ново и оригинално като техен анализ, съпоставка и трактовка. Вероятно цялата истина никога няма да научим и всекиму ще се запази възможността да предпочете една от съществуващите тези, според личните си убеждения и степента на доверието си към различните противоречащи си източници.

Ако неуспехът на автора да допринесе за изясняването на този толкова противоречив казус (и поради противоречията в свидетелските „показания“, и поради отдалечеността във времето) може да бъде оправдан с неговата младост и неопитност, не може да бъде оправдано негово тотално непознаване на елементарни езикови и граматически норми. На първо място, употребата „ни в клин, ни в ръкав“ на пълния член: „досущ като неговиЯТ приятел“, „първата комисия,… водена от литературоведЪТ Леонид Спасов“, „благодарение на нейниЯТ първоизточник – летописецЪТ Захари Стоянов“, „гордостта на турчинЪТ Мустафето“, „дори са обитавали домЪТ на Обретенов в Русе“, „абсолютната и неоспорима истина за летописецЪТ на Априлското въстание“, „за патриотичниЯТ читател тази сценка звучи театрално“, „отдал безпримерниЯТ творчески гений“, „толкова за съкрушителниЯТ изстрел“, „предостатъчно време да погребат загиналиЯТ войвода“, „смайващата точност на иначе възрастниЯТ Обретенов“, „отиват при местниЯТ чорбаджия“, „Салиери убива гениЯТ до себе си“, „всеки Моцарт има своЯТ Салиери“, и т.н., и т.н. Питам се каква оценка би получил авторът, ако се явеше на писмен зрелостен изпит по БЕЛ, не само тази година, но и която и да е друга.

Местните аги давали „щедри бакшиши за военните трофей“. Странно е колко хора не знаят дали да завършат такава дума с „и“ или с „й“. Естествено, че тук е „трофеи“. Много думи са използвани неточно и неудачно: „пък какво остава за малодушното и ПРЕТРЪПНАЛО от страх селско население“. Думата би била на мястото си, ако това население дълго е тръпнало от страх, но вече е претръпнало, т.е., криво-ляво е надмогнало страха си. Тук очевидно не е така, населението е ИЗТРЪПНАЛО от страх. „Предателството е трудно доловима в детайлите АКСИОМА (?!), както и сложна ПСИХОЛОГИЧЕСКА СЪЩНОСТ“. „Интерпретации, изградени с АНАХРОНИЧНА (?!) далновидност“. „ДВАТА (вм. двамата) видни дейци на националната ни революция“. Ако бяха предмети, щяха да бъдат „двата“, но щом са дейци, трябва да бъдат „двамата“. Аналогично на това, множественото число, когато се отнася до лица, не може да завършва на „а“. Правилно е да се каже „десет стола“ или „два стадиона“, но е груба грешка да се пише „няколко ЧЕТНИКА (вм. четници“), „останалите живи 150 четника“ и т.н.

Въпреки възникналите в четата, вкл. и в щаба ѝ, противоречия и конфликти, нелепо е да се противопоставя Ботев на „ентусиазираните хъшове, част от тях бъдещи крупни капиталисти след Освобождението“. Щом тези хора са тръгнали да мрат за България, не могат да им се отправят упреци от този род. Сложен е комунистическият подход към заслугите на поборниците – ту разобличаваме след-освобожденските депутати, че отпуснали на еди-кого си прекалено малка пенсия, ту пък иронизираме „ентусиазираните хъшове“, че част от тях станали „крупни капиталисти“. Моралните присъди очевидно не са силната страна на автора. Обретенов бил син на баба Тонка, брат му бил четник от четата на Хаджи Димитър, а самият той – член на Гюргевския комитет и апостол на Софийски окръг. Оттук и изводът: „Безспорно една болезнено-амбициозна личност“. Чудом се чудя, ако това е така за Обретенов, какво ли би казал авторът за Бенковски или за Стамболов? Двама от близките съратници на Ботев са обвинени почти в мародерство. Обретенов и Апостолов взели портмонето, часовника, бинокъла, компаса, картата и …5 наполеона! Ако някои от тези неща са искали да запазят като спомен, или пък да попречат на разпознаването на трупа от турците, то други, като часовника, бинокъла, компаса и картата може би са били единствените в четата и със сигурност са щели да ѝ потрябват. Ама къде ти? „Цинично излиза, че четниците са ОГРАБИЛИ (к.м.-Г.К.) и зарязали трупа на своя водач“.

Като бъдещ юрист, авторът би трябвало вече да познава презумпцията за невиновност. Въпреки това той, ничтоже не сумняшеся, двукратно припомня с нищо недоказаната легенда за Салиери като убиец на Моцарт. Единственият „довод“ за тази легенда е трагедията на Пушкин „Моцарт и Салиери“, последвана от десетки художествени произведения на същата тема, както и публицистични материали като тези на съветския автор Игор Белза. Но сега се знае, че темата за завистта, която убива, е привличала неудържимо и писатели, и публицисти, а те са намерили съблазнителен пример в мита за Моцарт и Салиери. Почти до поредната Моцартова конференция в Залцбург през 1964 г., която, въз основа на проучванията на западногерманските учени-медици Дитер Кьорнер и Гюнтер Дуда включи в резолюцията си, че „…медицинските теории на най-новите привърженици на легендата за отравянето не струват повече от техните дилетантски исторически упражнения“.

Днес е 1 юни. Като си припомням високопарните патриотарски речи, произнесени на площада във Враца на тази дата от миналите години, и с пълното съзнание за това каква ярост ще предизвикам у цялото патриотарско войнство, няма да се въздържа да не припомня едно покъртващо, невероятно по своята сила, есе на Пламен Антов („Между Околчица и Враца или отмъщението на възхитено седящите“, в. „Век 21“, бр.19 (300), 22-28 май 1996). Горещо апелирам към Златко да помести това есе в „Преглед“-а, макар и след сюблимната дата. Ако има трудности с текста, мога да го изпратя. Ето няколко абзаца от него: „На българския народопсихо-логически и митологичен дискурс му е трудно да мисли за Ботев извън задължителния историко-революционен контекст…Дълбоко в себе си Ботев, за разлика от Левски, презира отълпената фикция, наречена народ. Ботев, за разлика от Левски, е поет…Всъщност именно митът е оправданието за всички последващи насилия. Митът е гъбата върху стъблото на факта, която хищно расте, изсмуквайки неговите телесни сокове… Митът „Ботев“ е лишеят, обраснал върху трупа на самия Ботев, разкрасената посмъртна маска върху неговото лице. Издигането на първия паметник на Ботев не другаде, не на сюблимната Околчица, а именно в робски смълчаната Враца, е един категоричен опит за идентификация между нейната робска снишеност и сюблимната възвисеност на Околчица. Паметникът на градския площад във Враца – това е начинът, по който масата в отчаяния си стремеж към позитивна идентификация принизява презиращия Аз на поета до собственото си духовно равнище, поглъща го, сдъвква го, смила го…Когато Враца издига паметник на Ботев, тя убива Ботев. Нещо повече – тя унижава Ботев, отмъщавайки си за неговата Околчица…Неизбежното превръщане на Ботев в репрезентативна фигура от националния пантеон е нещо повече от поредната идеологическа манипулация: то е свличането на Околчица до надморското равнище на Враца“.

Има хора от споменатия от Антов национален пантеон, с които можем да се гордеем, но не с патоса на надутите патриотарски фрази, които с пълна сигурност ще прозвучат и тази вечер, а тихо и смирено. А има и хора, и те са хиляди пъти повече, заради които трябва да се срамуваме. Но, тъй като не сме отговорни за техните дела, те трябва да ни бъдат повод за равносметка, катарзис и покаяние. И за отговорност към тези, които идват след нас.

Юни 2015

Необяснимото престъпление на Андерс Брейвик

Автор(и): Карл Уве Кнаусгор

Опит за проникване в ума на един масов убиец

Норвегия е малка страна. Освен това тя е сравнително хомогенна и егалитарна. Това означава, че разстоянието от върха до дъното е кратко и че големите нещастия засягат цялото население. Например, всеки норвежец познава някого, който познава някого, който е умрял когато петролната платформа Александър Киланд потъна през 1980. Спомням си, че брат ми имаше съученик, чийто баща беше умрял при тази катастрофа. Или пък, когато десет години по-късно се запали един ферибот на име Скандинавска звезда и умряха сто петдесет и осем пасажери. Има и нещо дълбоко искрено, почти невинно, в норвежката култура. Практически всеки път, когато в чуждестранната преса се появи нещо за Норвегия или нейния народ, норвежките медии отбелязват това с гордост. А на всеки 17 май – Националния ден на конституцията – хората обличат най-хубавите си дрехи и излизат по улиците, за да гледат как деца пеят песни за Норвегия, докато всички викат ура и развяват знамена в демонстрация на патриотизъм, който обхваща всички слоеве от обществото и се разиграва във всяка част от страната. Празненството се провежда без ирония и е по същество неполитическо – левицата и десницата се обединяват в това море от знамена и деца. Това казва нещо за егоизма на страната, но също и за нейната безобидност.

Именно от този свят се появи тридесет и две годишният Андерс Беринг Брейвик, който в следобеда на 22 юли 2011 се отправя от апартамента на майка си в западната част на Осло, преоблича се в полицейска униформа, паркира пред Правителствения комплекс кола-бомба, която е майсторил през цялата пролет и лято, пали фитила и напуска мястото. Докато по целия свят се показваха картини от катастрофата, която беше убила осем души, Брейвик се отправя към остров Утьоя. По това време Норвежката работническа лига провежда там летния лагер на своята младежка организация. Там Брейвик застрелва шестдесет и девет души в клане, което продължава повече от час, чак докато пристига полицията, след което той незабавно се предава.

Искал бил да спаси Норвегия. Само няколко часа преди да взриви бомбата, Брейвик изпраща до хиляда получатели по електронната поща своя манифест от хиляда и петстотин страници, в който казва, че се намираме в състояние на война с мюсюлманите и мултикултурализма, и че клането на лагерниците е просто зов за пробуждане. Освен това той качва в Ютюб дванадесет минутен видеоклип, който представя, с пропагандна простота, какво ще се случи с Европа: мюсюлманско нашествие.

Шокът в Норвегия беше тотален. Най-сериозното политическо нападение след Втората световна война тук бяха така наречените убийства от Хаделанд, от 1981. Тогава бяха убити двама млади мъже, членове на малка неонацистка нелегална група, Norges Germanske Armé. Престъплението на Брейвик беше радикално по-различно. Телевизионните предавания от сцената бяха хаотични; журналистите и говорителите бяха също толкова поразени от събитията колкото и хората, които те интервюираха; в очите и телесния им език се четеше неверие, шок, объркване. Обичайната дистанцираност, с която се представят новините, се беше срутила. Действително, в онзи момент изглеждаше така, сякаш целият свят е зейнал отворен.

Също като много други норвежци аз плаках когато научих какво се е случило, а също и през следващите дни. Нападението беше разрушило всички защити, защото убийствата, които дотогава бяхме виждали по телевизията, винаги се случваха по други места, в чужди градове и страни, но всичко това се беше случило в нашия собствен свят, посред неща, които познавахме толкова добре, че изобщо не го очаквахме. То беше се случило вкъщи.

Сега това почти не може да се повярва. След шока от първите няколко дни и мъката от следващите седмици, събитията от 22 юли се самозатвориха. Най-поразителната черта на десетседмичния съдебен процес – който беше проведен една година по-късно и по време на който за пръв път можехме да хвърлим поглед към Брейвик, а целия му живот и обкръжение бяха подробно документирани и анализирани – беше колко нормални са станали както извършителят, така и неговото престъпление. Сякаш фактът, че той беше човешко същество като нас, което защищава своите възгледи, някак подреждаше неразбираемото: най-внезапно Брейвик, а не престъплението му, беше станал мярката. Една от жертвите му го нарече „боклук“ във вестника; многобройни коментатори го описваха като дребен, незначителен, лигав. Някои се заеха да търсят дупки в аргументацията му; други описваха грешките и фалшивите му разбирания. Това омаловажаване на престъпника, акта на представянето му като по-малко опасен, е разбираемо, защото личността сама по себе си е малка, но това не означава, че ние разбираме по-добре как е станал възможен този акт на терор. Напротив, след процеса изглежда така, сякаш тези две единици, невъобразимото престъпление и човека, който го извърши, са несъвместими.

Едно първоначално психиатрично изследване, разпоредено от съда, стигна до заключението, че Брейвик страда от параноична шизофрения, но следващото го диагностицира само като страдащ от „антисоциална психопатия“ и „нарцистични черти“. Съдът отреди, че той не е психически болен.

Но какво може да накара един сравнително добре функциониращ човек да извърши нещо толкова ужасяващо? И то насред стабилна, благоденстваща, уредена страна? Възможно ли е някога да го разберем?

Изхождайки от политическата реторика и себевъзприятие на Брейвик, а също и от мишените, които той си е избрал – Правителствения комплекс и младежката организация на управляващата партия – е някак естествено да се прокара сравнение между неговите действия и терористичния акт от Оклахома сити, 1995, където Тимъти Маквей, в акт на протест срещу правителството, паркира камион-бомба пред правителствена сграда и уби сто шестдесет и осем души. Действително, Брейвик е взел атентата от Оклахома като образец за първата част от собственото си нападение. Оттук нататък обаче почти всичко, касаещо Брейвик и неговото престъпление, сочи встрани от политическото и идеологическото, и то точно към личността му.Той си е ушил един вид военна униформа, в която се е фотографирал преди престъплението; непрекъснато говори за някаква голяма организация, на която уж бил водещ член, която обаче не съществува; в манифеста си той интервюира самия себе си, сякаш е герой. Впечатлението, което се получава е, че това е човек, който си е изградил собствена фантастична реалност, в която важността му е неоспорима. Начинът, по който е извършил престъплението си, както и онзи, по който мислите му го очертават, наподобява по-скоро играене на роля, отколкото политически тероризъм. Самотата, която всичко това предполага, е огромна, да не говорим за нуждата от себеутвърждаване. Най-логичният подход е да се разглеждат действията му като вариант на различните кланета в училища, които се случиха през последните десетилетия в САЩ, Финландия и Германия: един млад човек, неудачник и саможивец, който е отчасти или изцяло изключен от групата, взема със себе си в смъртта колкото се може повече хора, за да ни „покаже“.

Няколко месеца преди Брейвик да проведе нападението, той посещава бившата си мащеха и ѝ казва, че скоро ще извърши нещо, което ще накара баща му да се гордее с него. Майка му е напуснала баща му когато той е бил на една година и са изминали години преди Брейвик да говори с него.

Той е искал да бъде забелязан; това е, което го е мотивирало, нищо друго.

Вижте ме. Вижте ме. Вижте ме.

Днес Брейвик лежи в затвор близо до Осло. Получи присъда от двадесет и една години, която може да бъде продължавана без ограничения – максималната присъда в Норвегия. След интензивното медийно разглеждане малко след нападението и по време на процеса, около него днес цари пълна тишина. Последната новина, касаеща Брейвик, се появи в началото на тази година, когато той изрази намерението си да съди правителството заради условията в затвора. Това беше последвано от дълга поредица обвинения във всичко – започвайки с факта, че игралната му приставка не била обновена от PlayStation 2 към PlayStation 3, та чак до това, че му били дали ергономично некоректна гумена писалка, която му причинявала болки в ръцете. „Ако е теоретично възможно да се прихване ревматизъм, то аз съм убеден, че тази гумена писалка е в състояние да го причини“, писа той. „Това е кошмарен инструмент и аз съм измъчван от използването му.“ Понеже Брейвик гледа на себе си като на автор и желае да се посвети на работата си през следващите десетилетия, инструментът за писане е от решаващо значение. „Фактът, че съм принуден да се изправя пред бъдеще, което не съдържа нищо повече от една зле функционираща гумена писалка, следователно ми изглежда като почти неописуем акт на садизъм.“

Знаейки какво е извършил той в онзи летен ден преди четири години, когато се е разхождал из острова, пълен с младежи и е разстрелвал всеки срещнат човек, мнозина от тях лице в лице (когато съдът разглеждаше резултатите от аутопсиите, ние узнахме за едно момиче, чиито устни бяха останали непокътнати, въпреки че е била застреляна в устата, понеже Брейвик беше я застрелял от упор, вероятно докато тя е крещяла за помощ или милост) – и знаейки за последствията, които действията му са имали за засегнатите семейства, за нас списъкът от неговите оплаквания е, в своята тривиалност, почти непоносим за четене. Сякаш идеята на Хана Аренд за баналността на злото е получила, в случая с Брейвик, едно допълнително развитие. Адолф Айхман, човекът, за когото беше писала Аренд, е бил част от организация и бюрократична структура, която го е дистанцирала от окончателното прозрение за последствията от действията му. Тук, напротив, Брейвик е бил напълно сам още от първия момент, а дребнавостта и злобата, които по някакъв начин стават гротескно раздути от действията му, правят още по-трудно да се помири човек с престъплението (което медиите нарекоха „най-тежкото нападение на норвежка земя от времето на Втората световна война насам“).

И не – не изолацията в затвора, както може човек да си помисли, е онази, която е пробудила тази негова страна. В най-добрата и най-изчерпателна засега книга върху клането от Утьоя, „Един от нас“ на Йосне Сейерстод, авторът описва какво се е случило в часовете след ареста на Брейвик. Докато труповете още лежат по целия остров сред локви от кръв, а много от ранените трябва да бъдат транспортирани до брега, Брейвик е подложен на разпит в дървената сграда на острова. За полицията ситуацията е неясна и най-важното е да се установи дали той е действал сам или има още терористи. От своя страна Брейвик пък е загрижен, че може да умре от обезводняване, тъй като по-рано същия ден е погълнал комбинация от ефедрин, кафе и аспирин. Преди да започне разпита му дават бутилка газирана вода. Само мигове след това вниманието му се измества към малка раничка на пръста му. Сейерстод пише:

„Вижте, ранен съм“, казва той. „Това тук ще трябва да се превърже. Изгубих много кръв.“

„От мен няма да получиш никакъв шибан лейкопласт“, промърморва полицаят, който служи като връзка между стаята за разпити и съседното помещение, в което се поддържа комуникацията с Осло.

„Не мога да си позволя да изгубя много кръв“, казва Брейвик. „А вече изгубих към половин литър.“ Той твърди, че може да изгуби съзнание поради загуба на кръв.

Донасят му лейкопласт.

Докато му слагат лейкопласта, Брейвик се пита защо кърви. Припомня си, че е ранил пръста си докато е разстрелвал една от жертвите от упор. Нещо е пронизало пръста му. Сигурно е било парченце от черепа, казва той на полицаите в стаята.

Раничката е документирана с дължина от пет милиметра. Разпитът може да продължи.

Загрижеността на Брейвик за порязването на пръста му, демонстрирана само минути след като е отнел седемдесет и седем живота, както и удивителната безчувственост, която всичко това показва, може и да бъде приписана на факта, че е бил опиянен от стимулиращи вещества, както и от самите убийства, тоест се е намирал в някакво нереално състояние. Да, но ако само не би бил факта, че години по-късно няма и следа от промяна.

Той е човек, препълнен до козирката от самия себе си. И това може би е най-болезненото сред всички тия неща – разбирането, че цялото това страховито клане, всички онези изличени животи, е било резултат от потребността за себеизтъкване на един фрустриран млад човек.

Докато онзи първоначален разпит наближава края си, на Брейвик е наредено да се разсъблече. Сейерстод описва сцената по следния начин:

Накрая той стои там, насред стаята, пълна с мъже в униформи, само в долното си бельо. Започва да позира, опитвайки се да изглежда мачо. Единственото, което го интересува, е да изглежда добре на снимките. Вглежда се в камерата и и изпъчва гърди. Слага двете си ръце на хълбока, заставайки в класическа поза от боди-билдинг, за да изглежда колкото се може по-мускулест.

За момент полицаите са поразени. При други обстоятелства, друго престъпление, всичко това би могло да изглежда смехотворно, но тук… всичко това е гротескно, то е просто неразбираемо.

С какво чудо(вище) си имат тук работа?

В много отношения за мен е отвратително да пиша за Андерс Беринг Брейвик. Всеки път когато името му се появи публично, той получава каквото си поиска и става когото си поиска, докато онези, които е убил, за чиято сметка е „утвърдил“ себе си, изгубиха не само животите, но и имената си. Ние си спомняме неговото име, докато техните са се превърнали в цифри. И все пак трябва да пишем за него, трябва да мислим за кризата, която действията на Брейвик отразяват. Бях във връзка с Осне Сейерстод когато той започна работата над книгата си, прочетох ранна версия на началните глави, после ги дискутирахме. Норвегия, както казах, е малка страна, и двамата ние сме писатели от едно и също поколение, а по онова време аз вече бях написал две есета за Брейвик и клането в Утьоя. Онова, което Сейерстод подчертава в заглавието си, „Един от нас“, е че жертвите, извършителят и авторът – всички те принадлежат към една и съща култура. И това може би е най-важното послание на книгата: на жертвите и престъпника се гарантира едно и също представяне, така че книгата се превръща в история на страната, в която и те, и ние, сме израснали.

Според мен тази перспектива е от решаващо значение. Самият аз не вярвам, че Брейвик има нещо, на което може да ни научи. Според мен животът му е случайна поредица от нещастни обстоятелства, а онова, което е извършил, представлява такава аномалия, че няма смисъл да се предпазваме от евентуално повторение. Знаем, че е израснал с баща, който не е бил при него, както и с майка, която, без до го осъзнава, го е пренебрегвала по начини, които са го разрушили толкова пълно, че, действително, той просто не е имал никакъв шанс. Част от характера на майка му е неспособността ѝ да възприеме себе си във връзка с околните, нито дори със собствените си деца. Като дете тя е била малтретирана, а нарцистичните ѝ черти са намерили продължение у сина ѝ. Но пък светът е пълен с трудни детства – някои хора се предават, докато други преодоляват всичко, но никой не убива шестдесет и девет души, един след друг, собственоръчно. Светът е пълен и с хора с нарцистични склонности – аз съм един от тях – а също и с хора, които не могат да изпитват емпатия към другите. Накрая, светът е пълен с хора, които споделят крайните политически идеи на Брейвик, но не считат това за основание да убиват деца и млади хора. Детството на Брейвик не обяснява нищо, характерът му не обяснява нищо, политическите му идеи не обясняват нищо.

До момента, в който взема решението, Брейвик изглежда е бил обикновен човек от вида, който можете да срещнете навсякъде. Имал е трудно детство, да, но това е нещо по-обичайно, отколкото човек може да си помисли. Тепърва му е предстояло да намери мястото си в живота, не е бил онзи, когото му се е искало да бъде, но това също е сравнително обичаен човешки опит. Големите му вътрешни конфликти са били нещо, което той е пазел в тайна, дори и от самия себе си. Едва когато е извършил терористичното си нападение, той е успял да блесне. Когато чета за него, аз мога да го следвам до тази точка, емпатията ми се простира дотук, но не и по-нататък.

Какво е необходимо, за да се убие човек? Или, казано другояче, кое е нещото, което не ни позволява да убиваме?

В книгата „Багдадско индиго“, разказваща за американската инвазия от 2003 в Ирак, моят приятел Геир Ангел Ойгарден задава въпроса какво може да подтикне човек да убие някой друг. Това е едно от най-трудните неща, на които можете да накарате някого. Дори и след като хората са получили униформи, оръжия и разрешение да отнемат живота на врага, те се съпротивяват. Хвърлянето на бомби над населено място е едно, но убиването на същите тия хора от близко разстояние, лице в лице, е нещо друго. В какво се състои разликата? Тя е в лицето, в очите, в тяхната светлина.

След Втората световна война американското военно командване е загрижено от факта, че много от войниците нарочно не стрелят „на месо“ и възприема нови методи на обучение. Ако войниците тренират просто с мишени, състоящи се от концентрични кръгове, срещата с реални неприятели на бойното поле може да се окаже прекалено мъчителна. Вместо това те започват да се упражняват с маскирани мишени, които изглеждат като хора, но не са. Войниците виждат маски, образи, а не хора. Един от американските войници, които Ойгарден е интервюирал в Ирак, изразява това по следния начин: „Моят враг няма лице. Той няма лице. Той има, да го кажа така, изписана върху себе си мишена. Ето това е, което аз преследвам. Не виждам човешко същество. Не мога да видя човешко същество.“

С други думи, обществото притежава защитни системи, които се опитват да направят невъзможни действия като онези на Брейвик или на хората, които разстрелват съучениците си. Нямам пред вид службите за защита на децата, училищата или каквито и да било социални служби, дори не и полицията. Онова, което имам пред вид, са по-скоро връзките между хората, присъствието на другия в самите нас и човешката отзивчивост, около която се изгражда всяка общност и култура, и която се разкрива в заповедта, която виждаме в лицата на другите: не убивай.

Дори и в армията, където убиването е не само социално приемливо, но и нещо, което войниците се насърчават да извършват, вътрешната съпротива срещу убийството на други хора е толкова силна, че тя трябва да бъде разрушавана систематично. Това означава, че при определени обстоятелства съзнанието, срамът и разбирането, че човешките животи са недосегаеми, може да бъде оставено настрана. Ние знаем, че такива обстоятелства възникват понякога, и то не само за войници. Хана Аренд пише в „Айхман в Ерусалим“:

И по същия начин, по който законът в цивилизованите страни приема, че гласът на съвестта казва на всекиго „Не убивай“, макар че естествените желания и подтици на човека може и да се окажат понякога убийствени… по същия начин законът в страната на Хитлер изисква гласът на съвестта да казва на всекиго: „Убивай“, макар че организаторите на кланетата знаят много добре, че убийството е нещо, което противоречи на нормалните желания и склонности на повечето хора.

Убийството е нещо противно на човешката природа, но в крайни случаи това може да бъде преодоляно, ако общността, към която човек принадлежи, насърчава обратното. Събитията, които днес се случват в Ирак и Сирия, бруталните убийства, извършвани от бойци на Ислямската държава, не могат да бъдат приписани на хора, които внезапно са станали зли, а по-скоро на разпадането на механизмите, които в цивилизованото общество не позволяват на хората да вършат неща като изнасилвания и убийства. Възникнала е култура на война и убийства. Същото се случи и в Руанда, и на Балканите. Това е една от потенциалните възможности, които човешките същества съдържат в себе си. Но тя е толкова отдалечена от преживяваният на повечето от нас, че не можем да се идентифицираме с нея. Ония горят пленници в кафези. Безпощадността и безразличието към живота, свързани с такива действия, са неразбираеми.

Но постъпката на Брейвик, собственоръчното убиване на седемдесет и седем души, повечето от тях един по един, не се случи в някакво военизирано общество, където всички норми и правила са отменени, а всички институции – премахнати. Тя се случи в малка, хармонична, добре функционираща и благоденстваща страна, в мирно време. Всички норми и правила бяха отменени в него, една култура на войната беше възникнала внего, и той беше напълно безразличен, напълно безжалостен към човешкия живот.

Именно това е нещото, към което трябва да насочим вниманието си, към колапса вътре в човешкото същество, който тези действия представляват, и който ги прави възможни. Да се убие друг човек е нещо, което изисква огромно количество дистанция, а пространството, което прави такава дистанция възможна, се е появило насред нашата култура. То се е появило сред нас и то съществува тук, сега.

Най-мощните човешки сили се откриват при срещата с лицето и с погледа. Само там ние съществуваме едни за други. В погледа на другите ние ставаме хора, а в нашия поглед стават те. Но там ние можем и да бъдем разрушени. Да не бъдеш виждан е нещо унищожително, а същото е и да не виждаш.

Брейвик беше останал невидян и това го е разрушило. А след това той е погледнал надолу, скрил е погледа и лицето си, като по този начин е унищожил другия в себе си. Пет години преди клането Брейвик се затваря в една от стаите в апартамента на майка си. На практика той не вижда никого, отказва да приема хора, почти не излиза навън, седи затворен и играе компютърни игри, най-вече World of Warcraft – час след час, ден след ден, седмица след седмица, месец след месец. В един момент тази фантазия заема мястото на света на Брейвик, не защото той е преживял психически срив, а защото е открил модели на реалността, които са също толкова несложни и управляеми като онези от играта. И така, насърчаван от силата на фантазиите си, и особено от онова, което те му позволяват да стане – рицар, командир, герой – той решава да ги осъществи. Досега е бил никой – с други думи, мъртъв – но внезапно възкръсва от другата страна, където вече не е никой, защото, след като е извършил немислимото, което вече е мислимо, той става някой.

И не е имало никой, който да го коригира – очите му са били сведени надолу.

В един забележителен момент от съдебния процес, Брейвик описва как е стоял пред група млади хора, изправени пред стената на едно бунгало, приготвяйки се да ги разстреля. Мислел си колко странно е, че те не се движат, не бягат, а просто стоят там, тъй като никога не бил виждал хора да се държат по този начин в някой филм. И действително, той се е разхождал из острова сякаш се е намирал в някой филм или игра, но смъртите, които е причинявал, не са се появявали в някаква различна плоскост, отделна от неговото физическо време и място; всичко е било реално, конкретно, абсолютно. Всеки изстрел е поразявал плът, всяко угасващо око е било реално. Със способността си за изместване, за преоформяне на външния свят по свой собствен образ и подобие, той е разказвал безизразно делата си пред съда и е слушал безстрастно разказите на оцелелите, макар че всички останали в залата, дори и самите съдии, както и журналистите, и роднините, седели и плачели. Жертвите му все още са си оставали просто образи. Той знае какво е извършил, но му липсва разбирането за опустошение. Само едно индивидуално аз може да съчувства на другите, а Брейвик вече не притежавал това аз; то е мъртво. Идентичността му, внимателно конструирана, снабдена с ново тяло, нова психика, незаинтересувана и безскрупулна, е идентичност на войник, идентичност на герой – и това влиза в конфликт в всичко останало, което той е бил; всъщност тя се бори срещу него. Сякаш досега той е олицетворявал един образ, но го е трансформирал в нещо привидно абсолютно, в плът и кръв, докато действително абсолютното, телата на младите хора, той е превърнал в образи, пиксели, числа.

Всичко в историята на Андерс Беринг Брейвик до ужасяващото дело може повече или по-малко да бъде открито във всяка житейска история; той е бил и си остава един от нас. Фактът, че е извършил онова, което е извършил, и че други млади мъже, неудачници, са разстрелвали множество хора, подсказва, че необходимата за това дистанция от другия е напълно постижима в нашата култура, може би повече днес, отколкото е било преди няколко поколения. И все пак всички ние обитаваме тази култура, всички ние се движим между фикцията и реалността, между образа и материалното, а дистанцията от другия не е директна величина, нито пък е такъв актът на отвръщане на собствения поглед. За да може да види културата, човек трябва да се намира извън нея; за да може да види индивидуалното, човек трябва да стои извън него. Това е двойствеността, която характеризира „Един от нас“, особено когато Сейерстод пише аз убийствата на острова, които са описани прецизно, експлицитно и технически, без емоция, но с дистанция от всичко отвъд траекториите на куршумите и позициите на телата. Резултатът от това е, че думите „Утьоя“ и „22 юли“ придобиват за мен друго значение когато чета книгата. Онзи ден отново се превръща в нещо конкретно, а не просто в събитие, не афера, не аргумент от политическа дискусия. Той е мъртво тяло, приведено над камък на ръба на водата. И отново аз плача. Защото това тяло има име, то е било момче, то се е казвало Симон. Имало е двама родители и по-малък брат. И те ще го оплакват през остатъка от живота си.

Източник

Карл Уве Кнаусгор е норвежки писател, добил световна слава с шесттомната си автобиографична поредица „Моята борба“ (Min Kamp). Части от нея са преведени и на български език в издателство „Дамян Яков“.

- 07-06-2015|Кунев

Брейвик е възмездие за фалшивия западен морал.

- 07-06-2015|Гост

Твърде цинично звучи.

- 07-06-2015|сухи

нашите националисти също са потенциални убийци

- 08-06-2015|Black Wolf

Ужасното дело на Брейвик беше симптом, на който западните политици не обърнаха внимание и не реагираха по никакъв начин.

В Германия преди две години хората от едно градче не можаха да си направят коледна елха, защото техните съграждани-мюсюлмани им забраниха. Вероятно още множество подобни абсурди са се случили в различни страни, без да стигнат до медиите или без медиите да им обърнат внимание.

Днес, 4 години по-късно виждаме, че преобладаващата част от бойците на Ислямска държава са хора, родени и отрасли в благополучните страни за Зап. Европа. Въпрос на време е войната да се пренесе на територията на тези страни.

Много съм любопитен как ще реагира западното „мултикултурално“ общество, когато това се случи.

- 08-06-2015|Златко

На страха очите са големи, казват. Като гледам снимката на наш Вълчан във Фейсбук, той ми изглежда като младо момче с хубави, големи очи. Дай Боже всекиму.

Сега, за фактите:

1. Градчето, за което става дума по-горе, е датско, а не немско, и е по-скоро предградие на Копенхаген, отколкото самостоятелно градче. (Виж този материал на ЛП: Как датчани станаха религиозно малцинство в родния си град).

Идиоти има от всички страни, което не означава, че всички страни са съставени от идиоти. Швейцарците забраниха с референдум на мюсюлманите да строят минарета на джамиите си. Ония пък забраняват на датчаните от квартала (в който са мнозинство) да си слагат коледна елха на площада, щото това обиждало религиозните им чувства. Хвани едните, та блъсни другите.

2. Преобладаващата част от бойците на ИД са точно толкова от европейски произход, колкото преобладаващата част от населението на България е от ромски. И в двата случая към фактите гледат едни големи и красиви, младежки очи.

Въпрос на време е най-вече войната да напусне големите младежки очи. Дай Боже!

- 08-06-2015|Black Wolf

Остави снимката в Сурат тефтеря, тя е отпреди 25 години.: D: D: D

- 08-06-2015|Black Wolf

Що се отнася до пренасянето на войната в Европа, воюващите за ИДИЛ джихадисти от Босна, Косово и Албания (които хич не са малобройни) вече открито призовават войната да се пренесе на Балканите. Да, „стара Европа“ открай време не смята Балканите за европейска територия. Но няма страшно, джихадът ще се пренесе и в „стара Европа“. И то не като откъслечни терористични акции като тези във Франция.

Наистина ми е интересно как ще реагират мултикултуралистите.

Пергаментов залез

Автор(и): Златко Енев

Режещото слънце го прониза с милион наноскопични остриета, устата му се изпълни с горчиво-сладък привкус, замириса му на буря и дъжд, замириса на детство. Неочаквано го подгони жажда, той забърза сред потока от хора, идещ насреща по вечерния булевард – приведен, прикрит, с лице, забито в тротоара, по неизвестно каква привичка. Тълпата се беше сгъстила пред лъскавите витрини на магазин за електроника, той се побута малко, после спря, впримчен от общия транс, вгледа се в лицето, което го зяпаше от стотина различно големи екрани отсреща. Пергаментово лице на фона на пергаментов залез. Безизразни, неподвижни очи с форма и цвят на космически дупки. Какво толкова му зяпат, помисли си той, после прочете надписите, схвана. Тазгодишният шампион по масови убийства. Нам си колко жертви, голяма преднина пред следващия. Жива легенда. Все още…

Сви рамене, приведе се още повече и си проби път. Болката в тила запулсира по-силно от обичайно, той ускори крачка и заскимтя тихо, в такт със собствените си стъпки. Нямаше представа къде отива, но вече беше свикнал да се доверява на тялото, което очевидно знаеше много повече от самия него. Зави на няколко пъти във все по-тесни и по-малко угледни улици, поизправи се малко, защото тук вече не се чувстваше така наблюдаван. Не че това имаше значение, доколкото съзнанието беше в състояние да му обясни нещо. Повървя така още малко, докато тялото му се изви надясно, последва го в тесния вход с блещукащ отгоре неон, изчака, докато очите му свикнат с полумрака вътре, потегли отново. Старата кукумявка, която дремеше на пост пред вратата на тоалетните, го изгледа фамилиарно, очите ѝ леко се разшириха, но това не беше негова работа, пък и нямаше дребни, подмина я без да дава вид, че е усетил нещо, заспуска се надолу по витата метална стълба. Краката му отново си знаеха работата, дори знаеха на кое стъпало да подвият леко, за да избегнат назъбеното парче панел, дебнещо да прореже или скъса каквото може. Умно, все още свястно тяло.

Долу в бардака се виеха около пилони момичета с увиснали задници и лишени от всякакъв ентусиазъм цици. Някои от тях му се сториха познати. Задниците, не момичетата. Той се отпусна в едно от сепаретата, повика си бира.

– При нас се предплаща – измуча откъм тъмното агресивната юница, която тук разнасяше напитките.

Той размаха вяло пластмасовата карта, която бяха му дали ония от Институцията на изпроводяк. „Ние не само спасяваме животи, ние ги правим възможни“.

Онази развя картата му над гривната на ръката си, кимна все така намусено, донесе малка запотена бутилка. Той веднага извика още две. Нямаше желание да вижда юницата прекалено често.

Приближиха се две, едната руса. Седнаха до него, опитаха се да го притиснат помежду си, но бързо усетиха грешката, поотдръпнаха се.

– Кое е твоето удоволствие, сладък? – попита не-русата. Усещаше се, че е задавала този въпрос прекалено много пъти, гласът ѝ звучеше кухо, неубедително.

Той се вгледа в русата. Изглеждаше още младичка, нямаше цици за пет пари, но краката и дупето ѝ бяха наред.

– Ще си говорим ли? – попита той – Кой е майчиният ти език?

– И без това не го можеш – отвърна тя игриво, после добави на родния му диалект – Щот съм утдальеку и гуворя мьеку.

– Ей, Дельо, кат та ряпна у зяльката! – отвърна той и със задоволство проследи как челюстта ѝ се отпусна надолу. – Свитà ѝ малък колкут ино желъдчи. Ко ша пийш?

– Аз… аз не пия по работно време – каза тя малко стреснато, на официалния език, поотдръпна се назад и понечи да си тръгне. Той я хвана за китката, не грубо, но не и лигаво, застави я да седне отново. Тя надигна очи и затърси помощ из тъмното.

– За да разговаряте с момичетата трябва да предплатите, уважаеми.

Шефката, самата тя хич не лоша за шляпане, беше изникнала буквално изпод земята. Той въздъхна шумно и размаха пред носа ѝ картата си.

– Тук пластмаса използваме само в задните стаички – отвърна тя властно. Знаеше си и мястото, и работата. – Ако нямате кеш, ще ви помоля да напуснете заведението. След като довършите питиетата си, разбира се.

Той се вслуша в тялото си, кротна. Нямаше желание за нови болки. Онази в тила му беше достатъчна.

– Аз ще платя вместо него – изскърца някъде зад врата му стара, поръждавяла врата. Или глас като стара, поръждавяла врата. Той се извърна с мъка – болката не закъсня да се метне отгоре му – присви очи, вгледа се.

От задното сепаре го гледаше старче с хищни пръсти и лице, фалшиво като шестолевка. Малката използва момента и се спаси някъде из дебрите на интериора. Той изсъска ядно – сега тебе ли да шибам, а, дъртако? – това на ум, разбира се, после махна с ръка в знак на уж-благодарност. Онова се изви змийската и се приплъзна на канапето до него.

– Няма нищо, ще си намериш друга. Я ги гледай колко са, като жълти стотинки в касичка. Тая и без това за нищо не става, опитвал съм я. Каква отрова ще си поръчаш?

Той посочи мълчаливо към неначенатите бири, поотдръпна се. Откъм старчето се носеше неопределена, но интензивна миризма.

– Отдавна не беше се мяркал, вече се питахме какво ли е станало – добави онова, после раззина няколко дузини чисто нови зъбни протези. – Даже Чепът лично пита за тебе. Бил си един от най-добрите му хора, трябвал си му…

Той притаи дъх, отпи предпазливо от най-близката бира. Вкусът му се стори напарфюмиран и изкуствен, жаждата му внезапно беше изчезнала.

– Трябва да има близо година – продължи старчето. – Що така се криеш, забрави ли приятелите си?

Година? В главата му заблещукаха разноцветни тревожни лампички. Беше прекарал в Институцията само няколко дни, най-много седмица. Повече от това никога не би могъл да плати. Впрочем, дори и това…

Странно, никога до този момент не беше се запитвал кой ли е платил престоя му в Институцията. А и ония никога не бяха го питали нещо такова. „Ние не само спасяваме животи, ние ги правим възможни“. Пак тая тъпотия, дето виси на всеки ъгъл в този човешки мравуняк. Има си хас и да излезе истина…

На баба ти налъмите, истина…

– Кво си се умисли такъв, не ти ли се приказва?

– Гледай сега, апап, благодаря ти много за любезността и всичко, но що не си се изместиш обратно на мястото, а?

Онова го изгледа изпитателно, през очите му се извъртяха един куп емоции, като картинки на машина-ротативка, после изглежда реши, че ще е най-добре да последва съвета и се оттегли мълчаливо, със скрита между тесните плешки заплаха.

Той потри тила си, без надежда да прилъже болката, стана и се приготви да си тръгва. Старчето отзад съскаше нещо яростно в лъскав мобилен телефон. Той се пресегна и взе играчката от ръчицата-кука.

– Сигурен ли си, че е той? – дуднеше отсреща възбуден, прокъсван от астма и лоши зъби фалцет. – Да не пращам бойците напразно, ей? Откъсвам ти главата, ако ме преметнеш!

Нещо го ужили в ръката, той изстена и изтърва телефона. Старчето посегна да го ръгне още веднъж. Той примижа…

Отвори очи отново, прецени обстановката. Ръцете му бяха направили нещо, неизвестно какво, но старчето се беше отпуснало по гръб на канапето си, белтъците на очите му преобърнати и големи като варени яйца, от устата му пяна, пяна. Нямаше усещане някой от редките посетители да е забелязал нещо. И да бяха, имаха достатъчно ум в главите, за да се правят, че не са. Отпи от питието на старчето, наля остатъка върху ранената си ръка и потегли към изхода.

* * *

Лицето на униформения служител на входа – изковано с боен чук от някакъв много корав, много сърдит метал – също изглеждаше странно познато. Вече започваше да му писва от познати лица. От тях, както изглежда, не можеше да се очаква нищо добро.

Онзи вдигна с неудоволствие поглед от малкото телевизорче, на което следеше някаква гладиаторска игра. Лъхна космически мраз.

– Аз… Вчера ме изписаха оттук. – Той пристъпи от крак на крак, и сам не разбираше защо се държи като ученичка. Може би респект пред униформата. Пак нещо от миналото, което отказва да се появи открито.

Ченгето го продупчи с поглед на две-три места, недоверието в погледа му придоби още повече тежест, захлупи го като крина и го накара да се присвие.

– За информация ще трябва да дойдете утре, в нормално работно време. – Гласът беше от същия калибър като лицето. Глас, направен да пробива дупки в железобетон.

– Аз исках да попитам само.

– Тук не е информация, друже. Казах ти вече.

При други обстоятелства сигурно би отстъпил, но това „друже“ го накара да настръхне. Ненавиждаше кратката думичка, неизвестно защо. Облиза бавно устни и оголи всичките си зъби в гадна, вълча усмивка.

– Слушай, слушай. Тя моята е една такава, смешна.

Онзи стана – беше поне с глава и половина над него, едно на ръка множеството килограми заплашителна, мускулеста маса – заобиколи елегантния плот на рецепцията, с холографско лого на Институцията в гигантски размер, изправи се пред него с палци, вкопани зад колана. Не каза нито дума, разбира се.

– Та, гледай сега: как е възможно да съм бил тук цяла година, но въпреки това да съм прекарал при вас само няколко дни?

Ударът дойде очаквано, ако и значително по-мощно, отколкото беше му се искало. Сигурно би могъл да го избегне, особено ако затвори очи, но тялото му очевидно беше си намислило нещо друго. Той се вкопчи в униформата на ченгето, увисна на нея като маймунче на цица и започна да хленчи отчаяно. С удоволствие регистрира, че онзи побесня ужасно, сигурно заради кървавите петна, които го оплескаха здравата. Нямаше как да го удря силно така, пък и се опитваше да спаси каквото беше останало от униформата.

– Помощ, помощ, помощ! – записка той със странен, непознат глас, който при други обстоятелства сигурно би го накарал да се позасмее. – Помооощ!

Сцената продължи още няколко трагикомични мига, след което той се осъзна отново на улицата, омазан отгоре до долу в кръв, но непонятно доволен, почти ликуващ. Разбра защо чак когато откри в джоба си масивна връзка ключове, плюс служебното удостоверение на ченгето, с магнитна лента и триизмерен портрет-холограма.

Малко по малко започваше да разбира защо ли онзи дивак, Чепа, има толкова наложителна нужда от него.

* * *

Подземният гараж сигурно беше голям колкото няколко футболни игрища, а и препълнен като сцена на филмова масовка, та му се наложи доста да послуша тялото си, докато успя да се промъкне до един от асансьорите. Добре че тук, сред суматохата от линейки и всевъзможни човешки руини, никой не обръщаше внимание на кръвта по лицето и дрехите му.

Смътното предположение се оказа вярно – без картата не ченгето не би могъл да стигне и до партера. Тук всичко се управляваше стриктно и централно – включително и всевъзможните камери, които със сигурност вече го бяха увековечили многократно – но това му беше сравнително безразлично. Мутрата, която го съзерцаваше откъм огледалото на асансьора и без това му беше силно непозната.

Тялото му избра тринадесетия етаж. Не беше суеверен, или поне не си спомняше някога да е бил, но въпреки това го побиха леки тръпки. Предусещането за връщане у дома, навярно.

Тук горе беше празно. Като се изключат камерите на всеки няколко метра, разбира се – не ги виждаше, но буквално усещаше докосванията на погледите им по кожата си. Тялото му нехаеше и това му даде нужния кураж. Пое из лабиринта от коридори, следвайки червената линия на пода. Другите цветове не му говореха нищо.

Тук! Врата като всички останали – няма номер, няма нищо, само мрачното око на камерата над горната рамка – но въпреки това той знаеше, че това е неговата врата. Бръкна в джоба си, извади връзката ключове, остави пръстите си да изберат правилния, превъртя го. Всичко се получаваше някак прекалено лесно, но сега нямаше време за подобни безпокойства.

Да се завърнеш в бащината къща. Усещането го пресрещна твърдо като удар в слънчевия сплит, той дори се олюля от неочаквана слабост, но я надви и прекрачи прага.

Беше очаквал болничен интериор – уреди, специално легло, такива работи – та неочаквано уютната обстановка го завари неподготвен. Неголям екран на една от стените, легло с размерите на малък плувен басейн, два кожени фотьойла, стъклена масичка с – хе! – разтворена книга върху нея. Не си спомняше да е чел нещо през живота си, пък и такъв лукс като реална, истинска книга никога не би минал през ума му – а и защо ли? – но усещането, че някой тук е помислил, че той може и да върши нещо толкова немислимо като четене на книга, приятно погъделичка самолюбието му. Тия тук знаят как да си купуват каквото поискат, очевидно. Или когото поискат.

Тялото му отново реагира преди самият той да е осъзнал каквото и да било. Оказа се зад полупритворената врата на банята преди ония отзад да успеят да го видят. Не беше чул нито стъпки, нито превъртане на ключ.

Бяха трима, двама младоци и един по-стар, и тримата в работни комбинезони от специален материал, малко като астронавти. Липсваха им само шлемове и дихателни бутилки на гърба. Единият от младоците буташе болнична носилка на колела, върху нея…

Стомахът му се присви така остро, че за малко не изрева от болка. Беше момата от бардака, русата. Бяха ѝ обръснали главата и бинтовали почти до неузнаваемост, но тялото му не познаваше неща като съмнения. Беше тя – същите крака, дупе и цици, само че сега превърнати в нещо, от което се очаква да се прави салам. Или резервни части, каквото дойде.

– Тая кога ще я кълцат? – попита единият от младоците, фалцетът му пълен със спомени за акне и самотни мастурбации.

– Когато дойде поръчката, кога! – отсече другият младок. – Ти да не мислиш, че тук търгуваме с карантия? Всичко става в реално време, човек. Те се обаждат, ние доставяме. Аламинут…

– Затваряйте си плювалниците, че да не се окажете утре на нейно място – прекъсна ги по-старият, гласът му като ютия, падаща отвисоко. – Айде, че имаме още поне една дузина други като нея да разнасяме.

Той се задейства, малко като в забавен кадър от самурайски филм. Мечове, глави, цъфнали насред сцената фойерверки от кръв. Единственото, което успя да мине през ума му, докато следеше как тялото му работи самостоятелно и прецизно като роботизирана сенокосачка, беше, че сигурно има далеч по-хубави предсмъртни думи. А може би не, казва ли ти някой?

* * *

Опомни се неизвестно кога. От времето не бяха останали и парцали, нито дори миниатюрни късчета. Само цветове – или по-точно един от цветовете. Нямаше ни най-малка представа колко дълго беше продължило всичко, пък и това нямаше никакво значение. Останало беше само едно – нещо много, много червено…

Беше облечен в чисто нов костюм, прилично обръснат, напарфюмиран, курдисан в голямо кресло като някаква мумия от патетичен, холивудски-измайсторен хорър. От всички страни в лицето му бяха заврени микрофони и камери, плюс придружаваща ги сюрия човешки същества, запотени и възбудени, с неприятна колективна миризма на подплашено стадо.

– Как се чувствате в ролята на нов шампион?

– Какво е усещането да си внезапно толкова известен?

– Трудно ли ви беше да подобрите рекорда?

– Планирахте ли го? Или това беше спонтанен акт?

Очите му тежаха поне по няколко тона парчето. Той събра всичките си останали сили и повдигна поглед към стените от екрани, които обрамчаваха помещението.

И изпъшка.

От всички екрани го наблюдаваше странно, до болка познато лице – замръзнала посред лято човешка маска. Безизразни, неподвижни очи с форма и цвят на космически дупки. Пергаментово лице на фона на пергаментов залез.

Пергаментов залез… Пергаментов залез… Пергаментов залез.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

- 06-06-2015|Златко

Ако имате трудности с разбирането на края (както се оплакаха няколко души), то моля прочетете отново първия абзац на разказа. Там е ключът към края…

- 07-06-2015|Писмо от Гела

Снощи тук дойде / по-точно пресели се/ един цирков акробат – пакистанец, около петдесетте. Паднал от въжето, опънато под високия купол. „Исках да бъда Георги Деведжиев, но не ми стигнаха само метър и половина“ – рече и издъхна в ръцете ми. Златко, съсредоточи се, другото го можеш.

Чингиз Кан

- 07-06-2015|Златко

Попитали Казанова дали може да оправи жена насред площада. „Не“, отговорил той. „Ама защо, нали уж си майстор?“ „Оправянето не е проблем“, рекъл той. „Проблемът са всичките зяпачи, дето ще се насъберат и ще започнат да ми обясняват, че това се прави не така, ами онака“…

- 08-06-2015|Димитър Гайдарски

Не съм чел разказа, но не ми харесва заради самооценките на автора му.. „Душа няма, ум продава“, казва поговорката и това е втората причина.

- 08-06-2015|Златко

Предполагам, че личната слабост, която никога няма да надвия в хода на годините, е склонността ми да филтрирам и отчитам глупостта (на читателите си) далеч по-интензивно от останалите им качества. В повечето случаи това прави оценките ми небалансирани, кисели и ядни.

А инак „не съм чел, но знам“ е долу-горе най-точната автохарактеристика на типичния тукашен читател, доколкото ми позволява да го видя дисбалансирания филтър на презрението и гнева ми…

Да сбъднеш нереалното или едно пътешествие из Анадола

Автор(и): Евдокия Борисова

Отлитаме към Анкара по Еразъм. Еразъм плюс, тийчинг. С други думи ще обучаваме. Ще четем лекции в рамките на една седмица в Анкарския държавен университет пред студенти по Българска филология. Приключението е пределно интересно и си струва, дори… човек да се поизложи. Защото да говориш за българска литература пред чуждестранни студенти, при това на родния си език, е изпитание със съмнителен успех. Почти като да обясниш на чужденец „как живеете днес вие, в България, ама по-друго си е, все пак Европейски съюз…“. Хм. Избираме да говорим за исторически романи и постмодерна поезия, пък каквото ще да става. Ще сбъдваме невъзможното. Точно както звучи посмъртното откровение на Ататюрк: Превърнах Анкара в столица, защото исках да покажа турската воля пред света, да превърна в реалност нереалното. Малкото, кално, забравено в пустошта на Азия, градче Ангора става бляскавата азиатска столица на новата европейска държава. Възкръсналата Атлантида, както я нарича една голяма почитателка на Ататюрк, която разбира от хубави мъже и бляскави столици. Нашата Багряна.

И така: багажите са стегнати – книги, армагани, карти, билети, валута… Любимият ме поглежда луциферски: „На времето хората на заточение са отивали по тези места, вие днес – по Еразъм… Както искате.“ Е, заточенията са малко по-южна дестинация – Диарбекир; ние отиваме в древната Анатолия, като предварително сме начертали маршрута в свободните дни: Юргюп и Гьореме, в сърцето на древна Кападокия. Това се предвижда да стане точно за именния ден на Свети Георги Кападокийски. Възнамеряваме да му отидем на гости за празника. Живот и здраве, Инш Аллах, както се казва.

Литваме. Варна ни изпраща сантиментално, със сълзи. Завалява, има и облаци, и турбуленция за десерт, но тревогите ни разсейва широко усмихната русолява стюардеса с лош английски, но очевидно добро сърце. Поемаме дъх и докато литваме… кацаме. След четирийсет минути попадаме на едно от най-големите летища „Ататюрк“. Истанбул ни посреща с променливо настроение, слънце, облаци и мъгла. С Орхан Памуковски хюзюн, вметва моята спътничка. Но е твърде топло, в сравнение с нашите намръщени географски ширини. Летище „Ататюрк“ е вълнуващо място, на което си струва да попаднеш: свят широк, многоброен и пъстър, и добре че е многолюдната тълпа която буквално те повлича към мястото, за което си тръгнал, но не знаеш кое е. Азиатци, англичани…, нищо повече от англичани, тръгнали като че ли отново да превземат света на Изтока, но вече в почтената беловласа възраст, с карти, фотоапарати, раници, джинси и джипиес-и. Застарява белият свят. Застарява. Не знам защо под белия задължително разбираме западния? Тръгнали сме обаче към Турция, една земя, на ръба на Изтока и Запада (по думите на Орхан Памук), и вече знам, че ни предстои да се нагледаме и наслаждаваме на много млади хора. Изтокът е млад.

Вървим в бързо, задъхано темпо, вече почти час, за да открием нашия терминал на Вътрешни линии и попадаме в група стюарди, стюардеси и летци, тръгнали на работа. Красавци и красавици: Нефертити-та и Клеопатри, Марк Антониевци, Сюлеймановци и Александровци (и Сципион е тук) достолепно крачат в униформи, влачейки куфари на колелца. Няма време – като че ни казва Изтокът – няма време и тук, на югоизточния бряг, където Европа свършва, и оттатък прелестния проток, където започва Азия.

Бързат летците и стюардесите, бързаме, почти бягаме и ние. Към Югоизтока. Сякаш ни гонят стършели. Възпроизвеждаме едно от бягствата на митичната Йо от похотливите попълзновения на Зевс Гръмовержеца. Всъщност Йо е моята спътничка, тя е специалист по ориенталската култура и словесност, учен, преводач, изследовател. Ще я наричам така, защото вярвам, че античният псевдоним, който я обвързва с нейната очарователна митична посестрима, не ѝ е съвсем чужд. Репресираната от похотливия Зевс, прекрасна Йо, жертва на своята нравственост. Моята Йо е в чудната Мопасанова възраст някъде между трийсетте и смъртта, авантюристка, преводачка и поетеса (в свободното си от чужди книги време), емоционална, умна, много знае за Турция и за света, със съвършен турски език. Това последното ме държи в кондиция и запазвам спокойствие пред неизвестното, което предстои. И тъй, двете с нея, жаби-пътешественички, крачим в стюардската компания и си мислим, колко е за завиждане тази професия, която не те заковава пред компютъра или учебната банка. А ти позволява да управляваш времето и превземаш глобуса буквално в рамките на денонощие и съвсем по Аристотеловски да разполагаш със слънцестоенето. Да режисираш драматургичното действие на собствения си живот. Днес си тук, утре там – на сцената на целия свят. Нареждаме се (думата е потъваме) в брауновото движение на пасс-контрола, в безкрайната оградена серпентина от многолюдно гъмжило туристи, студенти, алпинисти, кучета, бебета, колички, раници, късопанталонести девойчета и жени с бурки. Бели, тюркоазени, черни – тепърва ще се дивя от фешън-въображението в модния жанр бурки и чадори. Всички бързат да влязат официално в Града на световете. Любими Истанбул, този път съм за кратко, само до летището. Другият път ще те видя специално и отново. За шести път. Обещавам, още през лятото.

Пием тръпчив съживителен чай преди полета в едно съвсем по френски стъкмено стилно кафене с изглед към пистата. И вече сме пред нашия гейт. Или капъ на турски. Нашата Анкарска капия си има Пазителка, главата ѝ е обвита с черен тюрбан (сигурно така трябва), а гласът ѝ пронизително, с рязка циркумфлексна интонация, обявява отворения пропуск за самолета. Влизаме в търбуха на нашата бяла метална птица, която е с най-широките и изящни криле, които досега съм виждала. Винаги мястото ми е до крилото. Посреща ни Смуглата лейди от Шекспировите сонети и мога да се закълна, че стюардесите в турските авиолинии са прецизно избирани в конкурс по красота, при това концептуална красота с органична съзнателно търсена етновизия. Етно е и медитативната тиха музика, която звучи в пътническия салон. Закъсняваме с трийсет минути, чакаме ред за излитане. По-късно ще разбера, че закъснението е естественият почерк на турските авиолинии – ами за къде ли пък толкова сме се разбързали. Като че целият свят вкупом е тръгнал за някъде и излита именно от тук.

Най-сетне и нашата птица се откъсва от ятото и отлепяме от пистата. Протягам врат и наблюдавам през илюминатора сумрачния Истанбул, наметнат с воал от сивкав шифон през който вече проблясват пайетите на вечерния трафик. Там, долу той е чудовищен, тук – дискретно загатнат. Мисля, че зърнах гръбнака на Моста Галата. Мръква и пред нас се издига дискът на огромната кръгла луна, все пак сме в свят, който безкрайно я тачи и издига в култ. Издига ли казах? Не, точно обратното, в момента е в краката ни, после слиза още по-надолу, а нашето най-дълго крило на света нежно ѝ повява. Къде изчезна луната? Как ли изглежда Анкара осветена отгоре? Нощният Лондон напомняше на златен скорпион, Лион бе безкрайно поле, осеяно с разноцветни свещи, като нощно градинско увеселение. Анкара ми прилича на съзвездието Голямата мечка. Кацаме в турската столица след петдесет минути полет. Четирийсет плюс петдесет, спестили сме повече от тридесет и четири часа път на колела. Никой не ръкопляска на пилота, в Европа сме свикнали другояче, но тук явно така е прието. Сещам се за думите на Вера Мутафчиева: източният човек не се бои от смъртта, защото няма какво да губи, всичко, което той притежава на този свят, носи в ума и сърцето си. Ако и да е богобоязлив. А ние сме си просто боязливи. Ами как иначе, като напоследък планетите са се наредили така, че самолетите падат като зрели круши. Е, нас грижливо ни откъснаха и поставиха в кошницата. Хош гелдинис! Есенбоа Хавалиманъ. Въздушното пристанище на турската столица ви приветства.

Анкара, ден/нощ първа. Посреща ни Хюс, приятел и колега от университета-домакин. Той е учен, преподавател и поет, пише книги и е влюбен в българската литература. Странно ми е някой в днешно време да е чак толкова влюбен и отдаден на нашата литература. Познаваме се от нета, ще се разпознаем по снимки, но Йо го е виждала и на живо. Пред мен се изправя високо усмихнато момче с буйна коса, което много ми прилича на някого. На моя скъп приятел от детството Дидо, който е диригент и живее от много години във Филаделфия. Ето ти и двойник на Дидо на другия край на света. Ето ти го мотивът за двойничеството. Тя и лекцията ми върху Вера Мутафчиева ще тълкува темата за двойничеството и припознаванията в културите на Изтока и Запада. Оставам с усещането, че съм дошла на гости на много стар приятел, а само след няколко дена Хюс вече ще е точно такъв и с непоколебимата мъдрост на източния (макар и родéн балкански) човек ще твърди, че няма случайни неща.

Пътуваме от летището към хотела повече от час, в един от специалните общински автобуси, а край нас прелитат лъскави квартали, обляни в червена-зелена-синя-жълта-бяла светлина. Панорамният път към града (летището Есенбоа е на трийсетина километра от центъра) показва нощния лик на една много модерна и лъскава, едновременно стилна и по източному неповторима Анкара. Която Йо не може изобщо да разпознае, а е живяла някога тук. Градът се е променил, тепърва ще се уверява в това. Мяркат се грациозни арки в стил а ла турка и арабски, високи осветени колони, стройни многоетажни здания, градини и… светлина, светлина. Разказват, че някога тук, от двете страни на пътя, са били бедняшките квартали и дивната мизерия, състояща се от купчини незаконни постройки от кирпич и ламарина. Не било за вярване, че тук живеят хора. Веднъж Кенан Еврен минал оттук с чуждестранна делегация и бил запитан какви са тези странни постройки. „Къщи за пчели, кошери са това“ – отговорил светкавично той. Брей, че гигантски пчели жужат из Азия! След което наредил да бъдат поголовно съборени. Същите „кошери“ си имат и друго име – гедже конду. Прозвище, което буквално означава израснали за една нощ. И кондисали някъде. Знам тази дума от баба ми, която презрително наричаше кондисване стоенето без работа на непривично място или присъствие на неканен натрапник. Кондисвам се на гости, стоя с часове и кръстя ръце, т.е. не работя, не се занимавам с нищо, нямам дори ръкоделие – та това е непростимо мързелуване и губивреме. Грехота е. Настаняваме се в хотела, перпендикулярно поставен на метри от големия Анкарски булевард „Гази“, който обаче е по-малкият от своя съименник – гигантския булевард „Мустафа Кемал Ататюрк“. Тук, в града на Ататюрк, заспиваме с протяжно извисения за вечерна молитва едногласен вокал на мюезина от джамията. Твърде различно е от тържествената молитвена нощна полифония на Истанбул. Унасящо и странно е.

Анкара, ден втори. На следващата сутрин ги видяхме въпросните гедже конду, накацали по склоновете на градските възвишения, които – разказва Хюс – Багряна при едно от пътуванията си някога оприличила на гърбици на гигантска камила, легнала в пустинята на Анадолската равнина. Да, равна и безкрайна шир е Анатолия, но специално Анкара е една от най-високо поставените над морското равнище столици (над осемстотин метра надморска височина). Стройна красавица с множество, оказа се, лица. В гедже конду кипи истинският живот на хората: там съхнат на припек килими и юргани, хлапета люпят семки, дядовци пият чай и тютюн, деца цвърчат като врабци и играят отдавна забравени от модерния свят игри. Олющени кирпичени къщи, боядисвани (някога) в бяло, синьо, лилаво и розово-червено; криви и тесни непавирани улички, дървени врати със старинни обкови, тъмни коридори към вътрешността на къщите, които излизат съвсем на улицата, миризма на пушек и… детството ми. Тук срещам и средновековието, но и собственото си минало. Старина и мизерия, които всъщност са… очарователни. Много по-очарователни, отколкото реставрираните за показ музейни експонати, каквито са къщите в османски, а всъщност в балканско-средиземноморски стил. Същите, каквито са и в Копривщица, и в Одрин, и на Тасос, и на Корфу, и в Чешме… В бедняшкото картие на Улус и в Крепостта виждаме и хлапета със смартфони, и такива, които просто се припичат на слънце и позират за снимка. Деца с топки и с тарамбуки и младежи, застинали в молитвена поза. Анцузи, дънки и шалвари. Застига ни дъжд и се скриваме на сушина под стряхата на Джамията на Аляадин. Оглеждам се за вълшебната лампа, ужасно гладни сме, де да можехме (кешке… както казват турците) да си поръчаме вълшебна трапеза! Да, знам, че този Аляадин не е нашият, но ми се иска… Вместо това, Йо изважда от чантата си (от бялата си чанта!) купичка гигантски мастилени черници, купени набързо от улична сергия, и неразумно посягаме към тях. Следите остават. На следващия ден на лекциите в университета съм с безупречен маникюр и пръсти като след ритуала къна геджеси.

Минаваме през пазарите на Улус. Тук животът кипи с цялата му шарена прелест: килимчета и дрехи, рокли в неоосмански стил, сред които май разпознавам тоалетите на Хюррем Султан от „Великолепният век“. Меко казано е странно къде и по какъв повод човек би се облякъл в този реквизит на костюмна телевизионна драма? И още артикули – ядки, подправки, сирене, маслини, риба, лозови листа, пиявици. За всяка болка билка. Или животинка. Цените тук са по-ниски от българските, а всичко е прясно и истинско. Заставаме пред щанд на открито. Продават сирене на преференциални цени. „Снимай ме, абла“ (како) – усмихва се подканящо мургав хубавец и с готовност се нарежда до Йо. Тя го заговаря, той се разтапя от възторг и нежност. Оттук нататък тази картина ще се повтаря цели девет дена до безкрай: „Откъде знаеш така хубаво тюркче, ханъм?“, „Тюрколожка съм, с литература се занимавам, едебийат“…, „Вярно? Ама от Булгаристан ли си?“, „Евет“, „Чок гюзель, чок гюзель!!!“, „Комшууу, чок севийорум!“. Обичат ни. Комшу и ходжам са двете вълшебни думички, те са нашите „Сезам, отвори се!“ пред турските сърца. Съседи сме, родни сме им. На това отгоре и учители, преподаваме. Ходжи сме – това в турските очи е голяма работа. Смеем се скептично, съвсем по български, но ни става и тъжно. За нас си. Въпрос на ценности. Снимаме се с младия сиренар, който гордо позира пред подредените калъпи стока. В съседство старец гордо ни вдига наздравица с филджан черен чай и броеница в ръка. „Какви сте, джанъм?“ „Ябанджъ“ (чужденки). Махва с ръка усмихнат, това обяснява всичко. И лекомислено пъстрите ни червени якета и коралови пуловери, и откритите ни из под джинсовите поли крака, и непокритите ни глави. „Снимай и него“ – примолва ми се старецът и сочи с очи срамежливо светлокосо-синеоко слабичко момче, което уплашено ме гледа през стъклената врата на магазина. Я, сиренарите били двама! „Давай“ – махвам с ръка и насочвам фотоапарата, той с готовност застава до сиренето и като по даден знак показва два реда редки криви зъби в безотговорно-нефотогенична, но прелестна усмивка. Смятай, че вече си във Фейсбук, младежо, и всички моми са твои. Разделяме се със салтанати на благодарност и симпатия.

Вече се катерим към възвишенията, където е култовата за анкарци древна петвековна джамия „Хаджъ Вели Джами“. И да искаме да влезем – няма как да стане. Опашката в ранния следобед е огромна, започват да се молят още на площада отвън. Ниската продълговата с червени зидове сграда на джамията е буквално залепена под остър ъгъл за римския храм от времето на император Август. Родил се е странен ансамбъл: храм до храм, почти прегърнати в триъгълник, се разхлаждат от водоскоци по протежение на цялата дължина на римските разкопки. Наоколо се намира импровизирана градинка с пейки, по които са насядали за отдих двойки и семейства, някои хапват, други си приказват или просто съзерцават водата, а възрастни мъже отмерват времето с броеници. Отнякъде звучи съвсем дискретно суфистка музика. Музикални фонтани. Встрани, отникъде, изпод земята изниква зеленият гръб на ескалатор, който постоянно изстрелва към площада на джамията хора, а други потъват също като Алиса, тутакси в земята. Така изчезва пред очите ми огромна група ученички или колежанки с „униформи“: черна роба и яркозелена забрадка. Наоколо всичко е в сиво-черно-кафяви тонове, добре че са цветните забрадки и нашите яркочервено-коралови дрешки. Прекалено много текстил има навсякъде около нас. Ние пък сме ябанджии.

Оглеждаме се на площада – просторно е, но има странни творения на съвременния архитектурен вкус. Почеркът на екстериора принадлежи на, както го наричат, Лудия Мелих – вече четвъртвековният кмет на Анкара. Това, което вижда смаяният ни поглед е мимбер (амвон със стълби) и михраб (олтар), направени от мрамор, които вишат ръст, почти колкото самата джамия, но стърчат на няколко метра разстояние от самата нея съвсем самостоятелно. Кому е нужно, питаме? На вярващите, отговаря Хюс, по празници тук се струпват толкова хора, че молитвата се провежда и вътре, и навън, под звездите. Малко кичозно, но иначе практично, съвсем в турски дух е помислено за хората. Да, тук в азиатските ширини човекът се оказва ценност – смея да твърдя по-значима, отколкото на Балканите. Поне на тия Балкани, от които идвам. Тук има една поговорка: Джаами гитмиш, ама михраб йеринде. Джамията си отива (може и да рухне), но михрабът остава. Това се отнася и за жените – дяволито се подсмихва Хюс. Я, интересно, това звучи дори еротично-провокативно, смеем се, явно максимата, че меракът умира последен е жива и безсмъртна. Въпреки модата на бурките.

До мраморния михраб гордо се извисява часовник. С Лудия Мелих си приличаме по страстта към часовниците. Аз обичам да ги съзерцавам в несвяст и да ги снимам – пусни ме в магазин или музей на часовници и не ме търси, почти магично ми въздейства тази вещ. Мелих пък ги е наслагал навсякъде из града – по кули, стълбове, стени, настърчали са на всяка крачка. Мементо мори, времето лети (имаше такъв турски сериал), животът е кратък и… цъка. Помнете, скъпи съграждани, че сте смъртни, затова побързайте да живеете. Разхождайте се, пазарувайте, почивайте, консумирайте – в молове, ресторанти, градини и пейки, по кафенета-сладкарници. И се молете, молете се, защото времето лети. Гледах реклама по една от турските телевизии, която ме удиви: телешоп продава странен уред, нещо като уоки-токи, което рецитира молитви на арабски. (Толкова се бориха за турския говорим език в богослужението – отбелязва ядосано Йо, а сега неоосманистите като са рекли арабски, та арабски, дето никой не го разбира, ама, видите ли, бил свещеният език на Пророка.) Та, ако закупите въпросното уоки-токи срещу скромната сума от 76 лири, към него получавате поне пет бонуса: слушалки, молитвено килимче, лента за коса под забрадката (за жените), молитвена шапка (за мъжете), броеница, молив за очи (все пак те се виждат, трябва да са изразителни) и… електронен часовник с аларма, която известява, че наближава часът за молитва. Часовниците… За тяхното магическо въздействие върху съзнанието на турчина разсъждава техният голям писател и поет Ахмед Хамди Танпънар. Четох неговия роман „Покой“ и страшно ме впечатли, „Институт за точно време“ обаче, признавам си, не го разбрах съвсем.

Изминаваме огромни разстояния, за да стигнем до следващия хълм, където се издигат две сгради почти близнаци: Художествената галерия и Етнографският музей. Тук, в мраморното фоайе е стоял саркофагът на Ататюрк до построяването на Анъткабир. Мавзолеят-монумент, който предстои да видим утре, се казва така. Ататюрк е погребан в земята, там е само символичният му саркофаг. И той, подобно на моя и Вера-Мутафчиевия Джем Султан, е странствал между света на живите и мъртвите, преследван от земната суета, независимо дали името ѝ е любов или омраза, докато намери покой в земята. На мястото тук, във фоайето на музея има бронзов барелеф и паметна плоча. Ататюрк продължава да бъде светиня, светска и обожествена икона. Много са музейните места в негова чест в Анкара – в стария и новия Меджлис, в Мавзолея, къде ли не. Шапките на Ататюрк, костюмите на Ататюрк, писалките, колите, книгите, заветите, колекция от писмата на децата до Ататюрк. Култът си е култ, независимо дали е светски или религиозен. Вдясно от някогашното вечно жилище на Бащата обаче извисява ръст поредната джамия. В Анкара джамиите не са много, затова всяка нова прави такова силно впечатление. Хюс разказва, че този строеж е скандален, защото никой не е бил предварително уведомен за това. Медиите реагирали много остро в началото на строежа, обществеността също. Медиите тук са много люти, всъщност точно както трябва да се държат едни медии, но какво от това? Та и тази гигантска постройка във византийски (разбирай истанбулски) стил се извисява непосредствено до Турското огнище. Като че нарочно, за да смущава покоя на Бащата на нацията.

От възвишението на Калéто Анкара се вижда като на длан. Твърде неравна, неспокойна длан и като архитектурна концепция, и като релеф. Мощни небостъргачи в далечината мерят ръст и преборват Анъткабир-а. Някога е имало закон, че не може да се вдига по-висока сграда от него. Днес, за да бъде забелязан отдалеч, трябва да се ориентираш по телевизионната кула или гигантския кран, който строи поредния мастодонт, точно над главата му. Типичната степно-анадолска архитектура, която разчита на червеникавите каменни блокове и плочи, островърхи капии със сводове, изрисувани с арабески, странно се композира върху стоманата, стъклото и бетона на модерните здания. Двугърбата камила сънно се протяга пред очите ни. А в далечината проблясва с отчаяна упоритост майското азиатско слънце – то иска да прогони тъмносивите оловни облаци от небето. След малко ще рукне проливен, но краткотраен дъжд, после ще ни изсуши, а слънцето отново ще ни съблече по къси ръкави. После температурите ще паднат под 15 градуса. И пак обратно нагоре. Преди седмица моя приятелка качи снимка във Фейсбук – в един от крайните квартали на Анкара е валял сняг. Какво да се прави, Ангорски капризи. Също като нрава на едноименната тукашна маркова котка. От която засега няма и следа. Но приключението ни е едва започнало.

Анкара, ден трети. Усмихва ни се утринта на новата седмица, слънчева, днес няма да вали. Тук е пролет, даже ранно лято, за което в момента в България можем само да мечтаем. Температурите са над двайсет градуса, цъфтят само много късните лалета, а също и трендафили, акации и люляци. По улиците ухае на люляк и отдавна забравен аромат на ягоди. Заричаме се да си купим и поемаме пеш към Мемориала на Ататюрк. Виждала съм го на снимка и в телевизионни кадри и винаги съм си представяла решение в стил Мавзолея в София – в центъра на града, като натрапена част от всекидневието, с която щеш не щеш трябва да се съобразяваш. Напористо втренчен в бита ни, безцеремонно загърбил Народния театър, но иначе с лице към бившия Дворец, той симптоматично напомняше кой е и какъв паметник е, на кръстопътя на историята, така да се каже. Простете за шаблона. Но за Анъткабир не може да се измисли шаблон. Разбира се, разколебават ни смесени чувства, дори при самата мисъл къде отиваме, (Йо – може би за петнайсети път, аз обаче за пръв). Но самият път до там е дълъг и имаме време да премислим и преживеем и тръпките вълнение, подобни на лек електрически удар, и усещането в стил дежа вю, и прокрадващата се съвсем лека досада. Стига вече паметници и мавзолеи. Минаваме рентгенов контрол в началото на дългата алея на специално построения за целта парк, влизаме в малка горичка и вървим, вървим около час нагоре към паметника. Всъщност Анъткабир означава мемориал, не мавзолей – това не е пирамида и няма никакви мумии тук. Успокоително е. Спомням си, че едно от най-зловещите преживявания в детството ми е посещението в мавзолея и мумията на Вожда и учителя. С какъв ум майка ми ме е вкарала вътре, била съм в пети клас. Ужасът, мракът, заупокойната музика, гвардейците, лепкавата миризма на балсаматори, смърт и цветя, луминесцентната светлина, восъчната кожа на мъртвеца-кукла не мога да изтрия от паметта си. Истински хорър. Излязох разтреперана и разплакана, майка ми се разстрои, че ми е станало лошо. После през годините ми се наложи да свикна със смъртта. Тази бутафория на безсмъртието обаче ми идва винаги в повече и не мога да приема кокошите жалби по срутената българска пирамида. Е, днес на това място, заредено с толкова дяволска енергия има градинка – какво лошо?

Анъткабир обаче си е монумент – огромно, несравнимо с нищо друго от богатия ми вече опит гигантско тържествено пространство. Напомня на античен театър и хеликоптерна площадка, така си представям и в такъв цвят египетските пирамиди и древни храмове. Подобно вълнение ми е носил единствено видът на мемориала на принц Албърт, величествено обърнат към венеца на меценатското му вдъхновение Роял Албърт Хол в Лондон. Това, твърдя със сигурност, е най-красивата сграда на света. Е, да, но тук. Изобщо не отива на моето поколение да се прехласва по мемориали. Но вече твърдя, че само видът на Хеопсовата пирамида би ме поразил толкова. Не съм сигурна дали повече. Пространството на монумента има просторна алея (в началото ѝ е вторият въоръжен пост), по протежението на която пазят каменни хетски лъвове. Има и цветя, много цветя. Вървим по тъмножълт камък, в далечината се издигат колоните на третото този път вече наистина гигантско пространство на вътрешния двор към монумента. По алеята се снимаме с лъвовете и три девойчета на по дванайсет-тринайсет години, които развяват турското знаме. Тръгнали са самички на разходка, усмихнати, приказливи, щастливи. Правя им портрети – с червеното турско знаме всички снимки стават ярки и красиви, момичетата са с прелестни тъмни очи и къдрави коси. Разменяме позиции, ние грабваме байрака, момичетата ни снимат, приседнали в лапите на хетските аслани. Влизаме в двора на мемориала – тук се изгубваш. Следя непрестанно с очи Йо, която е не по-малко смаяна от мен (а идва тук за пореден път). Не, нищо не се е променило, как може, но всеки път, оказва се, е впечатляващо усещането, че си на такова място доброволно, и освен теб има множества. Японски туристи щракат с фотоапарати, официална делегация се появява отнякъде и носи традиционен венец във форма на тепсия, изплетен от бели и червени карамфили. Булка и младоженец са дошли за фотосесия и поклон в най-светлия ден в живота си. Ято дечица от забавачницата, направо с чантите на гръб от училище, атакуват стълбите към входа с пронизителни викове „А-та-тюрк! А-та-тюрк!!!“. Това е искрен възторг – явно добре се работи тук по патриотичното възпитание. Групи от детски градини, предвождани от учителки с тюрбани и наметала също се готвят за снимка. Тук виждам доста забрадени жени. Това е много странно, защото е в разрез със заветите на Ататюрк. Но явно е искрена почитта, защото се вижда, че тези хора не идват тук под принуда и под строй. Просто рутинна семейна разходка в слънчев пролетен ден. Анъткабир се намира на възвишение, от което се вижда Анкара, самият той е изпълнен в неокласицистичен стил, с високи колони, сводове, изрисувани със стилизирани форми, които напомнят доста противоречиво едновременно и за един от седемте шрифта на арабицата, и за традиционна анадолска шевица, и за хетското писмо. Красиво е, направено е с вкус. Величествени блестящи традиционни мозайки обточват сводовете на входа и залата, където горят вечни жертвеници, едновременно е и тъмно, но и светло, тъй като пространствените обеми са огромни, а в източната част е разположен символичен гигантски каменен саркофаг, под който, в земята, е погребано тялото на Бащата на турците.

Вече сме разгледали музейната експозиция с портретите и восъчните фигури на Мустафа Кемал, с препарирания му лабрадор, с възстановките на битките при Галиполи и Сакария, маслените батални платна и портретите, фотосите, вещите – отново златни писалки и игли за вратовръзки, цигарета и пепелници, сервизи (Гази е бил страстен пушач и почитател на кафето), дрехи, макети на кораби, автомобил и мини-яхта дори, бюра, документи, библиотека и… часовници. Отново часовници. Всичко това е принадлежало на Ататюрк и приближените му, но и опонентите му. Гази е обичал лукса. Бил е висок и елегантен мъж. Светлокос, синеок красавец. Заковавам очи в портрета му – оттам ме гледат очите на родния ми дядо Радослав. В кататоничен унес повтарям мотива за двойничеството. Фамилията на дядо ми беше Арменчев. Усмихвам се – за Ататюрк и арменците заедно тук не се говори. Обличал се е по английска мода, изискано и с вкус. Някои от дрехите му: калпак от каракул, бомбета и спортни каскети, костюми от туид, бридж за езда или голф, пижама от папийон, ризи от лен, шевиотени костюми – впрочем биха били актуални дори днес. Например моделът на неговия английски пуловер – в музея можеш да си закупиш същия. И имитации на неговите химикалки, пепелници, часовници. Турците обичат имитациите – това съм го чела в романите на Памук, но тук се уверявам с очите си – явно това е и комплекс, но и еманципаторски жест на споделената културна принадлежност. В срещуположния край на двора, на запад, е погребан Исмет Иньоню. В музея виждаме портрет на неговата сподвижничка, впоследствие яростна опонентка – писателката Халиде Едип Адъвар. Звучат записи с речите на Ататюрк – висок, изнесен, малко дрезгав и нервен тенор проповядва идеите си за бъдещето на възродена Турция. Точно в дванайсет е смяната на караула – захласнато снимам и не поглеждам часовника, но изведнъж гръмва тържествена музика и всички застиват прави и неподвижни. „Какво става, Йо“ – питам я и точно в този миг съм в гръб към Мемориала. „Тихо, химнът, остани на място, обърни се с лице и кротувай“ – ми шътка тя. Заставам мирно. Отдавна забравени привички – но ме удивява реакцията на хората. Връщаме се по същия път. Шосето пресича колона войници – това е следобедният караул. Доста са, млади, хубави, високи момчета маршируват като един и набиват крак на три. Тропотът се чува като единичен звук. Това, което се случва, очевидно е най-естественото нещо на този свят.

Следобед имаме среща с Хюс, който е приключил с лекциите и ни повежда към второто емблематично място на столицата – Коджатепе Джами. От поне десетина години тя е новата емблема на града, заменила прословутото хетско слънце, понесено на рогата на елен. Паметникът на елена е един от най-красивите, които въобще съм виждала. Но изборът на джамията е повече от тенденциозен. Сама по себе си тя е много величествен и красив храм, с чудно хубав кристален полилей и стенни рисунки. Наистина е прелестна, съчетава духа на Султан Ахмедовата джамия в Истанбул и на Сюлеймание-то в Одрин. Но има свой изглед, своя „марка“, свой облик. Слизаме отново към булевардите на града, пътьом се отбиваме в няколко от големите книжарници и библиотеки, говорим си за литература, за преводи, за книги, за бъдещи проекти. Сядаме да отпочинем на чаша турско кафе, гарнирано със задължителния сладкиш. В страната на сладкарниците и сладките фантазии сме, но винаги избираме традиционен османски специалитет. Опитваме казан диби (буквално „дъното на казана“, леко карамелизиран и запечен млечно-яйчен крем, сервиран с топка сладолед) и тавук гьоюсу (буквално „пилешки гърди“) – екстравагантен сладкиш, крем на млечна основа, чиято специална съставка е сварено и ситно смляно бяло пилешко месо, придружено също от топка сладолед. Хм, вкусът е доста странен гребвам, но не бих повторила. Имам предразсъдъци явно към смесването на белтъчините (какво ли правят тук диетолозите и адептите на разделното хранене?). В романа „Музей на невинността“ на Памук влюбените далечни братовчеди Фюсюн и Кемал дълго се ухажват по сладкарниците на Нишанташъ и Бейоглу и ядат това нещо. Сигурно е своеобразен афродизиак, знам ли? Ядат и профитерол (кръгли еклери с истински млечен крем обилно поляти с разтопен шоколад), но него вече съм го опитвала. Литературният ми интерес ме провокира да бъда смела – но не за дълго. Аз си поръчвам друго – екмек кадаиф (нещо като реване, богато сиропирано, с каймачено покритие от три вида пълномаслени млека) и за ужас на Хюс го изяждам. „Това е страшно тежко, сега до сряда въобще не бива да те търсим за храна“, възкликва той. Не можеш ме уплаши със сладкиши. Е, освен с онова гьойсу… Разделяме се с нашия Вергилий и бавно поемаме към хотела. По пътя си купуваме от онези благоухани ягоди и гъсто каймачено кисело мляко, което е турско и истинско. Без палмово масло. И без онзи тебеширен вкус в устата, който оставят повечето български млека, с който вече толкова сме свикнали, че отдавна сме безразлични и снизходителни към Хайтовия стаен ужас пред цивилизацията и изкуствения живот. (Имам предвид етюда със стареца и майонезата от разказа „Дърво без корен“). Решаваме, че вечерята ни ще е ягоди с мляко и захар и… глътка уиски. Със задължителната доза чай преди заспиване. Смрачава се.

Анкара, ден четвърти. Днес са ни лекциите – целият ден посвещаваме на университета. От ранни зори сме там – имаме срещи с колегите от катедрата по български език и литература, всички са ведри и гостоприемни, слънчеви и усмихнати като времето навън. Днес е празнично и го усещаме по оживлението и гръмката музика, която се носи от двора на факултета. Музиката обаче е … а ла турка. Децибелите прехвърлят всички граници. Виждаме картина на празнуващи в самозабрава. Влизаме в, както впоследствие се оказа, един от двата отделени един от друг вътрешни двора на сградата на факултета и сме смаяни – поне двайсетина униформени полицаи са завардили входовете и изходите, кафенетата и пейките. Има ги и по коридорите. „Какво става?“ – споглеждаме се с Йо – какво прави тук полицията. „Днес е празникът на турците, пети май“ – обяснява ни спокойно докторант с прекрасен български език – „на репресираните в годините на военните режими“. Нима днес турците празнуват свободата си? Хм, защо си мислех, че този празник е през ноември, в деня на кончината на Гази? А защо не празнуват всички, тогава? И какво правим тук ние днес, с нашите лекции. Да се включваме в общия празник тогава? Оказва се, че общ празник няма. Студентите са в междучасие – левите са в своя си северен двор, десните – в южния. „Често има стълкновения, стига се и до бой, затова днес има толкова полиция.“ – продължава момчето. Празникът е политически, на ултранационалистите, пък и наближават избори – много важни избори, които ще определят пътя на Турция. Нейният избор е твърде сложен, той не е дори между леви и десни, не е дори и само между светската и верската държава. Леви назовават комунистите. Те не се свенят да говорят за класова борба и социална справедливост. На нас тези неща ни звучат смешно, антикварно и поизтъркано. Яли сме им вече попарицата на „нашите леви“… Затова ни е и безкрайно интересно. Но не влизаме в хлъзгави политически теми, защото и без друго сме обречени да се чувстваме като в Шекспировата „Комедия от грешки“. Суперстранно ни се струва, че политическата агитация не е забранена в университетите. Но сме гости и решаваме, че просто трябва да бъдем усмихнати. И толкова.

Левите студенти са по дънки, с обеци и пиърсинги, пушат цигари и пият кафета и кока-коли, насядали са по маси, пейки, стълби, слушат гръмка рок и пънк музика, която се опитва да заглуши пронизителните децибели на а ла турка-та. Момичета (не виждам нито една покрита глава) и момчета оживено дебатират. Разпространяват агитационни вестници и листовки, призовават да се гласува за кандидата на лявата партия, която ще защити ценностите на джумхуриета (републиката) и вестернизацията. Левите са прогресивните. О, ние отдавна сме забравили това. Нашите угоени партийни социалистически мандарини нямат нищо общо с турските представи за ляво. Тук левите са красивите, младите, интелигентните, модерно облечените, прозападните, волните духове. Те свирят, пеят, рисуват по стените, агитират за концерта на Бабà Зула (който пее за левицата) и за феминистката лекция на тема „Жените и съвременната класова борба“. Пием по едно кафе с левите (ха-ха – моето обаче е а ла турка) и прескачаме в източното крило – при десните. А там изборният купон е във вихъра си. Разкъсваме кордона от полицаи и се включваме с танците. Йо предлага да се хванем на нещо като хоро, но аз отказвам. Снимам. Но си имам едно наум – като че ли не е твърде редно. Дворът представлява огромно спортно игрище с пейки отстрани, където чинно са насядали по двама момичета и момчета. Седят отделно, момичетата са в деветдесет процента забрадени, с поли до земята. Има и по дънки, има и с открити коси, но са изключение. Започва традиционен зейбек-танц и на плаца остават само момчета. Танцуват в кръг. Момичетата пляскат отстрани, твърде далеч от танцуващите. Гъмжилото е твърде чинно подредено. Отново започва хоро – музиката е пронизителна, не издържаме, не е и нужно, и тръгваме. Усмихват ни се но… Минаваме отново през полицейския кордон, над главите ни се веят огромни транспаранти с турското знаме, с ликовете на десния претендент и на… Ататюрк. Който тъжно гледа случващото се, попаднал в (не)случайната сянка, която хвърля дървото и тялото на университетския корпус. Жега е, слънцето спряло сърдито пече…

Лекциите минават добре, с въпросителни, с някои недоумения, изясняваме казуси, отговаряме на въпроси. Темата за анатомията на времето в текстовете на съвременните български и турски поети и постмодернисти си има и своето традиционно очарование, и днешните си провокации. Онур Берхамоглу и Гьокченур, Данчо Ефтимов, Тома Марков, Елена Алексиева… (Като знам колко трудно говорим за постмодернизъм и лирика с моите студенти, признавам, страхувах се от чуждите реакции. Йо обаче е по-смела от мен, може би защото е поетеса?) Какво ни носи времето, кои са неговите капани, как да го разбираме и мъдро преживяваме, какъв избор да направим, къде грешим… Четете ли поезия, колеги? Стиховете са за младите. Едва тогава, когато се поуморим и натрупаме житейска – не, не мъдрост – а повечко суета и скептицизъм, тръгваме по утъпканите пътеки на белетризма. Мълчат и се усмихват, записват си нещо, загадъчни са. Сигурно имат много какво да ни кажат. Но е нужно време. И тишина. О, тази музика, която нахлува през плътно затворените прозорци! Денят е празничен, малшанс за поезията, която е сестра на тишината!

Другата тема – другост и двойничество в културите на Изтока и Запада – се оказва не по-малък Рубикон. Не че ѝ трябват фанфари. Но записите ми на автентична суфистка и венецианска музика от 15 век бяха осъдени на провал пред мощните децибели на момента. Вера Мутафчиева и Орхан Памук. Кой именно е „Изтокът“? Самото споменаване на името Орхан Памук веднага ражда обструкции. Докога? И защо? Настоявам колко трябва да се гордеят, че имат такъв автор нобелист, а те – „Турският език на Орхан Памук е много лош. Вие знаете ли ние какви автори имаме, какви стилисти… Какво толкова му харесвате вие, западните хора?“ О, времена, о нрави. Как какво? И какви западни хора можем да бъдем ние? Съвсем объркваме посоките на света, времената и техните пост- или пред-модерни пластове, течения, ветрове… А и как да обясня цялата българска сага на несбъднатия блян по български нобелист, как да разкажа за комплексите на една малка литература, която мечтае да има поне един световен български писател? Всепризнат. И нужно ли е изобщо? Турците са очевидно безразлични към показното признание и нобелистките салтанати в литературата. А Памук наистина е голям, „въпреки“ езика му. Моята задача обаче става двойно по-трудна: да обясня колко голяма и значима е Вера Мутафчиева в задочен диалог с неговите романи. Разказвам за Джем султан, за интригите на папския двор и Европа, за козните на Баязид, за живота на невъзможната съдбовна двойка Джем и Саади. За двойничеството и сходството на душите и идеите. Опитвам се да обобщавам, да говоря за близостта на културите, за проблематичната трудна любов на Изтока и Запада. Дали ме разбират? Не, не българския, който говоря бавно и отчетливо, с паузи, акценти и обяснения. Дали разбират и приемат това, което всъщност искам да им кажа – на този толкова труден и екзотичен за тях, родените турци, език? И кой въобще има нужда от подобни послания? Това са млади хора, чиято мотивация да изучават езика ни и културата ни, е твърде голям лукс. „Защо учите тази специалност?“ „Ами интересно ми е, харесва ми, но езикът ви е много много труден. А литературата ви – много драматична, сюжетите ѝ – доста страшни и тъжни.“ Е, и вашите сериали не лъжат в това отношение. Десетки очи се вперват въпросително в мен, и сияйни усмивки -забравих да кажа. Започвам да изреждам: „Япрак дьокюмю (Листопад), Фатмагюл`юн сучу не (Виновна ли е Фатмагюл), Ашк ъ мемну (Забраненият плод), Гюмюш (Перла), Кузей Гюней (Север Юг)…“ Възторжени възклицания – ааа, евет, евет; поправят интонацията и произношението ми (говоря страшно дървено, колко ли смешна им изглеждам?); „Ама вие откъде…, ама наистина ли сте ги гледали?“ И още как! Всичките, по няколко пъти. Че и книга съм написала за тях. И продължавам, без да прекалявам: „Карадайъл (Справедливостта на Кара), Ойле бир геджер заман ки (Времето лети – най-гледаният след Листопад), Курт Сеит ве Шура“ – „ама и него ли, та той е нов, олеле, колко интересен беше, напоследък нямаме хубави сериали…“. „Бинбир гедже (1001 нощи)“ – „еее, че той е най-хубавият!“. Говорим си за актьори, режисьори, сценаристи, сценарийни ефекти и литературни творби. Започваме голяма тема – кино и литература – а времето напредва. Лети. Смеем се, но това си е сериозна тема – рецепцията, социалните и естетически ефекти на тази масова телемания у нас, в Украйна и Русия, на Балканите. Следващият път, когато (а не ако!) дойда, обещавам лекция за сериалите! И да изгледам поне още толкова! Смеем се, ръкостискаме се, прегръщаме се. Разделяме се с университета. Отново снимам – младите филоложки са истински красавици. Момчетата говорят доста добър български. Момиче с огромни черни очи, забрадено и дългополо се присъединява към общата снимка. Първокурсничка. Интересен свят. Разменяме имейли и фейсбук-профили, идеи, заглавия, библиография, обещаваме си нови срещи.

Тръгваме отново по улиците на Анкара, купувам си цигари и запалка с лика на Ататюрк – не съм пушачка, но усещам, че това, което ми е липсвало в тези няколко дни е цигареният дим, е, бих предпочела наргиле, но няма време. Отправяме се към хотела, където вече ни чакат две очарователни колежки от университета Атълъм. Пънар и Айденур – дизайнерка и архитектка, които ни водят на вечеря в техния свят. Квартал Юмиткьой е поредното различно лице на столицата, лъскаво по лондонски, ярко осветено, луксозно, просторно и оживено. Тук явно кипи динамичен нощен живот. Пътуваме повече от час от нашия Тандоан към Юмиткьой по луксозна автострада, минаваме покрай огромни възвишения, съзнателно и методично залесявани с дървета и борчета – тук след време се очаква да израснат гори. И Анкара да стане още по-зелена. Минаваме край огромни кооперации и високи жилищни блокове, отдалече зърваме затворените луксозни комплекси с причудливи пирамидални архитектурни решения. Впечатляват ме най-невероятните хрумвания за балкони, перила, елипсовидни тераси, извити външни стълби, странно изкривени силуети на зданията и покривите. И прозорците, през които можеш да надникнеш в света на средната и заможната класа. В Турция тези класови светове и социални граници са нещо много видно, това е традиция, мнение, всеобща нагласа, на която много се държи. (С тъга си представих за миг сивата, грозна панелка, в която живея… И това, че тя всъщност е блок на университета ни.) Кристални полилеи осветяват холове и спални с размерите на концертни салони и бални зали. Явно хората живеят на широко – във всеки смисъл на думата. Тук обичайно апартаментите са големи, впрочем няма жилище под осемдесет квадрата, а тези които наблюдаваме са в пъти по-големи. И въпреки страстта на турците към пердетата и щорите, можеш да надникнеш в най-интимния им свят. Стига да поискаш, като предварително се оперираш от предразсъдъците и комплексите си. Веднага си спомням вчерашната гледка на гедже конду. В света на контрастите и множествените лица сме. И на въпроса „как живеят турците“ отговарям – трудно е да се каже еднозначно как. Но фактите говорят: минималната работна заплата е осемстотин лири (излишно ли е да я сравнявам с възнагражденията на нашего брата ходжам), а цените на транспорта и хранителните стоки са поне колкото, ако не и понякога по-ниски от нашите. А обявите за фирми, търсещи работници са на всяка крачка. Има ли всъщност в Турция безработица? Не съм сигурна за нивата и цифрите, но в активното време на деня по кафенетата седяха само дядовци с броеници…

Ден пети. Заминаваме към Кападокия, Днес е Гергьовден, а ние се запътваме към родината на Свети Георги – Кападокия. Земята на красивите коне (в буквален превод от персийски); на скалните църкви и най-причудливите каменно-варовикови форми в света. И на въртящите се дервиши. Пътуваме в луксозен (според нашите представи и нормален – според турските) автобус, в който гладен и жаден и неинформиран (пред всеки пътник има телевизионно екранче със слушалки) няма да те оставят. Пътят е около пет чàса, километрите – към шестотин. Какво си представяте, когато чуете за Анадола? Голи сипеи, скали и пуста жълтеникава степ? Нищо подобно. Пътуваме с часове през зелени тучни ливади, по които пасат огромни стада; нивите са прилежно обработени, изорани и засети. Снимките, макар и през стъклото стават прелестни, тъй като е много слънчево, а контрастите са ярки: розова пръст, яркозелени поляни, яркожълт синап, бели цъфнали дървета. Спомням си какво пише в пътния си бележник Чудомир за Бурса: Аз си представях, че камилски птици прескачат, пустини и рев на лъвове… а то… тук-таме се мярка силуетът на нашенското магаре… Какво ли би казал за Анадола? Една мини-Аркадия. Твърде динамично се сменят картините: нарядко пръснати селца с издигнати хубави дву- и три- катни къщи, дори лозя (!) и овощни градини. Тук се мярва джамийка. Там – огромен индустриален комплекс, като че захвърлен в нищото. Завод на Кнауф, например. В този рядко населен район кой ли въобще работи в него? Но за да го издигне немецът точно тук, значи има кой. И отново ливади, поляни, нивя. Облаци и кристално синьо небе.

Когато човек пътува, съзнава цялата мимолетност на човешкото съществуване, краткостта и празнотата на битието си, объркаността и безумието на ежедневието. И си мисля, че така, както никой не може да ти отнеме това, което си дал на другите, така и това, което видиш, обходиш, наснимаш, опознаеш, си е съкровено твое. Завинаги. Но е още по-ценно и интересно, когато е споделено. Пътувайки, живееш няколко животи. И като че ли да подкрепи мислите ми, внезапно пейзажът радикално се променя. Вода! Огромни количества вода! Да не би да сме свърнали към морето – стотици километри ни делят от него все пак. Разтварям картата – минаваме през второто по големина езеро в Турция и едно от най-големите солени езера в света Туз Гьолю. Няма да повярвате, но това езеро е розово. С кобалтово-синкави тонове, лилави нюанси и тъмно сиви пасажи, обшито с дантела от снежнобяла пяна, която се превръща в сол. В солна кора по земята. Странно ми е как съжителстват ниви и ливади със солено езеро – та нали солта убива всякаква растителност? Но това езеро е наистина огромно! Пътуваме с часове, все по брега му. Ту се отдалечава от шосето ни, ту наближава, ту изчезва съвсем, за да се появи отново зад поредния завой. Спираме за почивка – точно по средата на пътя до Невшехир сме. Спирката е мотел-ресторант-магазин. Селото е наблизо (според анадолските критерии за близо), а спирката е Йешил тепе, което в превод означава Зеленият хълм. Зелените хълмове на Анатолия. Доста пуста спирка. Слизаме за половинчасова почивка, горещо е, подухва суховей. Въздухът трепти над асфалта. Поглеждам отвъд магистралата – там е езерото. Има-няма стотина метра до там. Само трябва да метнем четирите платна на шосето (няма мантинела за прескачане, слава на Аллах!). И хуквам, Йо ме следва малко колебливо. „Бягай – виквам – ако искаш да снимаме и да не ни оставят тук…“. Въпреки че няма страшно, няма да тръгнат без нас, проверяват ни поименно на всяко качване и слизане, а сме и единствените чужденци в автобуса. Стигаме задъхани до брега на езерото, ама че извънземно езеро. Красиво е. Наближаваме водата, под краката ни хрущи солта, вървим по кристали, а водата се пени и осолява подметките ни. Водата е толкова топла, че човек би помислил, че извира от топъл минерален извор. Йо смъква с хазартен жест сандалите си, запретва дънки до коляно и смело нагазва. Аз снимам, няма време. Тя писука от радост, върви все по-навътре, а водата едва достига прасеца ѝ. Нащрек съм. Като знам колко е луда и витална, току виж се цопнала да поплува с дрехите. Никой обаче не плува и тя пази приличие. Някъде в далечината на езерото е забит дървен виенски стол с облегалки, явно предназначен за водни процедури. Какво ли е наистина усещането да се съблече човек и заплува в тази розова сол? – се размечтава Йо и ме поглежда умолително. Не, идеята не е добра, първо бързаме, второ виж, никой не плува тук. Давам зор, почти ѝ се скарвам като на малко дете и тя излиза на брега, а дънките ѝ са целите в солни пръски. Хукваме обратно. Автобусът се стяга да продължи, мият го грижливо, само не разбирам от какво (турците са маниаци на тема чистота на всичко, но особено на автомобилите си) – имам чувството че всеки момент ще изпръхти доволно, ще изцвили или ще вдигне мощно хобот за поздрав. Дали да не бутна соленото Йо под струята? Измиваме се, пием по чай и си даваме сметка, че колкото и да се бави и заплесва, колкото и да се диви и съзерцава, човек тук не може да закъснее за никъде. Все едно сме влезли в машина на времето, в тета-зона, където времето се разтяга и режисираш мига според вкусовете и желанията си. Трийсетте минути почивка стигнаха за всичко. Към нас се доближава автентичен анадолски старец – с таке, цигаре и броеница. Йо му се усмихва и му дава селям и… толкова му трябваше. „Откъде сте, къзъм?“ „Булгаристан.“ „Ами какво, що, накъде…“ Йо е словоохотлива. Ааа, евет, чок гюзель, ходжаам! И започва неговият монолог: „Ех, гюзель Булгаристан, някога бяхме една държава, силна, голяма, до Англия чак стигахме, всички трепереха от нас. После дойде Русия и ни раздели. Лошо стана, лошо, защото станахме слаби. А сме слаби, защото останахме сами. И ние сме сами, и вие. И с арменците стана така. Прогонихме ги. А някога бяхме достлар (приятели). Шимди (сега), слушай, слушай, шимди казват на Ердоган: – Няма ли да идеш в столицата, в Ереван, на преговори?. А той – Ще изпратя посланика.“ Засмива се дяволито и завърта очи. Пауза. Пробва ли ни? Ние се смеем с глас. „Защо се делят хората? Защо враждуват? Ето ние, с един аркадаш (другар) отиваме веднъж в Анкара. На Къзълай вземаме автобуса. До нас седят двама негри, черни, ама катран. И другарят ми казва: – Абе, гледай ги тези какви са, те въобще, дали са хора, а, как мислиш? – Мълчи, думам, че е грехота, янлъш си! Тебе кой те създаде? Аллах. Е, и тях Аллах ги се създал. Затваряй си устата, че сигурно учат тук, говорят турски, ще те разберат какво говориш. Срамота!“ Клати глава и премята броеница от зеленикав опал. Насочвам фотоапарата, той обаче се оказва суетен, режисира позицията. Щраквам ги. После тримата се запечатваме за вечен спомен, препечени (и добре осолени) от косо падащото обедно анадолско слънце. Не ми харесва фотоапарата – внук му имал Канон, то е къде, къде… Е, знаем го от Георги Господинов: „Днес канонът е Канон!“ И продължава: „Турция беше много бедна държава. Но от десетина години вече сме добре, заприличахме на другите хора, на вас, европейците.“ Дискретно замълчаваме. „А ти откъде си?“ „От близкото село, от Шерефли Коч Хисар съм, Дорсун Кахведжи ми е името.“ Дорсун Кафеджията от Крепостта на овена. Дорсун ефенди от селото на честта? Или – на гордия коч, някак по-юнашки звучи. Йо се забавлява с моите волни интерпретации. Качваме се вкупом в автобуса и продължаваме. След секунди минаваме през селото на коча – оказва се малко спретнато градче, стройни триетажни нови къщи с пъстри стъкла и обшити от керамични шевици, които проблясват на слънцето. Оказа се, че това непретенциозно селище е снабдено с гигантска модерна болница и филиал на Аксарайския университет. В Турция има около двеста университета, като малка част от тях са държавни, а частните са с приоритет. На над осемдесет милионна Турция с младо население, над осемстотин хиляди абитуриенти всяка година, далú са ѝ много толкова университети? Не знам. Но веднага мисля в сравнителен план: България е седем милионна застаряваща страна с отрицателен прираст, а има петдесет университета.

Отново на път. Поля, поля, поля – да те заболят очите от зеленина, казваше братовчедката ми по повод на пейзажите в юнска Ирландия. Но тук, в Анадола? Завиваме от Аксарай на изток и се отклоняваме по второкласен път към Невшехир. (Това, че е второкласен разбираме от обозначението по картата и по двете платна на шосето. Не попаднахме на нито една дупка.) Невшехир е сърцето на Кападокия и е най-големият град в областта. На хоризонта се проектират гигантски заснежени планински върхове. Връх Ерджиес е почти четирихилядник и представлява кратер на угаснал вулкан. Красиво е, моите фотоконтрасти стават още по-прекрасни, защото заснеженият връх, зелените ливади и кафявата угар изведнъж се сдобиват с ярък акцент – червеното знаме на републиката, бучнато насред равнината. С подобна картина не сме свикнали. Наистина в тази страна знамената са навсякъде, особено пък пред избори, но това е в градовете. А тук? Над всяко кале или голяма скала оттук нататък ще се любуваме на тази странна гледка, която като че ли ни шепне: „това тук е мое, тази хубост Аллах неслучайно тук я е сътворил, ние сме тук“. Равнините започват да стават каменисти – огромни ръбести камъни, като че пръснати от нечия ръка, са разпилени из цялата зелена шир. Някъде си личи, че са ги влачили, премествали, преподреждали грижливо във формата на синори. Тук-там се виждат трактори. Релефът започва да става твърде причудлив: терасовидни плата, могили, изникващи отникъде, скални калета със забодения червен байрак с полумесец. Минаваме през Акгьоль, Учхисар, крайпътни заведения, кервансараи, дори петзвезден хотел, извисен там, някъде, ин дъ мидъл ъф дъ ноуеър (както обича да повтаря Йо). Боже, къде сме тръгнали, по средата на нищото?! Забавлявам се като снимам крайпътни реклами: Хош гелденис, Кападокия ви очаква, добре дошли в Кьофтедокия, в Кафедокия! Изяжте я! Изпийте я! Обладайте я! Почувствайте я! Ваша е! Тя ще остане, ще има още от нея… Е, благодаря, не съм фенка на кьофтедокия, но кафедокия с удоволствие ще опита Евдокия!

Впервам поглед отново в нивите, почвата им напомня на едър морски пясък. Какво ли пък може да расте тук? Виждам овошки и лозя. Лозя, лозя… Какво ли трябва да означават, като се има предвид, че влизаме в цивилизация, която забранява алкохола? Ами, сигурно правят сладкиши и сиропи от гроздов сок. Както ще се уверим по-късно – дори туршия от десертно грозде (впрочем, много е хубаво). Но в самия център на градчето Юргюп, към което сме се запътили, на другия ден ще открием горд паметник на гроздобера. Явно наистина е лозарски район. Продължавам да се чудя. Сега минаваме край парцели с млади овошки (ябълки, доколкото виждам) грижливо оформени като оранжерии с подвижни стъкла. Пейзажът отново се сменя, следват червеникави камъни, сивожълта пясъчна почва, сипеи… Контрасти. Турция е страна на контрастите, тепърва ще го асимилирам.

Пристигаме в Юргюп следобед, настаняваме се в хотелче на Невшехирския университет, всички са любезни, радват ни се. „Булгаристан, комшу, ходжам!“ На хиляди километри сме от Булгаристан, но все пак сме комшу. Тръгваме на вечерна разходка из Юргюп, водени от смесени чувства. Абе, Анадола си е Анадола. Струва ни се, че ни гледат втренчено-изпитателно. Питащо и очакващо. Сами, неприбулени жени, явно туристки. Туристи има доста, но са в големи групи, а ние тръгваме сами да катерим централното кале и скалните пещери. Разбира се, достъпните. Но сме твърде изморени за подобни приключения, при това вече на залез. Снимаме се с група възрастни кападокийки сладурани! Толкова са стари и автентични и до една с дълбоки шарени шалвари, елеци и чембери. Усмихват се свенливо, но приветливо. Нагласят се с готовност за снимката, а единствената гологлава моментално се прибулва. Коментират нещо – явно откритите ни крака и глави. Йо им заговаря на турски и те мигом светват в лъчезарни усмивки. И как не, тя има невероятната дарба да завързва контакти и да изслушва събеседника си. Усмихва се, буди доверие. И аз се усмихвам, но изглеждам някак студена – дори и усмихната, очите ми винаги изглеждат сериозни. Но тези жени са просто откритие! Моите моделки си имат естествен неповторим декор: каменна къща с кована врата и зелена полянка, насядали са направо на земята, а около тях са разпръснати три разкошни пиринчени ибрика. Гологлавата баба артистично се крие зад рамото на другарката си и надниква през чембера. Свърши ли вече процедурата? В ръката си държи десетлитрова пластмасова бутилка. Ама че досада, цивилизацията с уродливото си лице е стигнала до тук. Отново се сещам за Хайтовата майонеза и ми става блудкаво. Бърка ми композицията тази бутилка, но ме е срам да ѝ я конфискувам. И без това сме достатъчно нахални. Щрак и им вземаме душите. Хади бай! Гюле, гюле… размахват ръце стариците.

Изкачваме се навръх калето, където откриваме тюрбето на Кълъч Аслан, прочутият селджукски султан, описан в книгата „Петте града“ на Ахмед Хамди Танпънар. Йо току що я е превела и взема нещата много лично и присърце. Нима това тюрбе е тук, ама този онзи ли е? Ох, да не стане с моите Аляадиновци – аз си мисля, че е онзи с вълшебната лампа, той бил селджукски султан… Стана тя! Попаднали сме на свещено място. Надникваме. Снимаме.

Минаваме край улични сергийки. Килими, керамика, бижута. „Гяль, гяль (влезте)“ – кани ни натрапчиво любезен продавач и ни гледа… думата е жадно. Откъде сте, как сте… Ааа, българки. Понеже сте комшулар, елате тук, вижте сребърните пръстени, камъните са вълшебни. От онези, които менят цвета си – ту са сини, ту зелени, виолетови, карминени, жълти. Тук добиваме този камък. Феноменал или още александрит, май така му казваха, в сребърен обков, сто и седемдесет, двеста и петдесет лири, на вас ще ви направя цена. Любезно отклоняваме офертата. Заглеждам се, на витрината на магазина му виси огромен плюшен копринен гоблен с Тайната вечеря. Виждаме и икони със Свети Георги, продават и кръстчета. Не е чудно, като се има предвид къде и кога сме. Настава време за нещо като гергьовска вечеря, изведнъж разбираме, че сме страшно гладни. Търсим с поглед подходящо заведение на открито, със смесен състав и тиха музика и… ето го. Непретенциозно бистро, разположено направо на улицата точно срещу входа на очевидно скъп тузарски ресторант. Група ирландци от няколко поколения и очевидно смесен семеен ирландско-турски състав шумно вечерят и изнервят с претенциите си сервитьорите. Деца цвърчат и се гонят, дамите не одобряват блюдата и ги връщат. Нужно е самообладание. То май е малко в повече на сервитьорите, които очевидно не бързат за никъде и разчитат на едната гола любезност. Плийз мадам, ъф корс, мадам … Ние си поръчваме традиционна доматено-патладжанена салата и нервозни (какво нервозни, убийствено люти) агнешки кюфтенца по юргюпски, защото трябва да почетем закрилника на стадата. Йо си „виква“ и един леден „Ефес“. Наздраве! Шерефе! Всички народи вдигат наздравици за здраве. Само турците пият за честта (шерефе означава чест). Имаме чест да бъдем днес тук, в земята на Свети Георги. Та той си е наш, ако и да е кападокиец. Бледоликата и рижа съдседна компания се държи твърде свойски и разбирам защо – един от зетьовете се оказва местен, черноок и мургав хубавец, до когото седи възрастна забулена жена, очевидно майка му. С нея той говори на турски, с невестата и роднините на ирландски. Шумната вавилония най-сетне си тръгва, плащаме и ние. Вече е почти тъмно. До нашата маса, която беше съвсем на улицата дълго стоя и гледа неприлично-настоятелно някакъв мъж. После се качи в таксито си и отпраши нанякъде. Докато ни броеше хапките се чувствахме неловко, но ето, сега ни е нужен, да ни хвърли към хотела. Въпреки че вече не ни се прибира.

Хлътваме в магазинче за куру йемиш (подправки, ядки, сушени плодове, чайове и кафета…), локум и халва. И попадаме право в ръцете на… Шехерезада. Двайсетина годишно вакло момиче с огромни черни очи и запленяваща усмивка чува, че Йо и проговаря на турски и… край. Очертава се да спим в магазинчето. Но първо ще получим диабетен удар. Говори малко провлачено, но затова пък много! Засмяна до уши, кима разбирашо и гледа някак от дълбоко, мъдро, не за годините си. „Опитай от това, ханъъм, да ти клъцна малко натурална халва; ходжаам, виж, виж, тия сушени ягоди колко са ароматни, ето и сливи, и фурми…“ Не, не мога повече, честно. Много е вкусно! Йо отново разказва историята ни, историята на нейната кариера, на нашето пътешествие. Говорят си за нещата от живота. Аз внимавам в какво се заглеждам, защото тутакси се набутва в устата ми. Ядки, семки, плодове, локум … Ще разглеждам сапуните и чайовете. И кафето, шафрана, миризмите. Питам каква е тази шарена кутийка? „Виагра“, отговаря невъзмутимо Шехерезада и се залива от смях. „Не ви трябва“, добавя и подкупващо ни смига. Всъщност Шехерезада се казва Фатма, много ачигьоз момиче, ще те купи и продаде, както казват по нашенски. Виждам колко фамилиарно е сложила ръка на рамото на Йо и я потупва съчувствено, обяснява, шегува се, хваща и двете ѝ ръце, свива рамене, нещо оживено дебатират. Няма мърдане. Изведнъж прихват в смях. „Казвам ѝ дай да те взема за снаха, толкова си хубава и умна“ – превежда Йо – „а тя е делова – колко е голям синът ти?“. „На на трийсет стана, живее в Лондон.“ „Аууу, гюзеель, ама машаллах, не ти личат никак годините, ходжам! Ами моята майка е толкова по-млада!“ Поглеждам към забрадената дългопола жена, която примирено се усмихва зад щанда и ни гледа с любопитство. Не искам да си помислям на колко е – със сигурност е много по-млада от самата мен. „Ех, женена съм, ходжам вече от две години, иначе окото ми не мига, стягам куфара и тръгвам към Лондра!“ Брей, че смела! От отсрещния тезгях с въпросителна усмивка следи разговора ни младо момче с брадичка, изглежда това да е щастливият съпруг. Добре, че не разбира какво дискутираме! Заговаряме се с нея за сериалите – тя е в час с медийната ситуация в България, знае, че това е рецептивен феномен, одобрява, кима, възклицава. Ние сме нейните цивилизационни открития. Но сама не знае всъщност какво откритие ни е тя. Смеем се, щрак, Фатмичке на портрет. Гюле, целувка, и… най-сетне тръгваме.

Вземаме такси до хотела ни, който е извън града. Веднага разбираме, че шофьорът ни не е като другите. Висок, снажен, мургав мъж в напреднала възраст, но със светли очи. О, за възраст вече не се наемам да говоря и да правя прогнози. Това е свят, в който времето може и да лети като хората (искам да кажа като в нашите светове), но е изключително относителна категория. Според която категорията яваш, яваш е сакрално заклинание. Спокойно трябва да е, разум трябва. Бавно и навреме. Шофьорът има петнайсетина минути път с нас, но естествено ни заговаря и ни разказва своята история: „Коренът ми е от Солун. Не ме гледайте, че съм висок и светлоок, така е щото ние сме от морето. Когато Ататюрк направи спогодбата за изселниците през двайсет и четвърта година, нашите се вдигнали и дошли тук. Не по собствено желание, ама нали знаете вие как стават тия работи.“ Ние ли? Знаем и още как! „А селото в близост, Мустафа паша се казва сега, там всички били гърци. Тях пък заселили в нашите къщи и по нашите места. Те не искали, съпротивлявали се, ама кой ги слуша? Заминали за Солун. Мен ако питаш, те са си по-добре там, отколкото ние тука. Ама така… Сега в това село са останали много гръцки църкви, има и един древен кервансарай от петнайсети век, утре идете го вижте, комшу!“ Е, този е вече някак по-истински комшия. Разделяме се със солунчанина. Правим последни снимки на нощния Юргюп – там, от високото, е блеснал като коледна елха. Защо ли ми е такова коледно-великденско по това време в Анадола? Заспиваме.

Гьореме, Кападокия, ден шести. Напускаме Юргюп със смесени чувства, без да отидем до Кервансарая в Мустафапаша. Що има кервансараи – наши са. Да, но се оказа, че повече няма да имаме време за такова удоволствие, така че не отлагай днешната гледка и дестинация за утре! Вече ще знам. Но си останахме без кервансарай.

Гьореме се оказа една малка приказка. Пътят е около трийсетина минути. Слизаме на центъра срещу голямата джамия и веднага попадаме в прегръдките на бай Мехмед. „Момичета, кои сте? И накъде?“ „Към Гаферли стон хаус – отговаряме питащо – къща за гости е, ние по Букинг…“. „О, при братовчеда Исмаил? Качвайте се!“ Впоследствие научаваме, че не са точно братовчеди, а Мехмед е бивш шеф на Исмаил. Ох, много е объркано, май дойдохме в земята на братовчедите. Пътят се вие рязко на серпентина, но затова пък е кратък. Гаферли се оказва в центъра. Мехмед ни носи тежките куфари, тук всички са кавалери. (Думата кавалер е чуждица и в прекия, и в преносния смисъл в българския език. Странно е, че сред богатата ни колекция от турцизми, нямаме аналог именно на тази?) Настаняваме се в Гаферли, което е самата къща на съдържателя, а той живее на втория етаж с цялото си семейство. Срещу нас се издига едноименната джамийка, явно, че сутрин ще ни буди мюезин. Не се сбъднаха предчувствията ми, на заранта той пропя съвсем отбрано и тихичко – тук явно се служи така и всеки уважава личното и духовното пространство на другия. Направи ми впечатление, че от голямата джамия излизат само възрастни мъже. Условията в хотела ни са повече от прилични, но малкото прозорче на стаята не може да се отваря. Е, как ще заспя аз? Може би на открехната врата? Но това интериорно решение е съвсем в духа на селището, просто трябва да запазя самообладание. Все пак ще спим в каменна къща, а ако беше направо на някоя скала? Всъщност именно това е атракцията, тук този тип хотели са от най-скъпите.

Исмаил е симпатичен млад човек (може би няма 40), жена му Мелек е бременна с третото им дете, а вечерта се появи и майка му, и сестричката му (абитуриентка). Фамилията на Исмаил е кюрдска, говорят някакъв език, който Йо почти не разбира. Но заради мен и ходжам Йо минават на турски. Исмаил говори и английски, бизнесмен е все пак. Имат компютър, интернет. Но в стаите няма телевизори, радио също не виждам, а и никъде не видях да продават вестници. Всъщност, няма как, не съм довидяла явно, защото градчето е курортно и оживено, има туристи от цял свят. Уговаряме се вечерята да е тук, а не навън, да ни демонстрират местни специалитети. Радват се искрено, че няколко дена ще живеем сред тях.

Хвърляме куфарите и вече начертаният в главите ни план за разглеждане е задействан. Тръгваме надолу по стръмните извити улички, около нас се издигат причудливи остри скални възвишения, докосваме ги – варовик, изсипан от Аллах в най-невероятни форми и линии. Много от тях са превърнати в луксозни хотели, а стаите са направо в скалите. Имат си естествени прозорчета, е, остъклени, разбира се. Но тези къщички са съвършените изолатори – зимата от студа, лятото от жегите. Тук, разказват местните, температурите скачат над 40 градуса. И не стига, че скачат, ами се и задържат – през целия юли и август.

Поемаме курс към Оупън Еър Мюзиъм. Огромно пространство от скали, каньони и грижливо реставрирани или просто консервирани и съхранени скални църкви и фрески със сцени от Стария и Новия завет от ранно християнско време. Всяка църква има своя пазител, с всеки се спираме и разговаряме. Още на първата спирка попадаме на почитател: „Булгаристан?“ и ни смига „чакайте да излязат тези германци и снимайте“. Излиза да пази навън. Вътре пази Свети Георги от туристите, навън пази нас и Свети Георги от чужденците? Ние сме свои. Разбира се без светкавица щрак – по веднъж. Удивителни червени бои, как са се запазили през вековете! Благодарим. Той прави недвусмислен жест с два пръста – „сигара вар?“. Йок, забравила съм ги в хотела, ама те са и турски, и женски, как не се сетихме да вземем няколко кутии български цигари, които са в пъти по-добри от местните! Подавам му 4 евро – с тези пари ще си купиш две кутии. Той ме гледа озадачено. Дали ни разбра? Май сбърках тук с валутата. Хората тук изпитват респект пред еврото, в столицата привидно равнодушно търгуват едновременно и в лири, и в евро, но тук, в Кападокия, парите на Аврупа се приемат радушно. Няма опасност да бъдеш излъган, непрестанно щракат електронни калкулатори – „толкова е по курса на деня, мадам, ето, виж“. Ако искаш може да платиш и в лири, толкова и толкова прави. Евет? Хаир? Грийн тур желаеш – сто лири, ама включва всичко, и музеите, и пътя, и храната, цял ден. Сеанс с танцуващи дервиши предпочиташ? Двайсет евро, в 18 часа бъдете тук, връщане в 22 часа. Хората работят делово, учтиво, без да демонстрират печалбарска страст. В ежедневното наречие липсва онзи нашенски тарикатски, безкрайно противен фразеологизъм „да правя пари“. Какво ли да им правиш толкова на парите? Освен да ги издигаш в култ чрез езика. Пари не се правят, а печелят, при това с едничкия разумен смисъл да бъдат инвестирани или за да бъдат похарчени разумно. И после пак така. Работя, за да „правя пари“ – колко тъжно и скучно звучи. Другото е… тарикатлък. Ама и това не е, защото тарикати по тукашному назовават дервишка секта, това са ислямски монаси-съзерцателни и духовни същества, дето имат само бялата клоширана роба на гърба си и каука, който символизира надгробния камък. Мементо мори. В тази памет място за пари няма…

На връщане от Еър Мюзиъм (трябва ти поне половин ден, за да го разгледаш целия) минаваме през няколко препятствия, които ту затвърждават, ту разколебават горните ми разсъждения. Минаваме през ателието-магазинче на грънчаря Кюршат – момче на около двайсетина години, което прави и продава прочутата анатолийска керамика. В работилничката-магазин има малко грънчарско колело, на което Йо сяда, за да опита таланта си. В свободното си време тя е приложничка, занимава се с бижута и фюзирани стъкла. Видимо развълнувана, тя поема топката глина в ръце и влиза в ролята на Твореца. Човек бе сътворен от кал… Кюршат ѝ обяснява нещо и завърта с крак колелото. Започва се. Толкова не въртят и моделират, обаче, колкото разговарят. Всички хора тук са много любопитни и това е едно прекрасно качество на човека, чиито сетива са отворени за света и другите. Източният човек въобще е такава направа – лаф олсун…, да върви приказката е важно, а докато тя върви, върви и светът, и животът. Върви и се върти също като това малко грънчарско колело. Не случайно Шехерезада се е родила именно тук. С нея вече ви срещнахме. Йо сътворява нещо като малка глинена вазичка. Кюршат я хвали – „нужни са поне 2 години чиракуване, мадам, за да се научи човек на вази, вазите са най-трудното!“ Купуваме си от неговите произведения – шарена писана керамика, която ти взема очите, чинии, чашки, поставки, гърненца… Още не знаем, че сме едва в предверието към Царството на чомлеците (на тур. – гърнетата). Излизаме от магазинчето на Кюршат (колко струва сеансът на грънчарското колело ли, ами нищо, това е рекламна екстра, хайде със здраве, хаирлъсъ олсун!) и се натъкваме на инсталация в стил Балкантурист. Три камили, въоръжени със самари, кротко преживят, опалени на най-страшното обедно слънце. Двайсет и осем градуса на сянка. До тях невъзмутимо пасе магаре (не е чудно, това е един от символите на Кападокия), чийто шарен самар и накити определено конкурират камилите. Насочвам фотоапарата и… няма щрак. В кадър изскача отнякъде Господарят на камилите – „но, но, мадам“ и настоятелно ръкомаха. Иска да ме качи на камила, бурно се съпротивлявам, защото виждам, че втората труженичка в редицата бавно се изправя, а на гърба ѝ, пищейки, се клатушкат, вкопчени едно в друго две момичета. Едното забулено, другото отбулено, но реагират еднакво на ситуацията. И умират от смях. Не, на подобна грамада не се качвам в никакъв случай, освен това няма време за филмови кадри, просто искам незабравима снимка с красавиците. Господарят ме разбира и грабва фотоапарата ми, кадрира и.. щрак, щрак. Две пози. Гуд бай, лейди, дължиш ми тен лира! Повдигам вежди – тен? Инстинктивно вадя пет – тен, тен, настоятелно пери пръстите на двете ръце камиларят. Брей да му се не види, тези камили какво, да не би да са от платен сайт за запознанства? Подавам му с неудоволствие десет лири и догонвам по пътя Йо, която отмина камилите с безразличие и предпочете сладолед на сянка. Скривам за цената на фото находките, ще ми се кара.

Пред нас е следващото изпитание – Големият храм на Свети Георги. Пазителят на храма обаче се оказа истинската находка, но… го пропускам. Наистина е впечатляващ, сериозен и делови. Напушва ме смях: пред нас стои гигант с гарваново черна коса и анадолски мустак, изпод който проблясват няколко златни предни зъба. Кафяв костюм, вратовръзка, синя риза и брошка с червеното знаме на джумхуриета, бучнато на бутониерата. Обилно напарфюмиран с гюлова вода. Абсолютен двойник на герой на Костурица, като че току що излязъл от кадър на „Аризонска мечта“. Смигвам на Йо, тя с мъка задържа усмивката си. „Ето я, скъпа, твоята Анадолска мечта“. Тя обаче се взема в ръце и го заговаря на перфектния си турски, започва разговор за археология, изкуство, архитектура. „Отур, ханъм, седнете за момент, така се прави, стойте де, за къде бързате, храма от хиляди години си е тук“ – той настоятелно я докосва по рамото и гледа похотливо. Моментално отнякъде изникват две чаши чай, „починете, разхладете се“. (Тук се разхлаждат на сянка и с горещ чай – действа!) Тази църква датира от…, историята ѝ е…, фреските…, не се снима… Влизам и докато си говорят (оставила съм най-безотговорно Йо в ръцете на нейния Зевс) и той е омагьосан от нея, щраквам един път супертайно сърцето на храма. Удивително е! Вече е време за тръгване, Йо ме гледа въпросително: „Господинът ни предлага да ни заведе следобед до Роуз Лав Вали, Долината на влюбените, да снимаме залеза.“ Със собствената си кола? Не, бихме се включили в колективен тур, но така… Самички с хидалгото на Кустурица в Розовата долина на влюбените, не, не. „О, мадам, а след това имайте готовност да поемем на дълъг път – отиваме на истински средновековен хамам. Вземете си бански и хавлии, ще ви изкъпя и…“ А кога ще се приберем, упорствам аз. „Някъде към полунощ, предупредете в хотела да ви чакат.“ Смълчаваме се, той става още по-настоятелен и императивен: „В 18.30 бъдете тук, приключвам работа и потегляме.“ И колко ще ни струва, казахте, че пътят е дълъг? „Спокойно, ще го уредим“. Изнизваме се съвсем бавно на заден ход, кимайки учтиво, закачили най-нелепите усмивки на лицата си. Евет, евет, нека помислим, днес сме страшно ангажирани, може би друг път. „Няма какво да мислите, чакам ви“ – отсича той на анатолийски инглиш. Английският звучи някак по-авторитетно, явно на този език можеш да заповядаш истински на белите европейки. Ъф корс, сър, бай… почти хукваме към следващия обект. Беж, Лиске да бягаме, ето ти и неприлично предложение в ранния следобед. „Йо, може и да размислим, имаме визитна картичка“, заливам се безотговорно от смях. Йо е напрегната. Не, за днес стига разходки повече в тази посока. Има толкова долини за разглеждане. Не ни е нужна компания.

Следващата атракция е поредното магазинче за керамика. Пред него народният гений на приложната декорация е издигнал две зловещи бели фигури на извънземни същества в естествен ръст – от онези същите, варово белите, с дръпнатите черни празни погледи. Приличат на гигантски бели скакалци, доста зловещо изглеждат на фона на скалите. Предполага се, че ръстът им е малко над човешкия, но кой знае, нали писаха в интернет, че според доловени звукове от космоса, извънземните говорели на турски, имало и записи. Може и ръстът им да е съобразен с тукашните мерки. Какво правят тези извънземни тук? На другия ден научаваме, че си има крушка опашка – тези места са любимо място за снимки на Джордж Лукас, а кадри от неговите „Междузвездни войни“ са правени именно тук. Разглеждаме, снимаме се с извънземните, после пред каруцата с гигантски кафяви делви, пред импровизирания плет с шарени червени и сини гърнета, пред дървото на желанията, цялото овързано с найлонки и книжки, с изписани по тях мераци и пред чудесното дърво с окачени по него сини стъклени „очички“ против уроки.

За следобедната си програма се доверяваме изцяло на бай Мехмед. „Качвайте се, ханъм, ще ви откарам до Аванос, там е много хубаво, ще се нагледате на чомлеци.“ Минаваме край прелестната Лав Вали, долината на влюбените я наричат, защото там се намират прословутите карстови образувания, които са се превърнали в запазената рекламна марка на цяла Кападокия. Високи, продълговати скали с почти еднообразен наклон стърчат в долината, на всяка от тях Аллах е поставил по един камък, който напомня калпаче, чалма или покрив на комин. Затова така ги и наричат евфемистично – Комините на феите. Иначе си приличат на фалоси, откъдето и да ги погледнеш. А където има фалоси, предполага се, че има и влюбени. Тук залезът бил най-розов, най-блестящ и прелъстителен. Вероятно затова така върви и офертата в пакет, първо залез, феи, фалоси, после хамам-баня. Е, не успяхме да ги видим в цялото им величие, печеше ги яростното следобедно слънце, след това, на връщане ги видяхме отново, но пак през стъклото. На другия ден следобед заваля и… нямаше залез. Е, сами си отказахме романтиката, какво да се прави.

Стигаме в центъра на Аванос, Мехмед ни оставя на спокойствие и дискретно се оттегля под претекст, че е ангажиран: „ще се върнете с автобуса, ходжам, ето тука спира, на всеки кръгъл час.“ Ето, така се прави, клатим глави ние. „Колко да ти платим, Мехмед ефенди?“ Нищо. „Ама тази кола с вода ли върви, толкова е скъпо горивото в Турция“, съпротивляваме се ние. „Не всичко е пари на този свят, ходжам, има и други, по-важни неща в живота!“ Достлукът, например. И добрите нрави. „И да минете по въжения мост, да се возите и на гондола“ – провиква се бай Мехмед. Тук има огромна река Къзълърмак се казва, водно колело в средата на коритото ѝ разпръсква хлад към небето, плуват лебеди и гъски, а гигантските върби са се привели към яркосинята вода. Безброй ресторантчета са накацали по брега на реката, а когато се взреш под водната ѝ повърхност усещаш странното въртопно движение на водата, която течението влачи в противоположни посоки. В далечината наистина виждаме гондоли. Зад гърба ни джамия, пред очите ни гондоли, хм, интересен културен колаж се получава. Уличките, криви и тесни, очертани от каменни къщи (тук те са само от камък, няма нищо повече от камък тук), странно ми напомнят за Дубровник, за Корфу, за Средиземноморието. Все едно някога преди съм била тук. Дежа вю. И на Йо много ѝ харесва, щастливи сме. Разхождаме се по моста, снимаме, ядем дондурма. Дондурмата е сладолед, има обаче един по-особен вид – марашка дондурма (сладкарници МАДО предлагат този вид МАраш ДОндурма, има ги в България), особен вид млечен сладолед, леко жилав, дотолкова, че може да се реже с ножица, съдържа сакъз или салеп – специална съставка, прах, който се стрива от корените на вид орхидея и действа благотворно на дихателните пътища. Нямаме време за сядане някъде, похапването е на крак, защото трябва да се разглежда. Минаваме отново през кривите улички и влизаме във всяка грънчарница, във всяко магазинче. Кобалтово синьо, зеленото на падишаха, яркожълто орхидейно, червен кармин, розово, пожарено червено – цветовете ни замайват. Тези чомлеци звънят при удар като камбани. Удивителни са. Навсякъде ни заговарят: „Булгаристан! Достлар, комшу, колко сте ни близки, ах, колко спомени…, аркадашлар!“ И всеки разказва историята си: „Моят корен е от Мадан… Знаете ли, че нашето градче е побратимено с Мадан, тук скоро идваха хора от тяхната община… А ние пък сме от Търговище. Вие сте ходжи? Ашколсун, Анкара университаси, от толкова далече сте дошли, чок гюзель!“ Черпят ни – за пореден път днес – с чай, с айран, локуми. Нищо не купуваме, не се сърдят, усмихват се. Хади, бай! В следващото магазинче се пълнят чаши с червено домашно вино. Вдигат се наздравици, аз заемам удобна фотографска позиция и уж разсеяно, забравям чашата си на поличката. Чорбаджията обаче ме контролира „шерефе, ханъм!“. Не мога повече, стомахът ми се бърка от най-невероятни смесици и жидкости. Той обаче с готовност взема чашата ми и се настанява в кадъра плътно до Йо. Прегръдки, интимности в стил достлар, кавалерски допита чаша. Снимките са пред прелестни огромни чинии с изрисувани по тях с калиграфско майсторство сцени от османската история: царстването на Баязид, Сюлейман на кон в битка, в харема… Дворци и палати… Има и чиния с марката „Фенер Бахче“. И с образа на Ататюрк в цял ръст. С калпак, без калпак, в полуанфас, с поглед като на Кларк Гейбъл. „Имам двайсет момичета-художнички, работят в цеха ми. Уча ги, организирам курсове, уъркшопи, а вие ходжам, защо да не направим с вас един проект? Да дойдете тук със студенти и да поработим заедно. Да се понаучим един други на нещо? Имам и хотелче, ще спите при мен. Цените тук са по-ниски, не е като в Гьореме.“

Впечатлена съм от факта, че тук се пие вино, жените са пребрадени, но по-другояче и доста по-нарядко, само мъже излизат и влизат в джамиите, а във всяко магазинче, дюкянче, работилничка, бръснарница, кафене, като икона е инсталиран портрет на Ататюрк. Е, и тук се веят оранжеви, червени и сини флагчета по улиците (изборите наближават), но личното почитание към Мустафа Кемал е очевидно демонстрирано. Оказва се, че тук хората са алевити, при тях неоосманизмът „не пее“, а са до един републиканци и не крият това. Джумхуриетът, прогресът и свободата са над всичко. Аврупа е идеал. Мисля си за тази страна и нейните контрасти. За нейното общество, чиито действия, настроения, движения, много напомнят пътя точно на тази буйна и пълноводна, но противоречива река. Как в сърцето на Анкара, града на Ататюрк, броди забулена маса поклонници, как се строи нова гигантска джамия, как дори в Анъткабира забрадките са повече правило отколкото изключение? Колко невъзмутимо, като пирамидата и сфинкса се издигат мощно осветените сараи на Ердоган (наричат ги Йени Топкапъ, новият султански дворец)? А в сърцето на Анадола делото на Бащата на нацията не е забравено. Значи какво? Може би все пак има шанс за Турция?

Прибираме се със сетни сили в хотела привечер. Нямаме сили за повече разходки и впечатления. Там ни чака душ, вечеря и бъбрене на сладки приказки с домакините и другите гости. Събираме се шарена компания – ние, двете българки, момче и момиче китайци, тръгнали да пътешестват, и една възрастна англичанка – „Дис из Елън. Ши’з гърлфренд ъф май казън Мустафа.“ (Пак братовчеди.) Оооо?! Елън може да му бъде грени. Пълна, светлоока и дебела, с безупречен маникюр и зле боядисана руса коса, усмихва се глуповато-надменно и в устата ѝ лъсва поредица от дребни хищни зъбки, обрамчени от два вампирски оригинала. Със сигурност е тръгнала на секс туризъм да пие кръв. Мустафа е строен симпатяга с бляскави черни очи, може да мине дори за красавец, и той говори английски, важно разцъква смартфон и ни гледа дяволито. Мно-ого свободни нрави витаят тук. Елън е официално представена за „приятелката“, те седят на отделна маса, хванати за ръце и изолирани от шарената ни компания. Тя не продума нито дума за всичките дни, в които бяхме там. С Мустафа се разбират с очи и едносрични думи. Исмаил твърди, че е от месец при тях и не възнамерява да си ходи. Превърнали са я в част от интериора, в неизменно присъствие, в част от фамилията. Точно над главата ѝ е спуснат червеният флаг на джумхуриета със сърпа на луната и звездата. Хаха – Елън конквистадорката. Похитителката на кюрдски сърца. Йо ме поглежда многозначително, тази не е бягала твърде дълго от Зевс похитителя. Но комент. Елън и Мустафа.

Вечеряме. Мелек, съпругата на домакина, се суети около нас. Сервира ни млечна оризова супа, после варен фасул с бели пилешки късчета (мен ако питате, отново не е в рамките на разумното, но повече там им е мястото, отколкото в крема и сладкишите) и…вездесъщия пиляаф. Всъщност, достатъчно неправилно съчетаване на белтъчини с мазнини и въглехидрати, но не толкова, както в прословутия Адана кебап – със запечено телешко, сметаново гъсто кисело мляко и вряло краве масло. Треперете, диетолози! Искам да съзерцая за миг физиономията на фамозната доктор Емилова пред подобна чиния. А е толкова безумно вкусно! Всичко, което ядем в момента, е гарнирано с туршия от десертно грозде (хубаво е, опитайте), зелена салата (това пък тук къде ли расте) и за десерт тахан петмез. Това е домашна тахан халва на основата на гроздов петмез (силно сгъстен гроздов сок, познах за употребата на гроздето, нали), растително масло и леко карамелен вкус. Никой не предлага алкохол. Вкусно е, нахвалваме стопанката и вече почти на издихание… светлината угасва и сестричката на Исмаил (слабовато лъчезарно девойче с шарени шалвари и домашно плетен елек, с дълга маслиновочерна плитка), заедно с Корай, големият син, внасят торта със забучена свещ. Пеят „Иики додоо, Исмаил…“. Честит рожден ден! Трябваше да се досетя, че е Телец по приветливата усмивка, невероятното спокойствие и благ характер, които излъчва. Преди вечеря ни показа гордо цялата къща – сами с баща му я строили, обзавеждали… Показва и снимки „преди и след“ Гаферли стон хаус. Радва се на труда и е горд от себе си – какво по-важно на тоя свят? С Йо се споглеждаме, изведнъж се озовахме на рожден ден, а нямаме подарък! Как не се сетихме да вземем от България няколко кутии цигари поне, тюхкам се за пореден път аз! В куфара на Йо обаче се мъдри едва наченат „Балантайнс“ (бутилчица, почти пълна, както казва Пух) и я донасяме. За наздраве, да се почерпим всички за рожденика – тържествено обявява Йо. Всички се споглеждат, следват озадачени погледи и усмивки. Децата започват да шушукат и да се хихикат. Сякаш ще правим много опасен цирков фокус. Мехмед поклаща укоризнено глава. Мелек, сестрата и майката свиват рамене. Китайците – те са съвършено непроницаеми. Раздават чаши … само на нас двете. Поне на Елън сипнете! Не, тя ни е обърнала мощен гръб, пълен с презрение. Я стига англосаксонско лицемерие! Нали ви видях на „Ататюрк“, беловласа английска армия, тръгнала да превзема света. Е, някои вече са стигнали. И за тях времето лети… по-бавно. Не обичаш уиски, а? А кръв си пийваш. Само след малко ще забиеш хищните си вампирски теслички под лявото ухо на Мехмед и – гъл, гъл, гъл… Исмаил юнашки грабва стъклена чаена чаша с дръжка и пълни три пръста от уискито. След което, за наш ужас, я допълва догоре с газирана вода. Нееее. Ние си капваме едва. Йо иска лед – отново недоумение. „За какво ти е, ходжам?“ Тя махва с ръка и произнася прочувствена наздравица. Всички са доволни, чукваме се тримата и докато отпивам, усещам десетина двойки очи, които пропълзяват по устните и гърлото ми. „Глътна го!“ Публиката ликува, но аз не повтарям. Йо обаче е по-смела и си долива. Време е за сън. Исмаил срамежливо ни връща бутилката, ние не приемаме. Остава на кухненския плот като паметник на нашия позор. Утре вечер ще повторим. Но без мене.

Кападокия, ден седми. На седмия ден… Господ седнал да си почине. Господ затова е Господ, защото може да си позволи лукса да си почива. Ние нямаме време. Освен това трябва да избираме: дали да поемем отново към Аванос, към археологическите разкопки и Джамията Дерейманлъ (стара християнска църква от 4 век в предвизантийски стил, изрисувана с гръцки, малтийски и латински кръстове), а привечер да го съчетаем с посещение на Сарухан кервансарай и да гледаме дервишкия танц сéма. Или да поемем по туристически маршрут – Грийн или Блу тур. Аз съм изкушена от дервишите, но Йо е по-разумна – Аванос вече го видяхме, дервиши можеш винаги да гледаш, дори в Истанбул. Да, ама не е същото, упорствам аз. „Ще идем на Грийн тур, такова нещо повече сигурно няма да ни се случи.“ Май че е права. Натикваме се в един долмуш (малко маршрутно автобусче) и заемаме последните две свободни места. Потегляме. Групата е шарена. Японци и японки, които дремят през целия път и почти не слизат да разглеждат обектите, явно са имали тежка вечер, дано не им е призляло от въртенето на дервишите или от горещите температури в хамама. Надали са купонясвали в дискотека, не видяхме такова чудо тук. Двама корейци (южняци, естествено) мъж и жена, много приветливи и разговорливи, с добър английски и висока туристическа компетентност, оживено коментират и се възхищават на всичко. И още: млад наснован, почти двуметров англичанин и видимо доста по-възрастен от него мъж по маратонки, спортни три четвърти панталони и каубойска шапка (по-късно се оказа, че е протестантски пастор канадец); надменен руснак с две млади рускини, доста безцеремонни в коментарите си, които мислят, че никой не ги разбира, които за ужас на домакините си поръчват на обед червено вино; млада широко усмихната филипинка учителка Коко, от Манила, тръгнала сам-самичка да превзема света и двама сладури, студенти от Перу – Валдес и Игнасио, на по 19 години максимум, волни като птици, се реят със същата цел. Личи си обаче, че твърде добре го познават: „я виж, в България не сме идвали, но защо не, какво може да се види във вашата страна?“ Йо, която допреди малко е обяснявала какво всъщност е кебап, чомлек, нишан и каква е разликата между тешекюр и кешекюрлер, гюнайдън и салям алейкум… мигом превключва от „протурска“ на патриотическа вълнà: как какво, имаме си море, високи планини със ски туризъм, уникални природни резервати, Мадара, Странджа, а пък Долината на тракийските царе, нали чухте за изложбата в Лувъра, а пък културата ни, книгите ни, ами че и ний сме дали нещо на света… (Като си представя как яростно лаят по нея националистите в България и ме напушва смях.) „О, йес, йес, из амейзинг…“. Освен това се идва лесно до нас от другия край на света – Истанбул-Варна е само 40 минути със самолет. „Риъли?!“ Решено. Валдес и Игнасио пристигат на лято. Сега обаче ни предстои да превземем Кападокия.

Първа спирка е Ъндърграунд таун, подземен град в селцето Каймъклъ. Нареждаме се на огромна опашка, една по една групите потъват в земята, а никой не излиза от изхода. Защо така упорито в главата ми се върти сюжетът „Алиса“? Нареждам се и аз, мы с групой не делимся…, нищо подобно, само след 15 минути ще изхвърча като тапа навън, разтиквайки насрещно цялото това движение от хора. Какъв ужас! Тук са живеели първите християни и са се криели от римските войници. Изкарвали са с месеци под земята – там готвят и перат, къпят се (не се къпят), раждат се и умират… А горе е смъртта. Добре, тях ги разбирам, ама ние какво чиним там в този слънчев ден? Усещам, че ме обхваща паника, искам да крещя, пълна смрад и тъма е, на всичкото отгоре следващата група вече ни подпира, тясно, ниско и пренаселено, клаустрофобично, от малка дупчица се процежда светлина, а има и изкуствена… „Много ли още има“, питам екскурзовода. „О, мадам, още сме на първо ниво, а те са седем, ако мислите че няма да издържите, излизайте докато е време, защото когато напреднем в галериите, няма връщане през изхода, ще трябва да останете до края. (О, това „до края“ звучи драматично.) А ще се провираме през ей такива сводове“ – и показва коляното си. А е поне с глава по-нисък от мен. Коляното му е опасно ниско до земята. Абсурд! „Бай, тенкс“ – махвам с ръка, правя обратен завой, дори не се обаждам на Йо, тя е сред първите, и разбутвам група японци – „сори, сори“. Сърцето ми се пръска, излизам навън и мижа като къртица на ярката обедна светлина. Ето тук, на изхода, групата ни ще се появи след малко. Но никой не излиза. Самотен продавач на сок от нар стои там, хванал с готовност ръчката на уреда: „ориндж джус, плийз, портакал, нар, портонар…“. Зад него продават тишъртки и шапки, пътеводители и сувенири с марката Кападокия. Цените са… каймачени. В Каймаклъ. Джус, плийз, фреш джуссс, елате да ви изстискам всички до кора… Но никой не излиза от мрака. Решавам да не чакам тук групата, а да се разходя. Ето го истинският Анадол. Пребрадени, шарени шалвари, кирпичени къщи, изоставена, видимо изтърбушена църква. Пред нея седи просяк. Минава сляп старец с молитвена шапка на главата и броеница в ръце, води го малко дете. Селянки с шарени шалвари плетат и нашиват текстилни кукли в традиционни местни носии, насядали са направо на улицата. Ту лира, мадам, файф лира (по-големите). Прекрасни са. Не си купувам, щракам. После съжалявам, бяха красиви. Минават повече от четирисет минути, от нашата група няма следа. Дали не трябва вече да ги прежаля? Йо не си е взела мобилния, да ѝ звънна, пък дори и да беше, долу със сигурност няма покритие. Започвам да се тревожа. Господи, сам-самичка съм тук, не знам дори да се върна в хотела. (Човек естествено мисли първо за себе си. Първо джан, после джанан, както казват мъдрите турци.) Далече сме от Гьореме. Дали пък не са ме забравили тук и да са потеглили, без да ги видя? Дали са живи? Не, човек със сигурност не би оживял толкова време без светлина и въздух. И в този момент ги виждам как един по един се измъкват от дупката, зашеметени, учудени, мижат срещу слънцето, но щастливи. „Сутринта си забравих хапчето за кръвно – тюхка се Йо – без малко да ми прилошее по едно време, но голям емоушън, доволна съм, беше страхотно!“ Да, бе, да. Слава богу, живи сте. Качваме се в автобуса. „Как се казва тази църква отсреща“ – питам екскурзовода. „Ортодокс“ – отговаря небрежно той и свива рамене. „Изоставена е, ама явно е голяма светиня, защото всяка година по Великден тук идват гърци за венчавки, женят се тук, представяте ли си, от толкова далече“ – махва с ръка и пренебрежително се смее. Гръцка им работа. „И ние двете сме ортодокс“ – настоявам аз – руснаците също и това ни интересува“. (Е, тях, както виждам, не чак толкова, защото в този момент руснакът ухажва едновременно и двете, гонят се, крият се, щипотят се, много странна конфигурация са.) Окей, окей – изведнъж става сериозен нашият водач. Но нека продължим!

Тръгваме към осемъгълното тюрбе и скалите на Селиме Султан. Удивително място! Неслучайно е привлякло самия Джордж Лукас, тук са снимани „Междузвездни войни“. Катерим и оглеждаме отгоре долината, разполагаме се в „одаите“ на султанката, снимаме. Долу на паркинга ни застига пясъчна буря. Завихрят се миниатюрни торнада от пясък, скърца между зъбите ни и се скриваме в долмуша ни. Мирише на Азия и на приближаващ дъжд с гръмотевици. Тръгваме обаче на път и избягваме временно от бурята. Успяла съм да снимам в прахоляка, сред безвкусните сувенири, сокове, нарове и джунджурии, три уникални сандъка, наредени ей така, съвсем на шосето, очевидно антикварни реликви. Розово дърво, обковано в медни ламарини, изписани калиграфски, шарени и красиви са. Огромни са. Кой ли турист би си купил такова нещо и би го отнесъл далече у дома? Зад гърба си чувам протестните викове на гневната млада продавачка – домогнала съм се до нейните сандъци и съм отнела образа им. През това време е говорила по мобилния с някого и ме е пропуснала. Облечена е с яркорозов анцуг, косата ѝ е разрошена от вятъра и пепелака… Хуква да ме гони, крия се в автобуса. О, я стига. Дъждът след малко ще навали скъпоценните ѝ сандъци, пясъкът немилостиво ги засипва. Но тя ги пази ревниво от очите и обектива на неплатежоспособни клиенти. Тръгвам си с ясното съзнание, че съм си откраднала образ.

Отново на път. Минаваме край интересна масивна сграда, оградена с… бодлива тел, с двор, вишка и двама въоръжени. Какво е това – макар че се досещаме. „Затвор“, отговаря спокойно водачът ни, в тази част на Турция престъпността е на неестествено ниски нива, почти никой не лежи в този затвор, хората са с добър стандарт, има поминък и рядко някой си позволява да открадне. За други престъпления не става и дума. Интересно, не си представях така анадолските затвори. Спираме за обяд (вече е почти три следобед) в селцето, което се пада в самото начало на каньона Ъхлъра вадъсъ. Него тепърва предстои да пребродим. Под краката ни шуми реката, а от Ъхлъра до Селимие де що има обекти, наши са. Посреща ни голям месингов бюст на Ататюрк, стърчи минаре на джамия, вее се червеният байрак с полумесеца – стандартен анадолски пейзаж. Над каменния насип на реката обаче, точно под огромния каменен мост съзирам нещо, което ме вкаменява. Гигантски цветен каменен барелеф на приведен мъж в цял ръст, с генералска униформа, бридж, ботуши и черен астраганен калпак на главата. Полупрофил-полуанфас, подобен на египетски фараон, той като че ли… току що е нагазил в реката и крачи с едри крачки. Самият Ататюрк! Все едно тутакси ще налови пъстърва за туристите от ресторантчето. Това и ядохме – пъстърва на керемида, ама истинска пъстърва, дребничка, от реката, не от развъдник и хранена с гранули. На съвсем истинска керемида. Гарнитура? Пиляаф, естествено, съпроводен с ужасно вкусни и нечовешки лютиви гъби. Йо решава да угаси пламъка с… бяло вино. Аз – с газирана вода. Влизам в ресторантчето вътре и снимам. Винаги ме просълзяват ковьорчета с лебеди, но когато са изрисувани по стените, това вече е прекалено. Шаренията надминава и най-смелите ми очаквания. Шедьовърът обаче е тухлена печка с тръби (дядо ми Радослав, онзи, дето прилича на Ататюрк, някога ги проектираше и изковаваше същите), и пиринчени огромни кани и ибрици поставени отгоре ѝ. Късен анадолски сецесион. Улавям периферно недоброжелателни погледи – тази пък сега защо снима? Сервитьорка в цикламени атлазени шалвари се суети около две маси само с мъже. Навън са туристите, тук местните. Явно не съм желана тук, извхърчам навън. Няма да престане да ме учудва тази страна. Перуанците са нечовешки гладни, предлагам им и своята порция – „помагайте, момчета, континентите трябва да се подкрепяме.“ Смеят се. Хлябът свършва. Но аз имам халвички в чантата и в автобуса раздавам подкрепления. „Уат из дис? Халва. Гуд, вери гуд, дилишъс!“ От туризма се огладнява.

Започва най-приятната част от нашия сървайвър – обиколка на каньона по поречието на реката. И… руква проливен дъжд, спасяваме се под едни разлистени дървета, скални навеси и отново пещери. Тук са прословутите скални църкви със стенописи – Пророк Даниил с лъвовете, Дева Мария и Архангел Гавраил, Благовещение, Рождество Христово, Даровете на Влъхвите, Бягството в Египет. Дълго разглеждаме, навън плющи дъждът. Канадецът се залива от смях – „платили сме си, трябва да вървим“! Странен протестантски оптимизъм и жизнелюбие? Може би е прав Вебер – практическият им разум е в основата на всичко. Будистките чеда също стоически приемат ситуацията. Шинтоистите (корейци два броя) са несломими. Имам чувство, че даже апаратите им съхнат в движение. То бива дисциплина, бива виталност, ама чак пък толкова… Само ние, ортодокс, сме тъжни. Като наваляни (думата е друга) мушката. На руснака му е все по-смешно (виното май му дойде в повече), рускините са гневни. Обяснимо – с толкова къси минижупи са тръгнали, че голите им крака са вир вода. А белите чорапки – в окаяно състояние. Червилата размазани. „Туризм, ето занимание праздных“ – беше иззлобял Бродски на времето. Не споделям неговата максима, но дали пък да не разведря братушките? Като ги гледам са от новые русские, едва ли ще ме разберат. Трябва да обяснявам кой е Бродски, дълга и широка… Сещам се обаче за шопската шега с изядения въпреки всичко сапун – „мòре, пениш се, не пениш, ке те ядем…“. Обаче се спирам, защото няма шанс да бъда разбрана от корейци, перуанци, филипинка, англичанин (снажното момче, което героически пролази подземния град в Каймъклъ, няма някаква си буря да сломи! Англичаните, Санчо…). Канадецът ли? Пасторът се оказа невероятно витален и с чувство за хумор. Пихме дружно турско кафе, пребрадих се като Селиме султан, правихме си снимки за спомен. А той за миг не свали каубойската шапка. Перуанците обаче решиха, че всичко е купон, че съдбата им поднася хубави сюрпризи, макар че са мокри до кости (и все още много леко гладни) и се наредиха и те в снимката. Жестовете с ръце са симптоматични – всичко е хеви метъл, бейби, рок! Туризмът ни кара съмсем мъничко все пак да изглупяваме…

Тръгваме по течението на реката, над главите ни вишат снаги страховити скали и пещери, дъждът отдавна е спрял, мирише упоително на незнайни треви и цъфнали дървесни видове. Както и на изсъхнали дървета, заели най-причудливи форми. На отсрещния бряг виждаме чудно красив кафяв кон с бяла опашка кротко да пасе. Филипинката цвили от възторг – „Оу, дъ хорс, хоооорс“. Ами да, думам ѝ, нали сме в Земята на красивите коне. Риъли?! Аха, със сигурност! Ка-па-до-кия. На персийски.

Пешеходният преход свършва и, надишани на кислород и озон (някои определено имаха нужда), отново сме в дормуша. Последна дестинация ни е долината на гълъбите в Юргюп. Охоо, май че се завръщаме? Ние вече бяхме тук. Оказва се, че голяма част от групата ни всъщност е отседнала именно тук! От Гьореме сме само четирима – ние и перуанците. Гледай ти! Скалите пред нас имат най-невероятните качулати плавно извити форми. Долината прилича на развълнувано море. Скали в яркожълто, сиво до розово, на пластове, се простират пред очите ни, докъдето поглед стига. Виждаме и въпросните гълъби, накацали по тях, а нашият водач вече е започнал разказа си за Троицата: Бога, Сина и Светия дух, като многозначително кима с поглед към нас. Взел си е бележка, значи. „Ортодокс“. От време на време се обръща към нас и пита „така ли беше по Евангелието“. Да, да. Евет.

Една най-последна спирка ни зове – ювелирният център в Юргюп, където попадаме наистина в пещерата на Аладин. След двете едноименни джамии в Анкара и Аванос, време беше и за пещерата. Оникси, аквамарини, хризолити, ясписи, диаманти, нефрити, тюркоази в сребърен и златен обков. Майстори са тези турци, много му разбират на ювелирното изкуство. А на какво ли пък не разбират? Кулинария, сладкарство, търговия, грънчарство… Тук ни се замая умът. Към нас се приближава момиче с дръпнати очета и права коса и заговаря на развален руски: „Вы болгары, ох какая радость, из Казахстан съм аз, учила съм руски в училище, вие българки, прекрасно, о, как щастлива съм, когато мога да разговоря на свой език със свои… Женена в Юргюп, с две деца, муж, он тюрк, тук скучнатия безкрайна за млад человек… ама, на, кадер! Судьба.“ Хайде пак открихме братя и сестри. Изпраща ни почти просълзена… Трогателна е. Последно сбогом с долината на гълъбите си вземаме в магазина за локуми и ядки… Опитваш от всичко, докато ти прилошее от сладости, аромати, вкусове… Поемаме към дома. Евдокия бе в Кападокия, време е за сбогуване. Гьореме е вече за нас у дома. В далечината просветва слънцето зад облак и осветява гърлото на заснежения вулкан Ерджиес.

У дома, в Гаферли хаус ни очаква поредната мелодраматична ситуация. И тук сбогуване – утре заминаваме. Нашите домакини са устроили традиционна вечер с традиционно ястие, компания и саз. Ястието е специално, нарича се мантъ. Понеже, както стана ясно, съм специалистка по турските сериали, невъзможно е да не се възползвам от този шанс да попълня празнината в общата си култура. Ще опитам мантъ. Защото по филмите в напрегнати романтични сцени обикновено девойката казва на възлюбения си: „Омесила съм ти мантъ“ или „Ще си дойдеш навреме, нали, тази вечер, ще готвя мантъ“. И той примира в сладостно очакване. Дори и да са скарани, дори да има неразбории, ревност, приготвянето на мантъ е знак, че нещата се оправят. И енд-ът върви към хепи. Та, мантъ, видите ли е някаква тържествена манджа. Нещо като пиле с ориз по нашеско, баба ми навремето така тържествено посрещаше скъпи гости и зетьове (боя се че последните не бяха от най-скъпите…). Ако е зима – пиле с ориз и дафинов лист (всъщност пилаф) или кокошка, паркирана в сарми с кисело зеле. Ако е лято – гювеч с бамя и патладжани или долма, т.е. пълнени пиперки с ориз и кайма (какво беше учудването ми след много години, когато разбрах, че турците така наричат прелестните зелени баклавички с шамфъстък). Или мусака (тя е гръцко ястие, турците я правят с патладжани и не я наричат така, абе не се обичат и това си е). Тук обаче става дума за мантъ. Голям жест е, когато малките тестени квадратчета собственоръчно са разточени и формувани от домакинята. Тези, гьоременските, бяха големи колкото едри череши, хапчици тесто, в които е увита миниатюрна плънка от телешко месо. Понеже са наистина дребни и месото не се усеща, нашата Мелек ги беше сварила и обилно поляла с киселомлечно-сметанов сос, а най-отгоре небрежно разхвърляни доста на брой късчета запържена телешка кайма и задушен нахут. Интересно ястие, но моята средиземноморска душа възроптава още на второ гребване. Това е твърде тежко, още повече, че задължително трябва да се отгризва и стрък пресен лук, което придава доста несвойствен вкус на ястието. Освен това всичко е в преобилие, след прелестната доматена супа с керевиз (същата, бабината ми), която бе напълно достатъчна вечеря. Изпитанието, наречено мантъ, не успях да преодолея и домакините останаха леко разочаровани, въпреки настояванията ми, че ол из дилишъс, бът… итс туу мач, но моор… Абе, голям мор е това ядене, имам нужда да постоя малко гладна, тук, в Кападокия няма шансове за подобно нещо! И пак сладкиши, и пак уиски, че и песни (без танци). В един момент старата майка и сестричката на Исмаил изчезват някъде. Къде отидоха, пита Йо. В комшиите, да правят разтривки, съседът бил болен нещо, че… Ще си дойдат, няма страшно. От някъде се връща и Корай – голямото момче на семейството, тийнейджърът, който работи по доставките на хотела. Малкият син пък подскача наоколо и задава въпроси, Мелек тихо му прави забележка и той сяда. Добри и възпитани деца. Като всички деца в Турция – възпитавани строго на труд, но очевидно с много любов. Деца, имунизирани от болестите на модерния свят – хиперактивност, детско насилие, алкохолизъм, наркотици (е, нямам данни и цифри). Истината е, обаче, че край колкото училищни дворове съм минавала, на колкото влакове, автобуси, кораби и ферибооти съм се качвала, никъде не чух и не видях някой местен човек да се скара на детето си или не дай боже да го удари; или пък деца да се сдърпат и бият. Не видях пияни и дрогирани младежи по улиците. На сутринта, когато от хотела се изнасяха китайците, видяхме малкия петгодишен син, въоръжен с прахосмукачката да почиства освободената стая. А после подгони да завърне кокошката от стопанството, която е тръгнала да кълве в дъжда…

Пристига цялата родà на Мелек – е, преувеличавам малко, но освен нас и фамилията на Исмаил, и майка му, и сестра му, надойдоха: сестрата и зетят на Мелек с майка им и малкото им момиченце. Да не забравяме братовчеда Мустафа уит хиз гърлфренд Елън… Елън се усмихва безстрастно с вид на пираня. Малко студено става, времето се развали явно, но иначе е страшно задушевно. Всички вечерят, после чиниите се прибират от жените, всички насядат като в театрална зала, един до друг и разсипват чая. Сазът се настройва дълго, правя снимка на Йо, въоръжена със саз и чаша уиски, после запяват. Мистична е тази музика, от саза се процеждат стонове и вопли. Тъжни са песните им, но хората са лъчезарни и усмихнати. Сестрата на Мелек – Сабиха, видима възраст около 30-те (както се оказва по-късно вече с три деца) прилича на интелектуалка-технократка от Лондонското сити: прозирно бяла кожа (а Мелек е мургава), с очила, стройна, достойна осанка, на токчета, в панталон, с яркочервено червило и… забрадка. Косата ѝ е хваната точно както трябва – със специалната лента, с твърдия държач на кока, който дава вид за прекомерно издължаване на силуета на тила. Артистично-предизвикателно позира с ръка на кръста (по-точно там, където трябва да се намира талията изпод черния шлифер). Малката Сибел ни гледа като екзотични екземпляри през цялото време, в един момент става, идва към нас, гушва се в мен и е готова за снимка. Трогвам се, милвам я по косите, фотографираме се. Групова снимка, като на хора, които винаги са били заедно, но им предстои раздяла и имат нужда от спомени. От снимки, които ще показват на децата си. След живата музика минаваме на запис, аз си поръчвам Зюлфю Ливанели, отново приемам възторзи и респект, пием по още един чай. (За днес ми е вече петнайсети…) Никой не пуши, освен Исмаил. Той е патриархът, той е босът, все пак. Главата на фамилията и обществото тук. Турците имат невероятно непробиваем усет за йерархия и чинопочитание на възрастите и половете. Изключено е някой „низшестоящ“ да скърши хатъра на другиго: жена да противоречи на съпруга си, деца да прекословят родителите, млад да не се подчинява на стария. Чувството за приличие и ред стои над всичко – на практика то управлява обществото и осигурява спокойствието му. А спокойствието е от първостепенна важност тук. По някое време само Сабиха се скрива в ъгъла зад колоната на коридора и виждам, че тайно пали цигара. Тайно от кого? От съпруга, от майка си, от детето, от племенниците? Доспива ни се, вече е късно, но гостите не бързат да си ходят. Забравям, че гостите сме всъщност ние. Сбогуваме се. Топли и сърдечни хора с достойнство, с гордост, която е скрита в ъгълчетата на очите им, в ъглите на искрените им усмивки, зад проблясващите стъкла на очилата.

Гьореме, ден осми. Отиваме си в Анкара. В другото удома. Сутринта е мрачна, вали, багажите са стегнати, а от кухнята се носи упоителна миризма на гьозлеми. Чай с гьозлеми и други работи, обилна, както винаги, закуска, която аз смятам да поразтъпча преди тръгване. Оставям Йо да се суети около огромния си куфар и поемам към върха на скалите. Оттам вчера снимахме балоните. Ставането тогава беше изпитание – в 05.30, преди изгрева, за да се хване слънцето. Горе изобщо не бяхме първите, отдавна бяха заели позиции истинските фотографи с триножниците, с големите обективи. Първите балони вече се рееха, а точно над главата ни запалиха поредния и успях да снимам и пламъка, и излитането, в едър план. Иначе трябва да си вътре, в кошницата, за да снимаш толкова отблизо. Извънземно е, а и самият пейзаж е извънземен. Има някакво съзерцателно спокойствие в техния летеж (чувала съм и съм чела, че пребиваването в тях повече от час обаче съвсем не е толкова съзерцателно безметежно – особено кацането, а за цената от 120 евро за билет не ми се обсъжда.) Е, добре де, балони, красива атракция. И въпреки че тази атракция датира относително отскоро – от средата на 90-те години – вече отдавна се е възприела като чисто Кападокийска. Нашият домакин Исмаил също работи основно това. Като го попитахме къде отива, той каза: „В Юргюп, работя на балоните“. С гордост. С достойнство. Шереф, нали така беше. И тостът за здраве, но и философията на живота са просмукани от шереф. Започвам да ги разбирам, турците. И домашните им наредби, та било с всичката им претрупаност, но и удобство. И прагматизма на стопанското им устройство (на всяка къща има закачен по един слънчев панел.) И бавното им напредване във времето при всякакви обстоятелства, в пълно самообладание. Дори овцете и козите спокойно пасяха в дъжда, дори невероятно пухкавите снежнобели кокошки – явно тези са, които снасят онези гигантски яйца с портокалово-оранжев жълтък – кълват спокойно под дъжда. И гордостта, с която хората мислят и говорят за историята си така, както говорят и за всекидневието си: „Правя чомлеци, имам 20 художнички в цеха“; „Тази къща с баща ми и тези две ръце съм направил, сам самичък всичко – планове, материали…“, „тези килими са ги изтъкали тези четири жени, които виждате тук, а нишките са от истинска коприна – и нея изпридаме тук, ето ги бубените пашкули, така става коприната…“; „Сега кандидатствам за университета, стискай палци, ходжам, да ме приемат в Анкара, ама повече искам даже Истанбул, че да гледам морето“, „Корай ни е отличник – първи по успех е в класа“, „Учим българска филология защото ни е интересно, харесва ни езика ви, ама е доста труден“ и т.н. Започвам да проумявам една реплика от романа „Музей на невинността“ на Орхан Памук. Проумявам я едва сега, защото тя е толкова банална и очевидна, че не е необходимо дори да се изрича. А Памук слага като поанта на своя роман, героят му – като венец на собствения си живот. Сега си давам сметка, че тя е всъщност е откритието ми за образа на турците: „Най-важното нещо на този свят, Орхан бей, е човек да бъде щастлив.“ Това казва героят Кемал, малко преди да почине, останал сам и непостигнал живота си с любимата си Фюсюн. Тя си остава до края фикция и блян за него. Но е превърнал целия си живот в почитание към Фюсюн, в музей на миналото си щастие и това самò по себе си го прави щастлив. Щастието осмисля битието. Щастието турците дължат на подредения си, осмислен от дребните радости живот – дребни, а всъщност обемащи времето, което живеем, те са в състояние да осмислят екзистенцията. (Анатомия на времето, темата на Йо се оказа невероятно провиденческа!) Това е работата, гордостта от труда, от попрището жизнено. Това са пълнотата и радостта, които дават семейството, общуването между поколенията, децата, брака. Радост от самия живот. Направи ми впечатление, че най-голямата гордост на Фелиз беше не бюрото ѝ в катедрата в университета, не кариерата, която ѝ предстои или изборът на тема за дисертация, а сватбената ѝ снимка. Тя като красива булка, прекрасният ѝ съпруг, щастието им. Мутлулук. И дребните радости на всекидневието: дългите разходки в природата, по улиците и в магазините, сладкарниците и кафенетата, обилната вкусна храна, свободното време, просторните удобни жилища, природните красоти, които ги заобикалят. Безкрайните филми, музика и сериали, които обливат души и сърца с емоции на тъга и радост. Способността да изпитваш емоции сама по себе си е щастие. Там, във филмите и сериалите, може да се наплачеш на воля – пълен релакс, тотална групова и масова психотерапия. Между тези емоции пък може да разпуснеш с нещо сладичко или наргиле.

В груповата психоза на щастието за миг се гмурнахме и ние. И станахме част от пъстротата на белия свят. Нали си спомняте от физиката – целият спектър на дъгата при съответната динамика и интензитет в крайна сметка започва да свети с … бяла светлина. Една последна мазка с четката към нашата Кападокийска палитра: стоим на автогарата и изчакваме автобуса си за Анкара. Гигантско бяло куче се сгушва до мен на пейката, гледам го с недоверие, но то мен – с безкрайна любов. Разтварям роман, Йори също отваря един литературен алманах. Четем. По някое време усещам, че още някой чете моята книга, надничайки през рамото ми. Вдигам поглед и очите ми срещат две изкрящи черни цепки, поставени върху пергаментово сбръчкано, опалено от слънцето лице. Остър черен перчем се спуща на челото. Широка усмивка: „Яяя, какво четете? Аз тези букви ги познавам. Това са руските букви. Учил съм ги някога, дори и аз мога…“ – и засричва – „А-уу-топ-сия-на… Зла-то-струй… Уот из диз? Не разбирам много, но чета.“ И продължава – аз съм от уйгурите, роден съм в някогашния Съветски съюз, в училище учехме руски, помня Пушкин, Толстой. После заживяхме със семейството ми в Китай. После дойдох тук. Сега съм тук в командировка, но дойдох за няколко дена, за да видя Кападокия. Вие рускини ли сте? Не? Българки!!! Та ние сме роднини! Ама не са ли руски тези букви? Ето как човек може да срещне миналото си на най-неочаквано място.

Напускаме нашия Ноев кораб (тук срещнахме всякакви човешки етно-, културни, био- и други видове) и поемаме обратния път към дома. Четири дни в Гьореме проживяхме без медии – в стаята ни нямаше телевизор, а и никой не гледаше телевизия, без радио, вестници не видяхме къде въобще продават, без интернет (токът спря веднъж, интернетът дойте също веднъж в хотела ни, а обяснението бе в „метеорологичните условия“). И може би тоталните, втрещяващи контрасти са част от груповата психотерапия, която толерантно подканя – гледайте телевизия, там има за всекиго по нещо. Рекламата на молитвени килимчета и уоки-токи с молитви на арабски следва след дръзка, разголена еротична реклама и подходящия към нея видеоклип. Двама в леглото – тя и той. След това сам в леглото, грижливо епилиран, метро-, транс- или хомосексуален красавец-певец. Следва целувка между мъже. СТрастна целувка между красавец и красавица. Татуировки и пиърсинг, голи пъпове и… бурки. В университета – в левия двор гърми рок, в десния – а ла турка. За всекиго по нещо има и в масовата, и в социалната, и в битовата култура. Полумесец и звезда, поставени редом до сърпа и чука, звездата на Израел, звездите от Европейското (или Американското) знаме… Влизайки в различни социални роли „персоната ти“ (т.е. индивидуалната ти маска) се сменя, наложена върху много и различни лица: професионални, семейно-съпружески, родителски, политически, хедонични, приятелски. Психотерапия вероятно е и скриването на жената под була и наметала. В това общество, което издига жената в култ, няма по-свято от майката, недопустимо е колега да се сдърпа с колежка и да ѝ държи тон – това го стигматизира като „грубиянин“ веднъж завинаги и е компрометиран. Същевременно обаче цифрата на броя изнасилвания ежегодно надминава и най-богатата фантазия, нивата на жертвите от престъпленията, наречени кръвно отмъщение също.

Завръщаме се в Анкара в ранния следобед и отново поемаме с Хюс по центъра на града. Уморени сме, но… неуморими. Наивно (все още) си въобразяваме, че утре, в деветия ден само ще летим и там, във въздуха, ще си почиваме… Минаваме отново през сърцето Къзълай, през Гювен Парк с паметника на свободата и водоскоците. Попадаме в пъстрия водовъртеж на митинг на комунистите, които раздават листовки (позиви), оживено убеждават минувачите защо трябва да гласуват за техния кандидат и гърмят революционни турски песни (съвсем в тоналността на Интернационалът, Катюша и Вставай, страта огромная…). И… отново много рок! Тук рокът е музиката на протеста, левите – са млади, интелигентни, нахъсени, симпатични, добре облечени, будни, образовани и прогресивни. Отново ми става видимо и безпощадно ясно – не, не е като у нас… В ушите ни гърмят лозунги, пред очите ни се развяват рекламни политически слогани: Да на Джумхуриета, не на мракобесието! Ключова е ролята на жените в класовата борба! Ще постигнем социалното равенство – да на комунизма, да на прогреса! Занули! (Свали от власт АКП и Ердоган. – един сюжет с дълга медийна предистория за чудовищни финансови злоупотреби, клиентелизъм и лицемерие.) Ето и някои от противниковия лагер: АК Партиси е прогресът! Въздушните пътища станаха народни! Вече не плащам такса за университета! Другите говорят – АКП действа! Аз избрах консервативната десница – партията на ценностите!

Поемаме към Чанкая – легендарния дипломатически квартал, в който някога е живял самият Ататюрк. „Къде искате да ви заведа“ – пита ни нашия Вергилий. Не знаем, но на толкова много места още… „Волиш ти него, та него/ но своя воля ти нямаш/ на живота ти аз съм господар“ – театрално рецитира „Изворът на Белоногата“ той (ех, тази литература!) и ни повежда към… нашето желание, парка в лебедите. Кратък отдих, пием традиционната анкарска боза, сервирана с купичка печена леблебия. Бозата е кисело-тръпчива и гъста, не е яркожълта като одринската, напомняща на крем карамел. А леблебията трябва да се накисне в чашата, аз я изпивам преди да науча това. Хюс се смее, не се пие така! И е малко тъжен – „утре вече няма да ви има…“ Говорим за литература, за последните си довършени книги, за новите, едва започнати. Вървим по улиците и снимаме – слънцето е на залез, като по поръчка. Не, като в роман на Решат Нури („На залез слънце“). Едната сграда е в стомана и синьо огледално стъкло, до нея е бяло здание, после зелено дърво. Бялата сграда излиза на обектива златна. Прелест. Започва да става все по-луксозно – бутици, ресторанти, магазини. Устремно се свечерява, светлините светват, вървим обаче неотменно по Туналъ стрийт (джадеси, но така ми дойде, стрийт, защото все повече ми напомня всичко това улиците на Белгрейвия в Лондон). До Куулу парк и езерото с лебедите – бели и черни – вече сме по тъмно. Днес е девети май, денят на Европа. Единствено тук този празник е ознаменуван. Буквално, със знамена. Наоколо е пълно с млади хора, с възрастни, излезли на разходка хора, с всякакви хора. Минаваме през заведение направо на улицата, където дори се вдигат халби бира. Край нас профучава мотор с млад моторист и мотористка по къси бели панталонки. „Чок гюзееееель“ – вика щастлива тя. Това е съвсем другата Турция, „моята Анкара е тук“, възторгва се Йо. На Чанкая трябваше да отделим повече време. Но кога и как? Следващият път. Купуваме в крачка подаръци и почерпки – каймачен локум, локум с нар, шоколадено пишмание, кафе с кардамон. Баклавите решаваме, че ще ги напазаруваме на летището, имаме престой утре от близо два часа на „Ататюрк“! Що е време, пред нас е! Разделяме се с Хюс, ще се видим скоро, може би още на есен, за поредния Еразъм, но вече у дома. „Очакваме те и предложението продължава да виси пред теб със страшна сила“ – шегувам се сериозно и литературно не съвсем уместно пък аз. Прибираме се в хотела по тъмно.

Ден девети. Отлитаме. Денят ни започва повече от прекрасно – с Идил. Момичето с име на река (Идиль на тур. озн. Волга река), с огромни черни очи и гъсти дълги коси, почти глава по-висока от мен (а аз съм 1,70) ни натоварва с куфарите на колата си и стигаме до огромната автогара, откъдето потеглихме за Кападокия. Изпраща ни на автобуса за летището, Автобус Анкара Белидиеси, спирка ащи (последна), летище Есенбоа. Какво означава Есенбоа (чета го Есенбоджа, но е неправилно) – питам Йо. Не знам, есен е вятър, боа е бик, но вятърния бик? Няма смисъл? Може би е някакво име? (Боец от армията на Тимор, спомня си Йо, казах ви, че е факир в тази източна история, бие се при Анкара през 1402 година!) Ами че това е твоят Зевс, който те преследва – упорствам аз и се смея… А ти си жертва на своето целомъдрие, успя да се изплъзнеш и на музейния гигант, и на пастора, смея се аз безотговорно. И понятие си нямаме още какъв номер ще ни спретне Вятърничавият бик. (Нека се казва така това летище, моля ви!) Ето какъв. Самолетът ни излита с 35 минути закъснение. Лекомислено се успокояваме, че ще навакса разликата и ще успеем да хванем връзката от Истанбул за Варна. Кацаме, слънчево е, но не слизаме от самолета още 20 минути. Вратите са затворени и въпреки негодуванията си – Айм лузинг май кънекшъъън… – никой не слиза по стълбицата. Все пак тръгваме като отприщен поток, всеки бъзрза за някъде, обещават да ни съдействат за осъществяването на кънекшъните. Вятър. Без мъгла. Хукваме като луди и… се нареждаме на две дълги опашки. Първа паспортна проверка, втора паспортна проверка. Губим още време. На втората опашка завързваме разговор с красива пълна туркиня над средна възраст, която приветливо ни се усмихва. „За къде сте, къзъм?“ „За Варна и вече сме закъснели, а Тюркиш еърлайнс никак не обичат да презаверяват билети.“ „Ами, да, смениха им ръководството и проблемите започнаха. Тук сменят всичко, нали знаете“ – и съзаклятнически ни смига. Знаем, политикъл коректнес се нарича. „Ама вие не се притеснявайте, летецът за Варна ми е аркадаш, ало, ало Осман бей, гюнайдън, чок севим, чок севим, а, евет, евет, тук едни прекрасни дами ще летят с теб, а закъсняват, ще ги изчакаш ли?“ „Аха, добре, ще бързат – евет каза, спокойно!“ – махва безгрижно с ръка, работата уредена, човекът ще чака (като нищо може да ни метне на крилото на самолета, като във филм с Харисън Форд), заливаме се от смях, ситуацията е нервно-напрегната, абсурдна и … хедонистично безотговорна. Последното действие на нашия пътуващ театър Карагьоз свършва. Поне така си мислим.

Минахме. И хукнахме. През глава, все едно ни гонят онези стършели от мита за Йо. Бягаме двете с Йо. И трябва да пробягаме 22 гейта на летище Ататюрк, само този, който някога е кацал там може да ме разбере. Бягам и държа над главата си червените паспорти, Йо е несъвсем плътно зад мен. Блъскам се в хора и предмети, срещу нас и зад нас превозват закъснели пътници с малки колички, нещо като влакчета, като електрокари. Ние бягаме… Нас главите ни проблясват електронни табла: „Варна, последно повикване 222 капъ“. Тичаме към пустата капия, следвайки стрелките – ту вдясно, ту вляво. Като в една електронна игра от моето късно детство – „Супер Марио преследва огнедишащата ламя…“. Стоп, стигнахме, успяхме! Нареждаме се за бордни карти отново на неправилната опашка. Нисък мъжки глас просъсква зад гърба ни на български – „съседното гише е за Варна, не виждате ли“. Не, вече нищо не виждаме. Но благодарим в духа на добрия тон.

Зачервени, запъхтяни влизаме в нашия самолет. Успяхме! Отправяме се към местата си с култовата цифра 13 – А и В. На място С седи … самият Кевин Костнър. Не, мога да се закълна, че е той. Или със сигурност неговия двойник! Изправя се, разтваря ръце и широко се усмихва „Джанъъм, чок севим, чок севим…“ и Йо се хвърля на врата му! Аз онемявам! Йо, жертва на своята нравственост, преодоля всички Зевсове и най-сетне е в капана на желанието. „Кой е този хубав мъж, бе Йо“ – шептя аз, когато страстите се поуспокояват и вече сме вързани по седалките. (Добре че ни вързаха, иначе тези двамата щяха да продължат да се целуват!) „Един колега и стар приятел, е, имаше и нещо романтично, някога“ – подсмихва се палаво тя. „Не съм го виждала от двайсет години, а сега съдбата ни среща точно в този момент, през две милионни столици, кажи сега има ли случайности на този свят? Аллах наистина си прави шеги с мен! Първо фотоапаратът ми колко чудодейно се намери в Юргюп, сега Юмер!“ Ех, всяко нещо все някога си намира мястото. И майстора. Колегата е светило по османска история, здрависваме се, разменяме координати. Кевин Костнър се оказа всъщност Индиана Джоунс – вчера кацнал от Еквадор, преспал в Анкара и ето го в друг самолет. „Днес сутринта от Анкара излетяхме, даже закъснение имаше“ – разказва той… Стига бе, пътували сме в един и същи самолет, Йо, попитай го откъде е минал в летището, ама че спринтьор, та той беше отдавна преди нас в самолета. „Ами в автобусите щяха да ни ориентират за връзката, ама аз зная кой е прекият път…“. Гледай ти, а ние бягаме като луди… митични героини. „А накъде си тръгнал“ – продължава да любопитства Йо. „Аа, по работа, естествено, на историческа конференция в Кюстенджа.“ Моля? Кюстенджа е турското име на Констанца, Йо, скъпа, ние в какъв самолет се качихме, боже, нали сме с бордни карти, и през колко капии преминахме, да питаме стюардите?! Ама той, самолетът първо спирал в Кюстенджа, а накрая, последна спирка е Варна. Сигурни ли сте? Евет.

Полетът закъснява с още 20 минути – нямаме път да се включим в пистата за излитане. Самолети, самолети… Разминават се и изпреварват един друг – все едно сме на автогара. Толкова естествено нещо е да се лети. В Истанбул. Издигаме се, помахвам за сбогом, морето искри под нас. Извиваме рязко и летим нас морето. Кара Дениз искри. Със сигурност виждам под нас красиво извитите лагуни на прочутите плажове Кильос и Шиле, описани в романите на Памук. Толкова съм чела за тях, толкова ги търсихме през 2010 година, когато бродихме из Истанбул по нашия проект „Литературен пътеводител“, стигнахме обаче само до Белград орманъ. Те са наистина много далеч. Трябвало да ги видя от самолета.

Летим към дома. Добре, ама започва ужасна турбуленция, съпроводена от равномерно силно тракане, като че по корпуса на самолета. Заболяват ме внезапно уши и гърло както никога друг път. Тракането се усилва и чувам само него, Йо ми говори нещо, но виждам само мърдане на устни. Пред мен жена се превива на седалката от болка в главата. Нещо става. По едно време дори Йо се разтревожва: „ужасно ме болят ушите, какво става“. Не те чувам въобще, но някога, (когато можех) съм чувала, че така му става на човек, когато има проблем с херметизацията на самолетния салон. „Чуваш ли тракането“ – ужасена е Йо. „Да – опитвам се да се шегувам – нали си спомняш вчерашната телевизионна новина? Самолет на Тюркиш еърлайнс аварира, поради сблъсък с ято птици, които влезли в турбината. Няма жертви, двайсет от пътниците са леко или по-сериозно наранени… Йо, това са нашите птици, кълват с клюновете си самолетчето ни… Или пък птицата е само една? Онази митична птица с хищния клюн от езерото Ван…“ (Това го бях чела някъде в романите на Ливанели. „Щастие“? И филм имаше такъв. Мутлук.) Сбогом, живот. Прощавай, мутлук. Започваме да се снишаваме и пред очите ми се открива една от най-красивите гледки, които някога съм виждала отвисоко: Констанца, лагуната, морския бряг, розови, зелени и жълти, разкроени като пачуърк земи, опасват града отвсякъде. Тук е много, много слънчево. Кацаме, пътниците слизат, сбогуваме се с нашия професор. След още двайсет минути самолетът ни прави „кръгом“ и отново полита. Болката в ушите изчезва. Тракането също. След 15 минути сме във Варна.

Кацаме. И тук започва моят абсурден епилог, защото нещата се подреждат а ла Джером Джером. Куфарите ни изчезват, да, тази история вече сте я чели у Елиф Батюман, в есето ѝ за конференцията за Толстой в Ясна Поляна, където се събрали русисти от цял свят, а тя, без дрехи и четка за зъби, изкарала всички дни по спортен екип, с шампоан на заем… Е, не е чак толкова драматично при нас, по-страшно е куфарът ти да изчезне на отиване. А ние вече сме си у дома, а тук и вратите имат уши –исках да кажа, че и стените помагат. Добре, че не ни остана време (какво време, то дъх не ни остана) да накупим баклави в Чанкая. Защото вече отдавна щяха да са напоили всичко в куфарите. Обаче не ни остана да ги купим от летище Ататюрк. Какво, сега с празни ръце ли се прибираме? А куфарите? Опишете ги. Това е нещо обичайно за Истанбулски полет. Може и да пристигнат, може и да не пристигнат. Може да ги познаят по описание, какво има вътре? Ето, пишете декларации. Отварям ужасена дамската си чанта. Вътре са документите от Еразъм, билети, паспорти, фотоапарат и смартфон. Останалото е в главата ми. Съзнавам, че почти целият ми пролетен гардероб и бельо е в този куфар (имам малко дрехи, напоследък нещо не обичам да си купувам дрехи, а това е грешка). Винаги съм подценявала ръчния багаж по самолет. Грешка. О, още нещичко, спасено в чантата ми – романът на Виктор Пасков „Аутопсия на една любов“, взет и така и непрепрочетен в Турция. С автограф „На Евдокия от Виктор с огромна симпатия“. Достатъчно. Останалото е изгубено, не, то е нишан (знак), че ще се завърнем отново някога в Анкара.

И така, следва равносметката. Аутопсията на моята любов към Турция показва следното:

1) над хиляда прелестни фотокадри; 2) няколко незабравими приятелства, сред което най-важното – Хюс!; 3)почти двудневно главоболие след страшния полет; 4) багаж, който се завръща на петия ден след мен, изведнъж се обличаш в дрехи, пристигнали по своя воля у дома, преставаш да вярваш в тленното, купуваш си веднага най-необходимото, боже мой, та утре съм на лекции; 5) с багажа пристигат три вкочанени анкарски симида във вид на артефакти, пишмание на сол, локумите са цели; 6) една изгубена стихосбирка (поезията на Хюс, заедно с моята презентация и няколко феминистки вестника изчезват от хотела – ама че предмети за изчезване, какво имаше в торбичката, ханъм, ами моля ви се, кой ще пази стари вестници?!); 7) дребни сувенири, керамика и гривнички, за всички от сърце; 8) две мои неизпълнени анадолски мечти (да гледам дервишки танц на живо и да си купя ангорска котка); 9) планове за нови пътешествия из Анадола (да се готви Коня, Памуккале, Ефес и Троя).

И един прекалено дълъг пътепис. Но преди да го започнете – нека ви пригадая на турско кафе. С кардамон е.

Изказвам сърдечна благодарност за съветите и редакторската намеса в този пътепис на проф. Хюсеин Мевсим и доц. Йорданка Бибина.

Анкара-Юргюп-Гьореме-Анкара-Варна-Шумен-Варна

24 май, 2015

Евдокия Борисова е родена през 1968 г. Завършила е Българска филология в Шуменския университет. Доцент по журналистика в Шуменския университет. Чете лекции по медийни жанрове, новинарство, публицистика, специализирани печатни медии, нова българска литература. Доктор по теория и история на литературата. Автор на книгите „Жанр и норма в българската драма от началото на ХХ век“ (2001), „Жанрове в медиите“ (2007), „Паралитературата. Текстология, социология, медиатори“ (в съавторство с П. Шуликов и Я. Милчаков, 2009), „На ръба на Изтока и Запада. Романите на Орхан Памук“ (2011), „Мелодрамата в телевизионния сериал“ (2014).

- 07-06-2015|Мария

Абсолютно не споделям впечатленията от Анадола. Преди три години бях с български автобус на десетдневно пътуване из Турция. Да земята беше обработена изцяло, но никъде не се виждаше някаква техника. Всичко беше сухо и пожълтяло. Там бях в края на септември. Само жени в шалвари с мотики по три пет обработваха ниви край селата, където повечето къщи приличаха на кирипичени. Селските кръчми бяха пълни с мъжете. Соленото езеро изобщо нямаше такива краски – може би зависи от сезона и от часа на деня, а мястото, където спряхме за да стигнем до него беше един селски път стигащ до някакви бараки. На спрелите ни полицаи давахме бутилки с минерална вода от България, а в Коня ни предупредиха да се движим на групи. Наистина в този град виждаш само млади мъже които те гледат под вежди като нещо застрашително. Изобщо Турция е страна на контрастите – много богати и много бедни и някак смирени хора все едно, че са от някакъв керван, стоящи чинно и послушно. Възможно е към българи които говорят турски, да се проявява специално отношение.

- 07-06-2015|Яни Милчаков

Разкошно четиво, пищно, с много, чок, тюрлю бин тюрлю възможни представки, флексии и каквото там още имат табихет да му тургат лингвистите, дилходжалар, демек!-интер-, мулти-, транс-, култур -, ама най-вече кефли окум („четене с наслаждение“, превеждам както Чудомир „пискюллю беля“ като „неприятност с висулки!“. Браво, Ево!

- 08-06-2015|Жулиета

Четох, смях се, често Google-лих, преглъщах, притварях очи, препрочитах, преразказвах (на Иван, моят мъж), после той чете, смя се и т. н. Хареса ни. Пожелаваме на авторката много пътища и вдъхновения.

- 09-06-2015|Златко

Благодаря и от името на Ева (която е не само много умна, но и прекалено скромна личност, за да се обажда тук под текстовете си). Такива коментари наистина премахват чувството за скомина, което инак витае тук над форума…

- 14-06-2015|Георги Балев

Пътеписът е написан с много хубав език, цветисти сравнения и познаване на турските художествени ценности.Най-много ме впечатли човешкото отношение към съседите, които така, малко по женски, авторката коментира и оценява. Приятен е за четене и помага за взаимното разбиране между съседите.

- 19-06-2015|Надя Кънева

Пътеписът е чудесен, изключително емоционален, колоритен и богат на етнографски, културни и исторически факти и любопитни подробности от живота и бита на хората там, но… Има едно но и това е фактът, че госпожата е получила над 1000 евро европейска субсидия по програма „Еразъм“ да ЧЕТЕ ЛЕКЦИИ в Анкара, а не да си прави екзотични ексурзии, защото, както личи от пътеписа, в университета са прекарани само няколко часа в общи приказки.

- 20-06-2015|Пламен Шуликов

Надя Кънева, не Ви познавам, но оставам с впечатлението, че Вие знаете всичко за всички, дори състоянието на командировъчния портфейл на всекиго, който и да е той. Простете, но подобен интерес е свойствен по-скоро за джебчийка от Игнатиево, отколкото за читател на „Либерален преглед“. В най-добрия случай звучи като махленски аргумент на ония, подобни на „Тана Папучкина, дето като разчекнат едни уста – като ханджийска порта“… Говорите така, сякаш не знаете перспективното предназначението на обменните академични програми. То не се изчерпва единствено с четенето на лекции (не разбирам защо сте курсивирали това почти фразеологично съчетание, за академичен човек то е твърде обичайно и по тази причина – десемантизирано, откъдето разбирам, че се занимавате с нещо друго). Лекциите, които имат предварително договорен хорариум, са само повод да бъдат задълбочавани, както се казва, двустранните отношения между академични общности. Тъй че всеки, който предприема пътуване по обменна програма, на практика е своего рода културен мисионер, неговите задължения би следвало многократно да надхвърлят твърде тясната и твърде буквална представа, според която лекторът по време на целия си престой е длъжен да влачи катедрата като кантар-топуз, закован с верига за глезена на диарбекирски заточеник. Известни са доста отчети от задгранични командировки, които са се превръщали в научни събития, именно защото многократно са надхвърляли своето буквално предназначение. Такава е съдбата, например, на един отчет на А. Н. Веселовски от 70-те години на 19-ти век. От този отчет, който се нарича тъкмо „Отчет от задгранична командировка“, датира модерната представа за литературната история, разбирана дотогава като „история на генералите“. Ако Ви интересува, прочетете Ж. М. Н. Пр. (ч. CXXI от 1864 г., с. 395-401). Без да съпоставям отчетите от двете командировки заради тяхната жанрова несъизмеримост, смятам, че ако всяко пътуване в чужбина биваше увенчавано от художествен текст с подобни качества, международните отношения отдавна биха надраснали приликата си с махленски междуособици. Впрочем, подобен пътепис от български автор не се е появявал от 25 години, когато Г. Данаилов публикува пътеписа си „До Чикаго и назад – сто години по-късно“. Имате всички причини да се радвате от този текст, без каквото и да е „но“.

- 22-06-2015|Надя Кънева

Едва ли този текст ще влезе в официалния отчет на командировката, но от прекалено пристрастната ви и доста обидна защита разбирам, че напълно оправдавате този вид „научен обмен“. Колкото и да се мъчите да му придадете вид на „културно мисионерство“ (а то няма как да се случи, щом като мисионерът не знае езика) в случая става дума за поредната екскурзия с европейско финансиране.

- 22-06-2015|Златко

Надя Кънева – ако е същата Надя, която съм дундуркал като бебе на коленете си – очевидно се е развила в някаква доста неприятна посока оттогава насам. Нищо против търсенето на „справедливост“, но човек трябва да притежава някакъв вид вътрешна мяра за това докъде може да разпростира агресивността си и доколко тя е заслужена от отсрещната страна. Самият факт, че турските домакини са разглеждали този вид академичен обмен като нормален, вече говори, че той не е непременно свързан само и единствено с работа в университета, а има и други измерения, като например надеждата от него да се породи нещо толкова прекрасно и лъчезарно като този пътепис, който без съмнение обогатява както българската, така и турската култури.

Наде, дете, наистина ли мислиш, че щеше да бъде по-добре и за България, и за всички нас, ако Евдокия беше „чела лекции“, вместо да събира впечатления и мисли за Турция, България и света, които след това да излее в една толкова красива и затрогваща форма? Тежко и горко на културните институции, които евентуално ще попаднат под твое управление, ако се случи нещо такова, не дай Боже!

- 22-06-2015|П. Шуликов

Надя Кънева, простете, ако сте се почувствували лично засегната. Не това беше намерението ми. Ще перифразирам, за да няма неясноти.

Официалните отчети, за които, допускам, говорите вие, вероятно имат своята счетоводна значимост като върхово канонично въплъщение на административно-деловия стил. За някого, професионално зает в тази област на човешкото познание, може дори да звучат гордо. Аз просто твърдя, че опитите талантът да бъде калкулиран с бакалско сметало е неуместно да се появяват сред хуманитарен контекст. Нелепо е и тази нелепост провокира разбираемо пристрастие..

- 22-06-2015|Надя Кънева

Всеки има право да пътува, събира и споделя впечатления в най-разнообразни „затрогващи“ форми, но когато си плаща. Когато са ти дадени едни средства да допринесеш нещо за проникването на европейското знание, култура и духовност сред тези анадолски деца би било добре да се положат малко повече усилия. И не се опитвайте, господа да принизявате коментара ми за това пътуване до бакалски, счетоводни и други „сухарски“ методи. Освен тях се търси и качество. Не се притеснявайте! Нищо повече няма да кажа.

- 22-06-2015|Евдокия

Понеже пътеписът е художествено-публицистичен жанр, спестих подробности от конкретно извършената от нас двете с Й. Бибина преподавателска, научна и административна работа. Ето какво свършихме за 9 дена, колкото ни се полагат по регламента на Еразъм + „тийчинг“:

Изнесохме по 8 часа лекции в диалогичен модул под общото заглавие: „Литературни диалози на Балканите“, с конкретни презентации на два последователни цикъла. Решихме, че темата е интересна, а материалът върху съвременна българска и турска литература – полезен и различен от вече изучавания. Счетохме, че в този смисъл можем да бъдем най-полезни. Моята тема беше „Другост и двойничество в три балкански романа: И. Андрич „Прокълнатият двор“, „В. Мутафчиева „Случаят Джем“ и О. Памук Бялата крепост“. Имам обширна студия върху тази тема, в процес на доизкусуряване е (любима дума на невладеещите турски език) и в скоро време ще види бял свят, защо не и тук? Отдавна работя върху творчеството на Мутафчиева, а имам книга върху романите на О. Памук (2011) и преводната им българска рецепция. Подготвих електронна презентация на лекциите си в Анкара, представянето им бе съчетано със семинарна форма, в която участваха и студенти, и докторанти, и колеги преподаватели от Катедрата по български език и литература в Анкара. Й. Бибина изнесе цикъл лекции на тема „Анатомия на времето – преводната рецепция на български и турски поети-постмодернисти“ (също и във вид на мултимедийна презентация), сред които Т. Марков, Й. Ефтимов, Р. Григорова, Ш. Бирсел, Гьокченур, О. Берхамоглу и доста други. Самата тя е преводачка на Берхамоглу и Гьокченур на български. Имаше изключително интересна дискусия по време и след лекциите-презентации. Бибина подготвя втора част на История на турската литература – ХХ век, очертава се тази тема да фигурира в изследването ѝ. Беше невероятно удоволствие, повярвайте, да общуваме толкова непосредствено с турските студенти и колеги. Студентите бяха от специалността Българска филология – от 2-4 курс, нивото на владеене на езика беше различно и колегите ни увериха, че академичната ни публика избирателно ще се възползва от литературната информация, но и от езиковия тренинг. На лекциите присъстваха и докторанти, и магистри към катедрата. С тях организирахме в отделно време консултации по темите на магистърските и докторантските им тези. С Филиз Текин обсъдихме темата на дисертацията ѝ „Другият/ чужденецът“ в творчеството на Вазов, с Идил Джатана говорихме върху творчеството на Димитър Димов, със Садък Наджъ обсъдихме неговата тема „Турски заемки в българския език“. На студентите и колегите предоставихме презентациите си с подробна библиография по проблемите, които разглеждахме. Предоставих публикации и библиография по интересуващите ги научни теми на докторантката Текин и магистърката Джатана. Бибина, в качеството си на специалист освен по история на турската литература, и на активен преводач, и на лектор по теория на превода, предостави координатите си с подробна библиография на докторанта Хаджъ. В свободното от лекциите време с проф. Зейнеб Зафер и доц. Юсуф Бабекоглу обсъдихме учебните програми по морфология и лексикология, както и по История на българската литература и по Теория на превода. Планирахме участия на наши и техни докторанти и магистри в съвместни научни проекти и сборници. Дарихме научна литература на катедрата. С колегата проф. Хюсеин Мевсим обсъдихме цикъл лекции по Еразъм в България, които предстои да се случат на есен. А презентация на неговата последна книга „Никола Фурнаджиев в Истанбул“, която беше още в печатницата, мога да предоставя веднага на вниманието Ви във вид на рецензия. Книгата е вдъхновяваща, наистина, и именно пътуването до Анкара ми позволи да бъда първия ѝ привилегирован читател и критик.

В Анкара проведохме още една делова среща, която съвсем скоро ще даде реален резултат в нашия университет, но и в ИБТ – БАН, където Бибина е завеждащ научно звено. С колегите от Университета Атълъм, доцентите Пънар Бингьол и Айденур Йенел, специалисти по визуални изкуства и архитектура, които участват в проект по Еразъм с Й. Бибина, уговорихме конкретно участие в семинар на есен в Шумен и с публикации по дисциплината „Цветове и багри в османското изкуство“ (дисциплината я чете Й. Бибина в Шуменския университет).

В Невшехирския университет „Вели Бекташ“ се срещнахме с доц. М. Караташ, ръководител на Катедрата по турски език, която е в преки договорни отношения с шуменската катедра по турски език и литература (от 2013 година е договорът), член на която е и Й. Бибина.

Подарихме, получихме и купихме доста книги. Сдобихме се с невероятно интересни рекламно-политически материали, които пък предоставихме на нашата шуменска катедра по масови комуникации (член на която съм самата аз).

Предоставили сме и пълен отчет на изразходваните финансови средства, от които сме върнали неизхарчена народна европейска пара в размер на 120 евро. Справка – финансов отдел на Шуменския университет.

- 22-06-2015|Златко

М-дааа. А Надето според мен дължи извинение, ако държи на собствените си настоявания за справедливост…

- 24-06-2015|Нина Пенева

Многоуважавана Евдокия, скромно, честно и отговорно е управданието ти. Но пред кого, кому е нужно, за какво да послужи? Безценнния си тълант да беше вложила в художествено творчество – за възхитените от него читетели.Служба и безценен принос в европейската културата е пътеписът ти! Така или иначе си блестящ автор! С благодарност към теб и към издателя!

Защо сме обсебени от нацистите?

Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Защо все още сме обсебени от нацистите? Почти няма ден, в който да липсва телевизионно предаване или вестникарска статия за тях. Филми, които ги представят, продължават да се изливат от филмовите студии, от Гадни копилета на Тарантино до Пианистътна Полански. Престъпленията на нацистите продължават да ни преследват. Една от последните демонстрации на темата е огромният брой произведения на изкуството, които те са заграбили от еврейските им собственици. Хиляди от тези културни обекти си остават в галерии и музеи по целия свят, очаквайки наследниците на онези, които са ги изгубили, да се появят и да изискат реституция. От време на време има дори и случаи на съдебни преследвания за военни престъпления срещу бивши нацисти – неотдавна например беше определена датата за съдебния процес срещу 93-годишния Оскар Грьонинг, „счетоводителя на Аушвиц“, за съучастие в повече от 300,000 убийства в лагера.

Из цяла Европа политическите протести в някои странични или сполетени от криза региони изглежда все повече придобиват неонацистки характеристики, независимо дали става дума за гръцкото движение Нова зора, с неговото подобно на пречупен кръст лого и склонност към насилие, или за антисемитските главорези от Азовския батальон, които се бият в източна Украйна под знаме, което изглежда дори още повече като свастика от онова на гърците. Или пък унгарската партия Йобик, с нейните ултра-националистки искания за връщане на огромни парчета територия от съседните страни, отнети на Унгария по договора от Трианон през 1920.

Повечето от водачите на Златната зора са в затвора по обвинения, свързани с убийството на един антифашистки настроен рапър, макар че партията все пак получи повече от 6 процента при последните гръцки избори. Привлекателността на нацизма, както изглежда, продължава да живее сред някои части на антиимигрантската и антисемитска крайна десница. Такива групи може и да отричат каквато и да било връзка с нацизма, но това не попречи на основателя на ислямофобското движение Пегида в Източна Германия, Лутц Бахман, да позволи да бъде фотографиран като Хитлер, с мустак-четка и хитлеров перчем.

Жестът на Бахман, който му струваше водачеството на движението, указва един жизненоважен фактор в мощното влияние на спомените за нацизма върху нашата култура. Хитлер продължава да ни хипнотизира – не на последно място, защото в ретроспектива той ни се явява като окончателно въплъщение на злото. Сталин унищожи милиони хора в името на онова, което за него беше социален прогрес; Пол Пот разпореди провеждането на „авто-геноцид“ в Камбоджа, за да изличи всякакви следи от модерния свят. Хората от народността Хуту в Руанда избиха, застреляха и изклаха един милион от етническите си съперници, Тутси, с увереността, че само по този начин ще могат да се освободят от потисничество. Младотурците от късната Османска империя изклаха повече от един милион арменци в името, както те го виждаха, на националната сигурност, религията и етническата хомогенност. Но само Хитлер умишлено изтреби милиони хора единствено поради расовата им принадлежност. Само Хитлер използва конструирани специално за тази цел газови камери и разпореди систематичното използване на телата на враговете си за икономически цели. Само Хитлер умишлено започна война, целяща да завоюва Европа и, в края на краищата (поне по идея) – света, планирана още от момента, в който дойде на власт, ако не и по-рано.

Смъртоносните политики на Хитлер, също като онези на Сталин, не могат да бъдат наречени просто „варварски“ или „средновековни“, подобно на множество други. Идеологията, върху която се основаваха сталинските политики за масово унищожение, умря в 1989 г. с падането на комунизма, но расизмът, който мотивираше Хитлер, продължава да живее в безброй много форми, които продължават да тормозят света и в наши дни. Третият райх представлява расизма в неговата най-крайна форма: в нацистка Германия всичко в края на краищата се свежда до расата.

Браковете там са разрешавани по расов признак, а хората са снабдявани с удостоверения за „арийски“ произход. Модернисткото изкуство е осъждано като „изродено“, защото според Хитлер то е част от световна еврейска конспирация, целяща разрушаването на германската култура. „Асоциалните“ германци, алкохолиците, дребните престъпници, бездомните, хората от смесен расов произход, „нежелаещите да работят“, са насилствено стерилизирани, за да не могат да предадат предполагаемите си генетични дефекти на следващото поколение. Хомосексуалните хора са избивани, защото са заплаха за арийската раса, те намалявали плодовитостта ѝ. Циганите са унищожавани, защото според нацистите те са наследствено обременени със склонност към престъпност. Официалният военновременен „Всеобщ план за Изтока“ предвижда умишленото изтребление чрез глад и болести на до 45 милиона славянски обитатели на Източна Европа, след окончателната победа на нацизма, за да се направи място за немски заселници. Това е геноцид, планиран в почти невъобразими мащаби.

Освен това налице е и факта, че нацистите идват на власт в модерно европейско общество – общество на големи градове, класически сгради, оживени градски улици. Икономически силно развита, технологически изтънчена и културно грамотна, това е страната на Бах, Бетовен и Брамс, на Рихард Щраус, Томас Ман и Бертолт Брехт, на Гьоте и Шилер, Каспар Давид Фридрих и модернистичните художници от кръговете Die Brücke (Мостът) и Der Blaue Reiter (Синият ездач). Нацистите и онези, които им служат, са неразривно свързани с модерните технологии, с неща като състезателни коли, автомагистрали, кино, телевизия, ракети, реактивни самолети, та дори и с атомната бомба, макар и никога да не успяват да я изградят. Това прави толкова по-лесно за самите нас да си представим себе си в тяхната ситуация и да се питаме какво ли бихме правили в Третия райх, ако бихме били в него.

Нацизмът, обществото, което той е изградил, светът на Третия райх и хората, които са живеели в него – всичко това ни се вижда като вид морална драма, в която въпросите са изложени пред нас с яснота, която вече не сме в състояние да постигнем в морално сложния, объркан и компрометиран свят, в който живеем днес. Вече е нещо обичайно да се класифицират жителите на нацистка Германия и страните, които тя е завоювала и окупирала, като „нападатели“, „жертви“ или „наблюдатели“, сякаш Третият райх е бил някакъв единичен, гигантски акт на престъпление, което може да бъде осъждано респективно, все едно, че историята е съдебна зала. Понякога може и да кимаме по посока на неколцината, които са се съпротивявали, но броят им се свива до невидимост в сравнение с онези, считани за виновни или невинни – активно-престъпните и техните пасивни жертви.

И все пак ние не винаги сме подхождали към историята на нацизма по този начин. Действително, предимно моралната перспектива, от която Хитлер и създадената от него Германия се разглеждат днес, е нещо сравнително скорошно. В продължение на дълго време след края на войната, която той започва през септември 1939 и губи пет и половина години по-късно, Хитлер е бил сравнително игнорирана от историците тема, каквито са били и нацисткото движение, и нацистката държава. За Нюрнбергските процеси са събрани голямо количество свидетелства, но фокусът при тях е до голяма степен върху „военните престъпления“, а годините преди 1939 се намират повече или по-малко извън визуалния обхват не обвинителите, докато лагерите на смъртта в Треблинка, Аушвиц и по други места не са сред централните пунктове на разследването.

Процесите са бързо забравени, поне за известно време. В Германия ги следва един вид колективна амнезия, подкопавана единствено от негодувание срещу самите процеси, наложения процес на „денацификация“, бруталното прогонване на 12 милиона етнически германци от източна Европа в края на войната и масовите бомбардировки на германски градове в късните ѝ фази. В страните, преди това окупирани от нацистка Германия, като Франция, хората искат да помнят съпротивата. В Източния блок комунистическите правителства прославят (и преувеличават) ролята на комунистическите борци, но предпочитат да интегрират бившите нацисти в новото общество, което изграждат, вместо да разчистят сметките с техните престъпления. Във Великобритания хората си спомнят войната, стоицизма на населението по време на блица и постиженията на британските въоръжени сили, но не много повече от това.

Едва през 1960-те години всичко това започва да се променя. За германците ключовият въпрос е как и защо нацистите са дошли на власт. Федералната република, със столица в рейнския университетски град Бон, си спечелва легитимност чрез „икономическото чудо“ от 1950-те, но все още не е много по-възрастна отколкото е била първата германска демокрация, Ваймарската република, по времето, в което отстъпва място на хитлеровия Трети райх. Хората се питат нервно „Дали Бон не е Ваймар?“ Политолозите и историците изследват причините за уязвимостта на ваймарските институции и откриват, за всеобщо облекчение, че отговорът е „Не“.

Към 1970-те години на сцената вече се появява социалната история. Нацистките документи са станали достъпни в големи количества, над тях започва да работи едно по-младо поколение западногермански историци, а изследователи от Великобритания и Америка пътуват до Германия, за да се възползват от тяхното вече разрешено ползване. Фокусът се обръща към въпроса как „обикновените“ германци са прекарвали ежедневието, до каква степен са поддържали режима, дали са му се противопоставяли. Едва ли е за учудване, че изследванията разкриват огромен брой отговори, вариращи от фанатичен ентусиазъм до нелегална опозиция, най-вече от страна на бивши комунисти и социалдемократи.

Първопроходецът на този подход в Германия, Мартин Бросцат, директор на намиращия се в Мюнхен Институт за най-нова история, е ръководил масивен проект, чиито резултати, публикувани в шест дебели тома, показват, че германците са били съгласни с режима в много отношения, но са се съпротивявали когато той е засягал най-дълбоките им вярвания, особено в областта на религията. Множество обикновени хора са мърморели поради спадането на стандарта на живот, били са песимистично настроени към войната, критикували са корупцията сред водещите нацисти и като цяло са били съвсем не ентусиазирани по отношение развоя на нещата, особено когато икономиката се намира в спад, както през 1935, или когато войната започва да отива на зле, от ранната 1943 нататък. Но Хитлер има тяхната преданост почти до самия край.

За историците от 1970-те и 1980-те, и то не само в самата Германия, беше важно да останат колкото се може по-обективни, имайки пред вид политическите уклони и особено дясната partipris[9] на по-старата историографска традиция, която беше довела германските историци до симпатизиране с нацистите, а по-късно, след войната, до опити да се твърди, че нацистките идеи не са били реално немски, или пък че падането на Ваймарската република е било причинено от суровото третиране на победена Германия от страна на Съюзниците чрез Версайския договор. Нацистка Германия беше представяна като страна, намираща се под окупацията на малка група бандити, с които мнозинството хора са си оставали неангажирани. За по-младото поколение историци основната помощ при създаването на една по-малко едностранчива и по-истинна картина на Третия райх трябваше да се търси в теорията и методите на социалните науки.

Ето защо се считаше, че нацизма трябва да се третира като всяко друго историческо събитие, чрез използване методите на модерната историческа наука и избягване на морални съждения или осъждане. Защищавайки това гледище, Бросцат се основаваше на своя собствен, а и на колегите си, опит от предоставянето на експертни мнения във връзка с процесите на нацистките военнопрестъпници, особено т. нар. „Аушвиц-процеси“ от 1964. В тях мюнхенският институт беше предоставял експертни анализи по въпроси от рода на „Дали есесовските надзиратели в лагерите са били принудени да избират между извършването на жестокости и изправянето пред военен съд за неподчинение?“, или пък „Как концентрационните лагери са били създадени и как са функционирали?“.

Но този хладен подход, който Бросцат нарече „историзация“ на Третия райх, се сблъска с критика от страна на израелския историк Саул Фридландер, който смяташе, че е погрешно да се третира нацистка Германия по същия начин, по който се третира Франция от 16 век или средновековна Италия. Престъпленията на нацистите са толкова извънредни, толкова екстремни, че да се историзира Третия райх по този начин би означавало да се игнорира централността на антисемитизма и унищожението на евреите за Хитлер и нацистите. По-младите историци от 1970-те и 1980-те се съсредоточиха върху въпроси като съучастието на германските елити, възхода и триумфа на нацизма, както и по-дълбоките причини за появата на Третия райх в социалната и политическа история на Германия от 19 век. Да се направи една такава историзация, твърди Фридландер, би означавало да се омаловажи пропастта, която разделя нацистка Германия от всяка друга нормална историческа епоха.

И двамата родители на Фридландер са убити в Аушвиц, а самият той е автор на едно от най-важните, двутомно изследване върху нацистка Германия и евреите (публикувано през 1997 и 2000), което по вълнуващ начин обединява лични истории на преследваните и убитите с подробно представяне на по-голямата картина на антисемитската политика и нейните приложения. То отговаря на всички изисквания на модерната историческа наука, като в същото време създава близко усещане за идентификация с жертвите, които са негова основна тема.

Но по времето на неговата поява вече целият исторически пейзаж се беше променил. През 1990-те поколението германци, които бяха навлезли в юридическите, медицински и други професии по времето на Третия райх, вече беше навлязло в пенсия, давайки път на по-млади хора, които нямаха какво да крият. Цяла поредица от исторически изследвания посочи въвличането на множество съдии и адвокати в несправедливите процеси и екзекуции на хиляди обикновени хора, които не са направили нищо повече от това да критикуват режима. Беше разкрито и доведено до вниманието на обществеността тясното участие на хората от медицинските професии в убийствата чрез газ и смъртоносни инжекции на хора с умствени или физически увреждания. Направено беше пътуващо изложение с фотографии, документиращи жестокостите, извършени от редовните германски военни сили на източния фронт, което в Мюнхен предизвика демонстрации и призиви за отменянето му. Критиците откриха някои неточности в представянето, но те бяха бързо отстранени и не омаловажиха цялостното послание на изложението.

Един от левите германски външни министри, Йошка Фишер, разгневен от умилителните некролози на стари нацистки дипломати, които разкрасяват или премълчават дейността им по времето на Хитлер, поръча голямо изследване от професионални историци, което показа в подробности колко тясно дипломатите от професията са били обвързани с основното престъпление на Третия райх: арестите, депортациите и унищожаването в Аушвиц на евреи от окупираните страни. Особено под натиска на американското обществено мнение, някои от главните германски компании с големи инвестиции отвъд Атлантика, също поръчаха исторически разследвания, касаещи собствената им роля в нацистката икономика, използването на робски труд при мизерни и често убийствени условия, експлоатацията на златни пломби, извлечени от телата на мъртви евреи, както и други престъпления.

Разбира се имаше, и все още има, опити за прикриване на всичко това, в последно време под формата на официалната история, публикувана за отбелязването на двестагодишнината от основаването на заводите Круп (2011), която не се занимава адекватно с бруталния начин, по който компанията е третирала работниците-роби, които е използвала по време на Втората световна война, а се опитва да разкраси и много други аспекти от нейното минало. Но от време на време, особено през последните години, германският бизнес демонстрира желание да разгласи открития и честен подход към проблема за собственото си участие в престъпленията на нацизма, за да покаже моралното си неодобрение и разграничаване от всичко това.

Тези работи са подхранвани от силен морален импулс, който черпи енергия от най-различни източници. Падането на Берлинската стена и колапсът на комунизма през 1989 отвориха шлюзите за цял порой от искове за компенсация от страна на хора, забягнали от комунистическа Източна Германия след 1949, които желаят да си възвърнат отнетото имущество. Голям брой от тях са били нацисти, разбира се, и тези искове накараха някои бивши робски работници от Източна Европа да изискват компенсация и за своето страдание. А много еврейски фамилии, чиято собственост, особено техните колекции, са били иззети или ограбени от нацистите, сега започнаха да отправят искове и за тяхното възвръщане.

Към края на века една голяма международна конференция във Вашингтон беше определила някои от основните правила, в съответствие с които тези случаи трябва да бъдат разглеждани, а отделните държави започнаха да създават свои собствени органи в тази област. Във Великобритания например това е Съветът по дела за военните грабежи, който дава експертни мнения, свързани с културни обекти от британски музеи и галерии, които са били придобити по време на нацистката епоха. С времето този въпрос придобива все по-голяма видимост, отчасти с помощта и на филми като The Monuments Men (2014) на Джордж Клуни, а все повече музеи и галерии издават по уебсайтовете си списъци на творби с недоказан произход, намиращи се в техните колекции, така че броят на исковете се увеличава. Миналият октомври Съветът препоръча връщането на голяма сребърна кутия за сол от 16 век, която се намираше в музея Асмолиън, на първоначалните собственици – семейство еврейски колекционери от Хамбург, ограбени от нацистите. Множество други подобни искове очакват съдебни решения.

1990-те години бяха време, в което паметта за Холокоста започна постепенно да навлиза в основното русло на европейската и американска култура. Мемориални музеи бяха създадени в многобройни градове в САЩ, включително Вашингтон, а в лондонския Imperial War Museum беше създадено постоянно изложение, посветено на тази тема. Холивуд също изигра определена роля в този процес с филми като Списъкът на Шиндлерот Стивън Спилбърг (1993). Бивши концлагеристи започнаха да публикуват мемоари след десетилетия на мълчание. Във Великобритания, основаният през 1988 Holocaust Educational Trust се опитва да доведе до съзнанието на британските ученици тематиката за нацисткото унищожение на евреите в Европа.

От началото на новия век насам тези развития имат огромно влияние върху начина, по който историците подхождат към нацисткото минало. В определен смисъл Фридлендер спечели дебата, който беше започнал с Бросцат през 1980-те. Днес е почти невъзможно да се пише за Третия райх и годините на неговото съществуване, без да се пише и за наследството му в наши дни и близкото минало. Отчасти това отразява факта, че вниманието на историците от известно време насам е съсредоточено върху следвоенните години в Германия, с постепенното публикуване на документи, излезли извън обсега на правилото за 30-годишна давност. Разкрито беше голямо количество свидетелства за оцеляването през следвоенните десетилетия – често във властови и влиятелни позиции – на бивши активни нацисти, отговорни за многобройни престъпления. Възходът на т. нар. „изследвания на паметта“ усили това развитие още повече. Историята все повече се преплита с паметта, а представата, че за Третия райх би могло да се пише по същия начин, по който се пише за Франция от 16 век, вече не е особено широко разпространена.

Следвоенната трансформация на паметта често придобиваше странни форми, като например възприемането от страна на мексиканците на Фолксвагена-бръмбар, оригиналната нацистка „народна кола“, олицетворяваща движението „Сила чрез радост“, като национален символ на 20 век. Боядисан в жълто, малкиятvochito, както Фолксвагенът се нарича в Мексико, все още е широко използван като такси. Бръмбарът е и немски национален символ – икона на чудото от 1950-те години. Днес компанията произвежда един нов Бръмбар, който пък е пример за ретро-шик. Притежателите на стари Фолксвагени си организират срещи на местата, по които някога са се състояли прословутите Нюрнбергски нацистки митинги, без да се интересуват ни най-малко от нацисткия произход на колата.

По-важно е обаче да се отбележи, че през последните години паметта по правило надвива амнезията. Това от своя страна си има собствени проблеми. При някои случаи емоционалната потребност от конфронтация със злодеянията на нацизма и разкриване на съучастничеството и вината на хората, участвали в тях, довежда до груби и буйни обвинения там, където историците би трябвало да правят внимателни разграничения […].

Във все по-голям брой исторически изследвания от последното десетилетие и половина се прави опит за утвърждаване на тезата, че огромното мнозинство обикновени германци са поддържали нацистите още от самото начало, че нацисткото поемане на властта през 1933 е било прокарано без каквото и да е насилие освен онова срещу някои силно мразени малцинства, че Хитлер действително е успял да обедини всички германци в една приветстваща, „национална общност“, а следователно всички са виновни.

Не трябва обаче да се възприема като опит за оневиняване това, че в действителност е имало масивно насилие, извършвано срещу опонентите на нацистите, най-вече срещу комунистическата и социалдемократическа партии, в процеса на формиране на хитлеровата диктатура, при което 100,000 души са хвърлени в концентрационни лагери, насилвани, бити, измъчвани и брутално убивани (в минимум 600 случая, а вероятно много повече). В края на краищата Третият райх е диктатура, в която несъгласието, дори и под формата на вицове за Хитлер, е могло да се наказва със смърт. Време е да си припомним, че нацистка Германия всъщност е диктатура, в която гражданските права и свободи са били смазани, а опонентите на режима не са били толерирани. Репресиите са прилагани не само срещу социални аутсайдери, но също и срещу цели огромни групи от работническата класа и нейните политически представители. Само поради това, че хората са били принудени да упражняват моралния си избор при такива масивни ограничения, не може да се заключи, че те не са вземали каквито и да е морални решения, или че не са отговорни за ония, които са вземали. По същия начин, от факта, че хората са отдавали хитлеристкия поздрав на публични места, не може да се заключи, че те са вярвали в режима и в частния си живот.

Мащабни заключения по адрес на „германците“ нямат място нито в сериозната историческа наука, нито в просветената публична памет. Военновременната пропаганда осъди всички германци от миналото и настоящето за възхода на нацизма и унищожителния триумф на антисемитизма, но не трябва да се забравя, че до самия край на 1920-те години нацизмът всъщност е едно безкрайно малко и лишено от влияние движение. Режимът трябва да положи огромни усилия, за да спечели обществената поддръжка след идването си на власт през 1933, а насилието играе в нея също толкова голяма роля, колкото и пропагандата. Влиятелни евреи от времето на Ваймарската република, особено външният министър Валтер Ратенау, в никакъв случай не са били някакви презирани, маргинални фигури, а са се радвали на огромна подкрепа и възхищение, което получава израз в националния изблик на скръб при новината за убийството му.

Друга важна тенденция е, че става все по-трудно да се поддържа гледището, основаващо се на следвоенната пропаганда (и получило по-изтънчен израз в работите на доминиращата школа от ляво-либерални западногермански историци от 1970-те и 1980-те години), че корените на нацизма се намират дълбоко в германското минало. Често разглеждан на фона на новата германска история от епохата на Бисмарк и обединението на страната през 19 век, днес Третият райх все повече се анализира в един по-широк международен, дори глобален контекст, като част от епохата на империализма, а неговият стремеж към доминация – като основаващ се на една по-широка традиция от германските опити за изграждане на империя.

Нацистките политики в Източна Европа са силно свързани с личните представи на Хитлер за американската колонизация от Големите равнини, извлечени от четенето на предвоенния автор на приключенски романи Карл Май. Хитлеровият убийствен опит за основаване на нова германска империя се провежда основно в Европа, а не в Африка или Азия, но той се основава на много от заветите на епохата на европейския империализъм, най-вече на неговите учения за расово превъзходство. Хитлер е казвал многократно, че шепа англичани е била в състояние да управлява милиони индийци; със сигурност германците трябвало да успеят да направят същото в Източна Европа. Това, че Британският Радж е бил управляван индиректно, чрез самите структури на индийското общество, никога не е минавало през ума му. За него единственото обяснение е било в предполагаемото расово превъзходство на управляващите.

Според новото, транснационално разбиране, оформящо се в новото време на глобализация, нацизмът се явява като идеология, чиито източници произхождат от множество страни, от Русия до Франция, от Италия до Турция, а не толкова като кулминация на някакви изключително германски интелектуални традиции, както са считали историците от следвоенното поколение. Расовите доктрини, заети от френския теоретик Артур де Гобино, са обвързани с една изкривена версия на социалния дарвинизъм, чийто произход е от Великобритания. Антисемитизмът е извлечен от руски и френски автори, и смесен с анти-болшевизъм, привнесен от Белите след Руската гражданска война. Преклонението пред насилието и омразата към парламентаризма са заети от италианското фашистко движение на Мусолини, и смесени с идеи за национално пробуждане, взети от Кемал Ататюрк и неговата националистическа революция в Турция.

Следвайки тази тенденция, историците вече започват да разглеждат нацисткото унищожение на евреите не като уникално историческо явление, а като геноцид, който има паралели в други страни по други времена – не само в по-раншното германско изтребление на племето Хереро от времената на кайзеровата колонизация на Намибия, но и действията на турците от 1915, на Сталин в Украйна от ранните 1930 г., и на племето Хуту в Руанда, за да споменем само няколко от масовите унищожения на хора от 20 век.

И макар че подобни сравнения без съмнение обогатяват познанията и разбирането ни за онова, което Хитлер и нацистите са извършили, те могат и да размият разграниченията, като обобщят всички актове на масови убийства до степен, при която е невъзможно те да бъдат различавани едни от други. Единствено в Германия обърканата смесица от европейски идеи, формираща идеологията на националсоциализма, се въздига, триумфира и бива приложена на практика. А геноцидът, вдъхновен от нея, е различен от останалите геноциди: за Хитлер евреите са не просто малоценни човешки същества, които трябва да бъдат елиминирани в интерес на една предполагаемо по-висша раса. Освен това те са и „световни врагове“ на арийците, надарени с почти свръхчовешки качества, които трябва да бъдат преследвани и ритуално унижавани, преди да бъдат убити, без никакви изключения. Ето защо днешните неонацисти считат за толкова важно да се разграничават от ужасите на Аушвиц. Това е и най-важната причина, поради която нацистите продължават да витаят толкова мощно и упорито в колективната ни памет.

Източник

Сър Ричард Джон Еванс е британски академик и историк, най-добре познат с изследванията си по история на Германия през 19 и 20 век, особено Третия райх. Понастоящем е професор по история в университета Кеймбридж

Проблемът за достоверността на някои домашни извори

трайно залегнали в българската историография

Автор(и): Антонина Желязкова

Като конкретен повод за експозето, което ви представям днес, ми послужи нашумелият напоследък игрален филм „Време разделно“, чието реализиране и разпространение в настоящия момент, без да се спирам на незадоволителните му художествени качества, според мен е резултат от политическата аморфност и съмнителната етическа позиция на неговите създатели. Отново българският народ бе принуден, бе му натрапено да погледне на своята история като страдалец, като мъченик – убиван, инквизиран, насилван, а не като съзидателен или пълноправен участник в своята историческа съдба, колкото и трудна да се била тя. На българското гражданство, на интелигенцията още веднъж, този път от широкия екран, бяха демонстрирани зловещи и мистифицирани исторически събития, които да подбудят романтично-сантиментално, но най-важното бездействено самосъжаление от „злата участ“ и „от жестокия поробител“, срещу който си безсилен. И най-сетне на българите трябваше да им се посочат конкретни виновници и изворите за тяхното принизено самочувствие, както и да бъдат защитени едни авантюристични и неоправдани политически действия в съвременността.

Впрочем кинотворците, както и литераторите, са черпили материал от историческите изследвания, затова да се обърнем към тях. Ще спра вниманието ви на въпроса за достоверността на някои домашни извори, които са станали причина за това в нашата историческа наука и в нашия културен живот да се установят по моему предубедени тези за разпространението на исляма в Родопите. Имам по-конкретно предвид трите известни летописа: на поп Методи Драгинов, летописът от село Голямо Белово и Баткунинският летописен разказ, които засягат едни и същи събития и имат очевидно обща първооснова.

Споменатите три летописа за помохамеданчването на родопските българи се въвеждат и интерпретират в българската историография и в краеведческите изследвания още от края на миналия век. Като се започне от публикациите на Стефан Захариев, Хр. Попконстантинов, Г. Димитров, Ст. Шишков, Р. Чолаков и други и се стигне до днес, когато върху основата на летописа на поп Методи Драгинов проф. П. Петров в многобройни монографични и други публикации укрепи окончателно тезата за разорението на Родопите през 1669 г. (Чепински – през 1666 г.) по време на венециано-османската война за остров Крит и за насилственото ислямизиране на родопските българи.[10] Съществува още една хроника на тези събития, т. нар. „Исторически бележник“ за потурчването на родопските българи. Този извор от публикуването му през 1931 г. винаги се е използвал със съмнение и множество уговорки от специалистите, докато през 1977 г. П. Маринов в статията си „Истини и заблуди“ аргументирано отхвърли възможността „Бележника“ да се използва като достоверен исторически документ.[11]

Накратко ще ви запозная докъде са стигнали в настоящия момент изследванията върху трите летописа:

Беловският летопис е познат най-напред от публикацията на Н. Начов от 1898 г.[12] и неговият ръкописен оригинал се съхранява в Научния архив на БАН. През 1969 г. той отново бе описан и публикуван от Хр. Кодов, който отстрани някои неточности и доказа, че документът не е съвременен на събитията, а се отнася към първата половина на ХІХ в.[13]

Вторият вариант на Беловския летописен разказ е публикуван от П. Мутафчиев през 1915 г.[14], но за съжаление в този случай оригиналът липсва. Така или иначе, двата варианта са извънредно сходни помежду си, а от друга страна се забелязва голяма близост между летописа на поп Методи Драгинов и вторият вариант на Беловския летопис.

Баткунинският летописен разказ е публикуван най-напред от Хр. Попконстантинов през 1893 г.[15] като оригиналът на този ръкопис също не е запазен. По съдържание този текст е най-близък до първия вариант на Беловския летопис и вероятно, ако би бил запазен, според специалистите той би могъл да се окаже първоосновата на Беловския и другите летописи.

Летописният разказ на поп Методи Драгинов е стигнал до нас единствено в публикацията на Стефан Захариев „Географико-историко-статистическо описание на Татарпазарджишката кааза“ (Виена, 1870). След като първо бе предатиран и несъмнено бе доказано, че е създаден през ХІХ, а не през ХVІІ век, в едно обширно и компетентно изследване на Илия Тодоров от 1984 г., този летопис бе подложен на основен анализ, който недвусмислено показа, че летописният разказ на поп Методи Драгинов не е нищо друго, освен една литературна обработка, направена от Ст. Захариев върху основата на реално съществуващия Беловски летопис от ХІХ век.[16] Впрочем, в същата статия авторът доказва, че Ст. Захариев, воден от патриотични подбуди и идеали, е прибягвал в този период и към множество други исторически мистификации.

И така, ако обобщим резултатите от проучванията върху домашните извори за помохамеданчването на българите в Родопите, ще установим, че от съществуващите три (с „Исторически бележник“ – четири) извора в оригинален ръкопис съществува само един – Беловския и то създаден през ХІХ в., а не съвременен на събитията.

Защо са били нужни през ХІХ в. подобни мистификации? Отговорът на този въпрос е потърсен също в изследването на И. Тодоров: той трябва да се търси в особеностите на епохата – епоха на необикновено силни увлечения в условията на разгорещена борба за църковна и политическа независимост на българската нация, за утвърждаване на законното право на съществуване като народ, епоха на романтично отношение към историческото минало.[17] Всъщност това романтично отношение към историята през ХІХ в. е свойствено далеч не само на българската интелигенция. Не случайно именно през ХІХ в. в Европа процъфтяват литературните мистификации. В една страна като Франция прочутият мистификатор Врен-Люк си позволява да мистифицира не само реално съществуващи исторически личности и събития, но и митични лица и т. н.[18]

Впрочем в случая с българските мистификации въпросът е далеч по- сложен. Води се неравна и тежка борба за културна и политическа еманципация и българският народ се нуждаел от незабавен отговор на някои въпроси, свързани с неговото далечно и по-близко минало. Едни от тези въпроси били разбира се, защо ислямът се е разпространил в българските земи, трябва ли да се считат сънародниците, преминали към мохамеданството за ренегати, предатели и отстъпници или са мъченици, понесли изстъпленията на религиозния фанатизъм? Кои са преките виновници за това – само турските султани или и висшите гръцки духовници, които предателски са посочвали изкупителните жертви? И други подобни въпроси, отговорът на които е трябвало да мобилизира и насочи народните сили за съпротива и борба за национална и политическа самостоятелност. Поради това именно, както Ст. Захариев, така и създателите на „Исторически бележник“ (написан от активните родопски възрожденски деятели Рада Казалиева и синът ѝ Христак поп Панделиев под претекст, че се възстановява по памет оригинална хроника), вероятно и авторите на Беловския и Баткунинския летопис, са действали с пълното съзнание за необходимост, патриотичен дълг и благородство на крайната цел.

Каква беше необходимостта отново да се връщаме към опровергаване на летописите като достоверен исторически извор след добре и компетентно извършената работа на езиковедите и краеведите? Защото като поставиха под съмнение автентичността на летописа, те съвсем оправдано не пожелаха да навлизат в територията на историците и заключиха, че е възможно този мит за помохамеданчването на родопските българи да е създаден върху реални исторически факти.

Като имам предвид казаното до тук, предлагам следната аргументация, която подлага на съмнение историческата достоверност на споменатите летописни разкази за провеждането на организирана кампания за масово насилствено налагане на исляма в Родопите през 1669 г. (за Чепинското корито – 1666 г.):

1. Най-напред следваше да се направи опит да бъде открито потвърждение на описваните събития в други извори. Още от пръв поглед, а и след задълбочено проучване на историографията и източниците за ХVІІ в. впечатление прави отсъствието на каквито и да е бележки за подобен факт.

Ще започна с турския пътешественик Евлия Челеби, който е оставил едни от най-подробните описания на балканските провинции на Османската империя, като е отразявал без да спестява нищо всички свои впечатления, както и събитията от онова време. През 60-те години на ХVІІ в. при своята дългогодишна обиколка на цялата империя, той прекосява и Западните Родопи през Неврокоп-Доспат-Смолян до Асеновград, без дори мимоходом да спомене за някакви специални завоевания на исляма в тази област. През 1965 г. проф. Стр. Димитров в публикация за проникването на исляма в Западните Родопи обръща внимание на факта, „че такъв словоохотлив пътешественик като Евлия Челеби се е въздържал да спомене и дума за помохамеданчване на населението и за събитията в този край“.[19] За съжаление авторът навярно не имал възможността да допусне друго, освен умишлено премълчаване на събитията от срам. Това обаче е съвсем неубедително заключение и трябва да го подложим на съмнение. Разпространението на исляма сред „неверниците“ е било религиозен дълг на всеки мюсюлманин и благочестиво дело, с което се гордеел всеки правоверен. Ето как характеризира това добрият познавач на Ориента и съвременник на събитията Пол Рико: „Сред тях (турците) е разпространено мнението, че създаването на последователи на вярата им е похвално дело. Ето защо, който има пари колкото да купи един роб, почти никога не пропуска случая да се снабди с някой младеж, поддаващ се на влияние, когото да обърне в своята вяра и да спечели уважението на съседите си, защото е прибавил още един към броя на правоверните“.[20]

Османските хронисти и биографите на султана не са пропускали и най-малките завоевания на исляма в близки и далечни краища, за да ги отразят с най-приповдигнат тон и пищен стил в летописите си за слава на Аллаха и за пример на поколенията. Така че правоверният мюсюлманин Евлия Челеби едва ли ще премълчи такова събитие, ако е било реален факт.

ХVІІ в. е период на активни дипломатически контакти между Запада и Империята. Многобройни специални мисии, пътешественици и наблюдатели прекосяват земите на османците и през втората половина на столетието. В голямата си част опитни наблюдатели, ерудити, преизпълнени със съчувствие към робското положение на християните в европейските владения на Империята, тези дипломати и пътешественици, следвайки и задачите, с които били натоварени, внимателно и подробно отразяват всичко видяно и чуто. Особено се интересуват от несправедливостите на османския режим, от беззаконията, от тежката данъчна система, от случаите на насилия над християнските поданици, упадъка в стопанството и икономиката на плодородните балкански области. С някои изключения, техният път преминавал обикновено през района на Родопите. Срещат се великолепни описания на планините, горите, бита, историята и прочие на родопския край и нито един от тях не споменава и дума за съсредоточаване на редовни военни части там, за насилия, палежи и масово, кърваво разпространение на мохамеданството. Ще спомена само една малка част от пътешествениците, които са минали с мисии през Родопите от 1650 г. до края на века: Джон Бърбъри (1664-1666), Едуард Браун (1669), Джон Ковъл (1675-1676), Конрад Хилтебранд (1657-1658), Християн фон Валсдорф (1660-1663), Паул Тафернер (1665-1666), Йохан Христоф фон Киндсперг (1672-1674), Ханс Хьонце (1673-1674), Луиджи Марсили (1680), Джовани Бенали (1682-1683), Давид Рожнай (1665), Пал Шандор (1687) и много други.[21]

Ще обърна внимание на един детайл, който ще ни е нужен малко по-нататък. Някои пътешественици, когато описват пътя си през Родопите, изрично обръщат внимание на факта, че там, например около Татарпазарджишката каза, се намират любимите ловни места на султана и че той често се застоява за дълго там заедно със своя двор: „Тук има чудесен ловен район, хубави студени реки, твърде богати с чудесната риба, главно пъстърва. Ето защо султанът на друго сърце използува тази именно област за почивка, особено високите шумнати планини и скали, където трябва да прекарват специални пътища по стръмнините. Миналото лято (1670 г. – А. Ж.) той спрял с всичките си придворни поради това, че се чувствувал добре…“. (Анонимно описание на немски език от 1671 г.)[22]. Същите ловни зони и големият лов на султана през тази година се споменават и от Йохан Кристоф фон Киндсперг. Джовани Бенали пък описва друга султанска ловна зона около Харманли: „… място в една долина, което по време на лов служи за отсядане на султана. Затова беше забранено на всички да гонят дивеча с пушки, за да си правят удоволствие, но този владетел хваща твърде много лов и прекарва приятно времето си“.[23]

Тук искам да добавя, че основното проучване на историографията за ХVІІ в. също не даде нищо в полза на тезата за насилствената акция за разпространяване на исляма през втората половина на ХVІІ в. Една от най-подробните и компетентни истории на Османската империя принадлежи на турския историк Исмаил Хаккъ Узунчаршълъ. На ХVІІ в. са посветени два тома от по 700 страници. Подробно са описани всички външно- и вътрешнополитически събития около голямата венециано-османска война за остров Крит, но съобщения за организирана акция, предвождана от Мехмед Паша за ислямизация на Родопите няма.[24]

Още по-очебиещо е отсъствието на данни за подобно събитие м многотомната история на османските въоръжени сили, издадена от председателството за военноисторически и стратегически проучвания при Генералния щаб, отпечатана в Анкара през 70-те години. В това изследване всяка битка е описана с най-големи подробности – организация и численост на войските, разположение, бойни действия, морално и физически състояние на бойците, релеф, движения, дислокация и прочие.[25] За отделянето на сравнително големи бойни отряди за някакви акции в Родопите не се споменава, а все пак в летописите се твърди, че насилственото изтурчване на родопските българи е продължило от Гергьовден (май) до Богородица (август), т. е. невъзможно е в периода на толкова тежка за Империята война да не бъде отбелязано предислоцирането на войскови части на отиване или на връщане от Крит за такъв дълъг период от няколко месеца.

2. Особеният статут на населението в Родопите също хвърля дълбоко съмнение върху достоверността на летописните бележки, както и на историческите съчинения, изградени върху тях. В. Мутафчиева в статия от 1965 г. за статута на чепинското население постави вън от съмнение факта, че населението от много Родопски области, включително и това от Чепинско, за което е дума във въпросните летописи, е притежавало вакъфски статут. И то не какъв да е вакъфски статут, а е принадлежало към вакъфите, които били собственост лично на Падишаха. „Към средата на ХVІ в. султан Сюлейман І завършил постройката на голямата джамия Сюлеймание в Цариград – всъщност цял комплекс от джамия, медресе, имарет и пр. по подобие на богатите религиозно-благотворителни фондации, учредявани от всички османски султани до това време. За издръжката на този комплекс Сюлейман завещал феодалните приходи от редица селища в Румелия, които следвало да бъдат изразходвани за поддържане и ремонт на сградите, за изплащане на заплати на многобройните служители, за раздаване на милостиня и пр.[26]

По непълни данни вакъфът на Сюлейман І имал села в следните кази: Одрин, Димотика, Стара Загора, Пловдив, Ипсала, Елхово, Татар Пазарджик и Самоков. Тази грамадна фондация притежавала само в Пловдивско 44 села и мезри с общ приход 440 138 акчета.[27]

За настоящата тема от особена важност са данните за вакъфа на Сюлейман І в Татарпазарджишката каза. Тук спадали селата от Чепинско, които се споменават в летописа на поп Методи Драгинов: Дорково, Костандово, Каменица, Корова, Ракитово, Баня, Лъджене. Според записаните в регистрите приходи от селата, касае се за извънредно големи и богати за онова време селища. По-сетне един друг документ от 1658 г., а именно худутнаме, т. е. граничен акт за уточняване на границите на вакъфа, отново потвърждава факта, че чепинските села продължавали да бъдат султански вакъф. Те са запазили този си статут до ХІХ в. Впрочем, както твърди В. Мутафчиева – най-компетентен изследовател на вакъфите в Османската империя – това била разпространена форма на феодално земевладение в поробените Родопи като цяло.[28]

Както е известно, в редица вакъфски села – особено в султанските вакъфи – феодалът прибирал освен съставките на феодалната рента, присвоявана от ленниците, и част от полагащата се по принцип на фиска, а именно поголовния данък джизие.

Този факт сам по себе си вече подлага на съмнение възможността султан Мехмед ІV сам да организира или пък да допусне разорението на собствените си владения и изтурчването на подвластните селяни, което чувствително би се отразило не само на държавната, но и на неговата лична хазна. При това, ще напомним, че Империята се намирала в състояние на война, а според османските източници Южните и Източните Родопи, и въобще цялата тази област били основни производители на селскостопанска продукция и обезпечавали постоянни доставки за армията и държавата. Родопската област и принадлежащите ѝ на юг и югозапад земи били сигурен и важен източник на задължителните доставки – най-вече на зърнени храни, брашно, дървен материал, овце, желязо и пр.[29] Така че, безпокойство сред населението, разстройването на стопанския живот и размириците биха били груба, необмислена, неоправдана политическа грешка с крайно тежки последици за държавата и за хода на войната.

Вакъфският статут на предпазвал родопското население от тежката експлоатация, нито от безкрайните данъци и тегоби. При все това населението особено в султанските вакъфи ползвало известни предимства. Едно от тях било да се намира в лична зависимост и респективно под личното покровителство на султана. Това го предпазвало от насилие и някакви ексцесии от страна на преминаващите войскови части, както и от местните власти. Още повече тук трябва да имаме предвид, че става дума за излюблените ловни територии на султана, в чиито развлечения активно били ангажирани и подвластните му раи. (Според данни на Хамер, по време на лов в Родопите с гонитба на дивеча и други дейности се занимавали около 10-15 хиляди души от местните жители).

Разпространението на исляма сред родопските българи е факт. Ако се пристъпи към него непредубедено, без съобразяване с конюнктурни и предвзети тези, след внимателно вглеждане в изворите и книжнината, може да се очертае следната концепция за помохамеданчването на населението в Родопите: Разпространението на исляма в Родопите е започнало с единични проявления още през ХVІ в. Процесът се развивал постепенно през целия ХVІІ в. като през втората му половина се забелязва известна интензивност, увеличават се значително домакинствата, изповядващи исляма. Помохамеданчването на родопското население продължава и през ХVІІІ в. Разпространението на исляма в Родопите се е извършило не чрез пряко насилие и масови акции, организирани от султана, а по икономически причини, по личен избор на отделния индивид, на семейството или цялото село и, особено ще се касае до населението от вакъфските села, с личното разрешение и с височайшата милост на султана.

Тази констатация, до която стигнах след детайлно проучване на изворите и литературата не е мое откритие. Тя отдавна е направена от най-уважаваните историци от края на миналия и началото на настоящия век. За съжаление съвременните изследовател на този проблем, както и дейците на културата, които го отразяват, очевидно не желаят да се връщат към тъй стари изследвания, които не са съобразени с днешните декретирани тези. Ще си позволя да цитирам авторитетния труд на проф. П. Ников „Възраждане на българския народ…“: „Обаче българският народ преживя мъчнотиите и излезе цял и невредим из горнилото на теглото и вековните страдания. За него бе едно щастие, че както турската робска власт, така и чуждата църковна власт, които насила и против неговата воля му бяха наложили, нямали асимилаторски цели и задачи и се движели не от идейни съображения, а главно от материални подбуди. В държавно-икономическата политика на Турция едно важно начало е било винаги съхраняването на християнската рая като работна сила; потурчването е лежало изобщо извън и дори против целите на турската държавна система“.[30]

И ако това все пак звучи някому малко крайно, или пък доста обобщаващо, то К. Иречек оставя в нашата историография нещо съвсем конкретно: „Г-н П. Р. Славейков ми разказваше, че в Бачковския манастир при Станимака преди много години се е пазил един поменик, от който се виждало в гоя година кое от сегашните помашки села в близкия Рупчос престанало да дохожда в манастира; следователно това потурчване е ставало постепенно. Самите помаци имат за това събитие само тъмни понятия. Те разказват, че приемането на исляма не е станало навсякъде в едно и също време…“[31] К. Иречек в същите бележки за Родопите изказва за първи път и съмнение относно автентичността на летописа на поп Методи Драгинов, предаден от Ст. Захариев.

В цитираната статия на проф. Стр. Димитров от 1965 г. макар да не са изказани някакви конкретни съмнения в автентичността на летописите за родопската ислямизация, след много задълбочена и прецизна интерпретация на богат изворов османски материал, авторът стига до аналогично заключени: „Документите дават основание да се заключи, че налагането на исляма над българското население в никакъв случай не може да се смята като резултат на една акция, на една масова кампания. То било плод на продължителна, неколковековна дейност. Системните единични примамвания и помохамеданчвания се съчетавали с периоди на масово крушение на християнската маса, докато в край на краищата ислямът бил наложен над почти целия Чеч, Доспат, над час от селата в Неврокопското поле и Разлога“.[32]

Каква е ролята на султан Мехмед ІV, царувал от 1648 до 1687 г., за разпространението на исляма в Родопите? Всички хронисти, биографи и историци са единодушни в оценките си за султан Мехмед ІV, като благочестив и дълбоко уважаващ религията мюсюлманин и като страстен ловец. Той обичал да дискутира по религиозни въпроси със своите приближени и с духовниците, дори в края на 60-те години провел цяла теологична конференция. И все пак най-голямата му страст били ловните развлечения: „В най-критичните и опасни времена, пренебрегвайки държавните работи, той тичаше подир дивеча, въпреки идващите от фронтовете бедствени новини – съобщава за него И. Узунчаршълъ. Мехмед ІV, който не можеше да се откаже от този навик, поради тази си страст беше назован Авджъ (Ловец)“.[33]

През втората половина на ХVІІ в. султанът почти ежегодно организирал ловни експедиции в Румелия, главно в Родопите, които пряко могат да се свържат със засилването на динамиката на ислямизационния процес тук. Като благочестив мюсюлманин, Мехмед ІV виждал смисъл в това да разпространява своята вяра не чрез насилие и кръв, а да печели доброволни прозелити, за чието приобщаване е организирал специални тържества като отпускал и средства за богати дарения. Запазени са османски документи, които свидетелстват, че по време на големия лов през 1679 г. към исляма преминали близо 379 души, които получили дарения в размер близо по 2000 акчета. Документите за освобождаване от данъка джизие и за изплащане на даренията носели резолюции от заместника на башдефтердаря, който придружавал султана и специално е отбелязано, че са издадени в ловния лагер.[34] Подобни наблюдения е направил и К. Иречек, вероятно по местни предания: „След това ислямът се разпространявал по Родопите още в ХVІІ в., когато Мехмед ІV дохождал на лов в „Деспотяайласъ“, и оставал там със своя двор по-дълго време“.[35]

Очевидно и по време на големия лов от 1670 г. в Татарпазарджишко, който е отразен и от Хамер, и от някои пътешественици, били организирани подобни тържества, когато цели села от чепинските вакъфи на султана са решили веднъж завинаги да облекчат своето положение.

Тази традиция за печелене на прозелити султанът спазвал и в Константинопол. Английският пътешественик Джон Ковъл (бакалавър, после магистър в Кеймбридж, а от 1688 г. вицеканцлер на Кеймбриджкия университет), описва едно от най-пищните тържества в Османската империя, на което е бил свидетел – обрязването на султанския син принц Мустафа около 1675-6 г. Тържествата, които траели 13 дни, били съпътствани с обрязването на стотици младежи, другари на принца, както и на стотици ренегати, желаещи да се потурчат и да получат богато възнаграждение: „В 13-те дена – пише Ковъл – имаше поне 200 прозелити. Това е за наш срам, защото мисля, че цяла Европа не е спечелила за нас толкова много турци за тези 200 години“. „Една вечер – разказва английският учен – срещнахме млад юноша, който ни попита за пътя към везира. Тъй като беше селянче, ние го попитахме какво ще прави при него. Той ни каза, че брат му се бил потурчил и той отива да го открие и да се обреже също. След два дни той спази думата си“.[36]

И накрая следва да изтъкна още едно обстоятелство. ХVІІ век се характеризира с интензивна ислямизация на подвластното население във всички балкански провинции на Империята. В това отношение Родопите не са някакво изключение, а район, където този процес се развивал едновременно и така, както в Албания, Босна, Македония и други области, засегнати от ислямизацията. Причините се коренят в общия упадък на Империята, в опитите на Кьопрюлиите да възстановят с най-крути мерки здравия централизиран ред и да напълнят хазната. Това е период на непрекъснати войни на Империята: в 1606 г. с мирен договор в Ситваторок приключва поредната война с австрийските Хабсбурги с огромни загуби за османците. Войната с Венеция от 1645 до 1669 г., която през 1656 г. донася извънредни загуби за османския флот около Дарданелите. Войни с Полша и Русия. Походи за усмиряване на бунтуващите се Дунавски княжества. През 1681 г. се подписва Бахчисарайският мир, с който османците признавали присъединяването на значителни части от Украина с Киев към Русия. Голямата война на Свещената лига срещу османците от 1683-1699 г., която завършва с Карловацкия мир – Империята губи Морея от венецианците, Азов от Русия и значителни територии от Австрия и Полша. Естествено е, че в този период в османската държава се чувствала обща стагнация, която най-напред и най-тежко засегнала податната рая. Извършват се реформи в системата на данъчното облагане, които имат за цел да увеличат многократно постъпленията, необходими за войните. Докато през първата половина на ХVІІ в. държавата събирала от населението на Румелия и Анадола под формата само на извънредни данъци 30 млн. акчета годишно, по данни за 1660 година тази сума нараснала близо до 82 млн., т. е. повече от 2,5 пъти.[37] Стремително се увеличила сумата на поголовния данък. През първата половина на века джизието нараства до 5-7 пъти сравнено с ХV и ХVІ в., а през края на столетието имало ново рязко увеличение, което на места достигало 10-12 пъти по-високи суми. При това положение населението в балканските провинции търсело път за облекчаване на своето положение чрез приобщаване към господстващата религия. Както в Родопите, така и в Албания през втората половина на ХVІІ в. са отбелязани случаи на масово преминаване към мохамеданството на селските жители, понякога дори цели села едновременно.

Погледнато обективно, помохамеданчването на българите в Родопите не е явление уникално, нито пък резултат от някакви предумишлено организирани асимилаторски планове на Високата Порта. То било следствие от сериозни и разнообразни политико-икономически фактори, които засегнали всички европейски провинции и не дава основание в нашата историография да му бъде поставян по-особен, по-драматичен акцент, отколкото в историята на другите балкански народи. Още повече като се има предвид, че българите мохамедани в Родопите, подобно на албанските мюсюлмани, запазват своя език и народностната си принадлежност.

Юни, 1988 г.

Приморско – VІІІ Национална школа на младите историци на тема:

„Актуални методологически и историографски проблеми на българската историческа наука“

Антонина Желязкова е историк, специалист по османска история и по проблемите на Балканите и на малцинствата. В момента е председател на Управителния съвет на Международния център за изследване на малцинствата и културните взаимодействия. От началото на 90-те години ръководи екипи от социолози, политолози, антрополози, етнолози и историци, които провеждат теренни изследвания в балканските страни и в смесените региони в България.

- 14-06-2015|Radomir Parpulov

Докладът на г-жа Желязкова, макар и изнесен още през 1988 г., за голямо съжаление не променя целенасоченото насаждане на една заблуда – „насилственото“ ислямизиране в Родопите. Нещо повече – насърчава се със всички средства нейното пропагандиране. Случаят с филма „Време разделно“ е последното доказателство за това. Очевидно е – причината за това е политическа. Кои политически кръгове имат интерес от нея? Може да звучи парадоксално, но според мене това са ръководителите на ДпС*. Използвайки различията в религиозните практики на част от българите (защото всички, които сме родени на територията на България сме такива) те формират своя електорат. В момента, когато религиозната практиката се превърне просто в личен въпрос, както е в Албания (защото какво значение има къде се молиш на Бога – в църква или джамия!), тази партия не може повече да разчита на влияние върху българите, практикуващи Исляма. Подозирам, че изборът на този вредно-пропаганден филм, поръчан от ЦК на БКП за да оправдае една наистина насилствена и престъпна кампания, бе организиран и финансиран от ДпС.

Парпулов * Изписването на ДпС по този начин не е печатна грешка.

- 14-06-2015|Гагауз

Има нещо непълно, недостатъчно в разсъжденията на Желязкова!

Питам се защо ние, гагаузите, говорейки турски, си останахме православи християни? А помаците, говорейки български, се потурчват. Същото става и на други места в Балканския полуостров, най-вече в Босна, където се появяват сърбоговорящи-мюсюлмани.

Помаците приемат мюсюлманството, защото са били богомили, във всеки случай православието не им е било първа грижа.

Историята на Босна, с царете-богомили, на босненската църква и на богомилите показва как това е ставало с примери и документи. Достатъчно е да прочетете няколко статии от Википедия, за да се убедите (тук не е нужно специално образование!).

Ако Желязкова иска да се смята за историк, не трябва да мълчи за подобна версия. Постепенното помохамеданчване на населението в Родопите не изключва предварителното влияние на богомилството и подобните му ереси.

- 14-06-2015|Антон Гицов

Ето един друг писмен исторически извор, убягвал от вниманието на А. Желязкова:

От: Жития на светиите. Ред. † Левкийски епископ Партений, архим. д-р Атанасий (Бончев). Синодално издателство, София, 1991 г.

Св. Злата Мъгленска живяла във втората половина на ХVІІІ век. Родила се в бедно българско семейство. Родното ѝ място е село Слатино, Мъгленска епархия. Дъщеря на прост селянин, тя сияела както с телесна, така и с душевна красота. Отличавала се с удивително благочестие, със смирение и чисто сърце. Вярата ѝ в Господ била твърда, непоклатна. Рядката ѝ телесна хубост станала повод да се украси животът ѝ със страдания на велика мъченица.

Млад турчин се прелъстил от хубостта ѝ и решил да посегне на честта ѝ. Един ден тя отишла в гората за дърва. По това време турчинът заедно с други турци я дебнел. Спуснал се към девойката, хванал я и подпомогнат от другите, я отвел у дома си.

Обещал ѝ, че ще се ожени за нея. Поискал от нея най-първо да стане мюсюлманка. Заплашвал я с мъчения, ако тя се откаже да стори едното и другото. Чакал отговора ѝ.

Девицата призовала на помощ Господ Иисус Христос и отговорила:

– Аз вярвам и се покланям само на Господ Иисус. От Него няма да се отрека, дори и да бъда раздробена на късчета.

В продължение на три месеца всеки ден я биели с тояги. След това изрязвали от гърба ѝ ремъци и ги спускали пред очите ѝ. Потоци кръв се леели от нея. С нажежена желязна пръчка проболи главата ѝ от едното ухо до другото.

Така, като злато прочистена в огъня на страданията, света великомъченица Злата Мъгленска предала душата си па Бога на 18 октомври 1795 година

Ето и историята на трима български светци с името Георги Софийски, убити заради отказа им да приемат турска вяра

Свети Георги Софийски СТАРИ, 1407-1437

– Свети Георги Софийски СТАРИ. Родил се в София през 1407 г., едва 25 лета след героичната защита от османските орди.. На 30-годишна възраст дългът го проводил в гарнизона на град Одрин.. Похулили го, станал спор за добродетелите и Свети Георги СТАРИ горещо защитил вярата си.

Хванали го, придумвали го да я изостави, жестоко го измъчвали. Изгорили го на клада. Това се случило на 26 март 1437 г. в Одрин.

Георги Нови Софийски

Житието на свети Георги Нови Софийски, изгорен на клада на 11 февруари 1515 г. от турците в София заради отказа си да приеме мюсюлманската вяра

Свети Георги Софийски НАЙ-НОВИ, 1505-1530

Горен и обесен вече мъртъв на 26 май 1530

И още от народното творчество:

Народна песен от Самоковско

Анка е затворена „в темни темници“, защото не иска да се потурчи и майка и я уговаря да го направи, да се освободи, а Анка отговаря:

„- Мале ле, мила майчице,

Девет години сам лежала,

Още ке девет да лежим

Па си верата не меньим“

Народна песен от Гоцеделчевско

Не ма терай бре, Смаиле,

не мо ма наруквай

на чешмата, на Йодата,

на път не ми спирай.

Я ти казаф бре, Смаиле,

ханъма не ставам,

за шалваре, за фередже

вяра си не давам

Е стихотворението „Даваш ли даваш балканджи Йово“ е написано от Пенчо Славейков, но неговият първообраз е народна песен от Просеник, Серско.Песента е лазарска и за първи път е представена на широката общественост от Стефан Веркович в изданието му „Народни песни на македонските българи“ („Народне песме македонски бугара“) издадена в Белград през 1860г. като христоматийна песен номер 199 и има следното съдържание:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Море глава си давам, войвода,

Яна не давам на турцка вера.

Та му отсекоха едната ръка,

море, та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Глава си давам, войвода,

Яна не давам на турцка вера.

Отсекоха му и другата ръка,

море, та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Море, глава си давам, войвода,

Яна не давам на турцка вера.

Море, отсекоха му едната нога,

море, та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Море, глава си давам, войвода,

Яна не давам на турцка вера.

Море, отсекоха му и другата нога,

море, та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хуава Яна на турцка вера?

– Море, глава си давам, войвода,

Яна си не давам на турцка вера.

Те му искараха едното око,

море, та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Море глава си давам, войвода,

Яна си не дам на турцка вера.

Та му искараха и другото око,

море та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Глава си давам, войвода,

Яна не давам на турцка вера.

Та го юзеха хубава Яна,

та го качиха на ройна коня.

Море, Яна му вели, вели, говори:

– Остани сбогом, брат ми Никола!

– Айде сос здравие, хубава Яно!

Ноге си немам, да те испрата,

ръке си немам, да те пригърна,

очи си немам, яз да те вида.

– – Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Море глава си давам, войвода,

Яна не давам на турцка вера.

Та му отсекоха едната ръка,

море, та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Глава си давам, войвода,

Яна не давам на турцка вера.

Отсекоха му и другата ръка,

море, та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Море, глава си давам, войвода,

Яна не давам на турцка вера.

Море, отсекоха му едната нога,

море, та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Море, глава си давам, войвода,

Яна не давам на турцка вера.

Море, отсекоха му и другата нога,

море, та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хуава Яна на турцка вера?

– Море, глава си давам, войвода,

Яна си не давам на турцка вера.

Те му искараха едното око,

море, та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Море глава си давам, войвода,

Яна си не дам на турцка вера.

Та му искараха и другото око,

море та па го питат и го распитат:

– Море, даваш, Никола,

хубава Яна на турцка вера?

– Глава си давам, войвода,

Яна не давам на турцка вера.

Та го юзеха хубава Яна,

та го качиха на ройна коня.

Море, Яна му вели, вели, говори:

– Остани сбогом, брат ми Никола!

– Айде сос здравие, хубава Яно!

Ноге си немам, да те испрата,

ръке си немам, да те пригърна,

очи си немам, яз да те вида.

С една дума освен авторските писмени извори има и такива, като народната памет, описала насилственото ислямизиране в народни песни.

Антон Гицов

- 14-06-2015|Хр.Димитров, PhD

Лично съм слушал този доклад на колегата Желязкова в Приморско и още тогава повечето участници се съгласихме с нейните професионални доводи. Искам само да подчертая, че по принцип приемането на исляма е трябвало да бъде доброволно, но разбира се е имало и единични случаи на насилие, особено по отношение на млади и красиви християнки, които богати турци са желаели за съпруги… Всъщност, на същата конференция в Приморско, някои колеги-османисти цитираха документи показващи, че някои българи са приемали исляма дори за „един кат нови дрехи“… Масова насилствена ислямизция на цели села и региони обаче, е много малко вероятна… Що се отнася до влиянието на богомилството върху родопското население, както в Босна – според мен, през 17 век това е малко вероятно, но разбира се, не трябва да се изключва напълно…

- 14-06-2015|Златко

Ква стана тя ся, господин Гицов? Напредничави българи сме, за Европата сме, за преосмисляне на миналото (както ни го насаждаше в главите комунизма) сме, за това сме, за онова сме…

Но само докато…

Ще си цитираме сега „Балканджи Йово“, в сто куплета, за да се убеждаваме в правото си да бъдем жертви (че и отмъстители!).

Язък ви за убостта, господин Гицов…

- 14-06-2015|брат за брата

Добре де, за да не цитираме „Балканджи Йово“, ще цитираме само някои неща, на които и самата Антонина Желязкова се позовава – и ще видим до какви изводи стигаме.

Този материал по-горе е писан още през 1988 г. – вероятно днес авторката и сама има какво да коригира в него. Но щом тя досега не е направила това, значи е оставила на нас, читателите, да свършим тази работа.

Първо да започнем със заглавието: проблем с „достоверността“. Такъв проблем имат абсолютно всички исторически извори. Всеки един документ, независимо дали е съставен от селски поп, или от високопоставен османски чиновник, има този проблем.

(И всеки от нас има възможност и сам да прецени дали първия, или втория, има по-голям интерес, да излъже – и кой би постигнал повече чрез лъжата си).

Авторката говори за „проблем с достоверността“ – и в същото време си служи с аргумента, че щом пътешественикът Евлия Челеби не бил споменал нищо за дадено събитие, значи то … не се е случвало. Само че самият Евлия Челеби също има свой, отдавна установен, проблем с достоверността. Неговият пътепис включва на места такива фрапиращи преувеличения (когато това изнася на пъте-пишещия), че не е никак чудно, че днес написаното от него се възприема по-скоро като едно занимателно четиво (а най-вероятно това е бил и авторовият замисъл на самия Евлия).

Но да оставим Евлия Челеби, и да видим какви други, този път европейски, пъте-пишещи автори използва Антонина Желязкова в своя подкрепа:

„„Ще спомена само една малка част от пътешествениците, които са минали с мисии през Родопите от 1650 г. до края на века: Джон Бърбъри (1664-1666), Едуард Браун (1669), Джон Ковъл (1675-1676), Конрад Хилтебранд (1657-1658), Християн фон Валсдорф (1660-1663), Паул Тафернер (1665-1666), Йохан Христоф фон Киндсперг (1672-1674), Ханс Хьонце (1673-1674), Луиджи Марсили (1680), Джовани Бенали (1682-1683), Давид Рожнай (1665), Пал Шандор (1687)“„

Проблемът с тези пътешественици е, че почти всички те прекосяват земите ни, както лесно можем и сами да се досетим, не с цел да посетят местното население из планинските села и да опишат как то се чувства – а с далеч по-практичната за тях цел: да се срещнат с османски чиновници в Истанбул и изобщо в градовете.

Да вземем първият от изброените: Джон Бърбъри. Този човек действително преминава през нашите земи през годините 1664-1666 – като член на една огромна дипломатическа мисия, състояща се от представители на немски, френски, английски, италиански, шотландски, холандски благородници, всеки с по няколко души прислуга, т.е. една значителна маса от хора, които пътуват заедно из империята и които дори и да биха пожелали, просто няма как да се отклонят от основните пътища, и да забият нейде из Родопите… Но въпреки това този автор е оставил някои много категорични свои съждения за естеството на отношенията вътре в Империята. Минавайки през Белград, Джон Бърбъри описва краткото си гостуване в дома на един християнин, и чудесните си впечатления от него. Когато изразява своето удивление от „несъответствието между бедната му къща и богатството на ума и имота му“, Джон Бърбъри получава и отговор на какво се дължи това:

„ако той, или някой друг християнин, дори само започне да изглежда, че по някакъв начин увеличава имот и величие, веднага ще бъде притиснат, обложен с повече данъци, и съответно обран без никакви обяснения и възможност за облекчение“.

Сега сравнете горното свидетелство на Джон Бърбъри с миловидното описание на Антонина Желязкова за това как селата Дорково, Костандово, Каменица, Корова, Ракитово, Баня, Лъджене, „според записаните в регистрите приходи от селата“, всъщност били едни „извънредно големи и богати за онова време селища“…

Да, били са. Богати. И може би точно това е предопределило съдбата им.

Като трябва да имаме предвид също, че по онова време богатство се трупа не само в домакинствата – но и в черквите и манастирите, на съответната територия.

Като заговорихме за „богатство“, това неизбежно ни насочва и към някои „икономически“ мотиви в материала на Антонина Желязкова. Тя изтъква, че султан Мехмед ІV не би направил нещо, което „чувствително би се отразило не само на държавната, но и на неговата лична хазна.“

И авторката като че ли забравя, че този султан, освен да ходи на лов, все пак води и войни.

Самата авторка на едно място в текста си все пак споменава, че говорим за „периода на толкова тежка за Империята война“.

Е, как мислите: по време на война, в главата на един владетел единствено фискалните (бюджетните) ли съображения могат да вземат надмощие – или все пак и някакви военни съображения могат да му минат през акъла? В онези времена за успех във война все още голямо значение са имали не само парите, не само оръжията, но и най-простата сила: „живата сила“. Ако си в тежка война, и не ти достигат войници, от къде ще ги вземеш? Ако си империя като Османската, ти не взимаш войници от християните – само мюсюлманите могат да ти бъдат войници.

Е, след вече доста години война, когато настава нужда от допълнителни, нови войници, те откъде могат да дойдат? Ами, в такава империя, няма откъде другаде: нужни са допълнителни, нови мюсюлмани. И то бързо: военните действия не чакат.

Сега, ще кажете: ама не е ли малко неразумно едни доскорошни християни, новообърнати на мюсюлмани, и то насилствено, да бъдат взимани за войници? Ще бъдат ли те достатъчно лоялни като войници? Зависи – от това срещу кого ще ги пратиш да воюват. Ако водиш война с Русия, и твоите нови мюсюлмани видят, че отстреща „противникът“ и по вяра, и по език, е почти като тях – нещата могат да отидат и на зле (за ловуващия султан). Но по това време султанът води война със западни християни – с които новите мюсюлмани и в предишното си битие на източни християни също не са били в добри отношения. Така че всичко се подрежда: през септември 1669 г. венецианската дотогава крепост Кандия на о. Крит най-сетне бива завладяна от османците (които обаче в дългогодишната обсада дават немалко жертви: 70 000. Ако венецианците тогава бяха по-рано проумяли, че те сами, при отсъствието на ефективна помощ от останалите европейци, на практика нямат шансове да задържат тази крепост, вероятно днес щеше да има по-малко ислямизирани села в Родопа.).

- 15-06-2015|Radomir Parpulov

Много мнения … И всеки държи на своето си. И какво значение има това за днешния ни ден? Само да се използва за политически цели. Хората от тези райони отдавна са намерили решението му – на Великден всички се събират в църквата и Рамазан байряма си го празнуват пак заедно. Не е религиозната практика, която ни разделя. Да не би да има един Бог за християни, а друг Бог за мюсюлмани? Един рай за едните, а друг – за другите? Изборът на това дали да ходиш в църква или джамия става по семейна традиция, а не по лично убеждение. Давай сега да си пеем народни песни и да се гледаме като чужди хора. В Албания се практикува и Православие, и Ислям, и Католицизъм, но никой не е и помислил да се занимава с това кой къде ходи да се моли на Бога. Оставете този личен въпрос на хората и не гледайте назад, а напред. Иначе се превръщате в играчка в ръцете на хора с нечисти намерения. Парпулов

- 15-06-2015|Антон Гицов

Да бъдеш съвременен, не означава да забравиш миналото, или да се правиш, че не знаеш за него. Аз просто цитирах исторически извори и такива, каквато народната памет е създала. Мога да дам още други- имам литература по въпроса, но е излишно

- 15-06-2015|Ivo Kostadinov

Любен Каравелов в своята книга „Записки за България и за българите“ на база лични свидетелства от помаци в Родопите, също опровергава тезата за насилствена ислямизация, а приема, че това е станало доброволно по икономически причини.

- 15-06-2015|Златко

Тук по сайта текстове в тази връзка вече има половин дузина. Я чакай да взема да направя един списък, та да могат хората да се консултират и с останалите, ако им е интересно…

- 15-06-2015|Златко
Да бъдеш съвременен, не означава да забравиш миналото, или да се правиш, че не знаеш за него.

Започва да ме хваща гнева на сина пелеев, трябва да внимавам какво говоря…

Да се забрави миналото е невъзможно, господин Гицов. Особено в случаи като този, когато то изобщо не е минало, ами си е най-реално настояще. Онова, за което спорим тук двамата с вас (плюс още нам колко милиона българи) е ПО КАКЪВ НАЧИН трябва да се отнасяме към „миналото“. Дали трябва да гледаме на него от позицията на хора, които са „исторически жертви“ а следователно имат да събират дългове – и от комшиите, и от скапаната Европа, дето отказва да им признае този жертвен статус. Или просто сме хора като всички други, които могат и трябва да живеят с отговорността, че на каквото си постелят, на такова и ще легнат.

Онова, което ме гневи изключително силно е не факта на нещата, които ми говорите тук от известно време насам, ами слепотата, с която ВЪПРЕКИ това гледате на себе си като на образован, просветен, напредничав човек.

O, sancta simplicitas!

- 15-06-2015|Black Wolf

Уви, авторката пропуска цял един комплекс извори, а именно епиграфските. Те са много интересни и дават малко по-различна картина. Но когато човек се напъва да докаже именно своята теза, често обективността малко бяга…;-)))

- 16-06-2015|Маркони

Изключително интересни факти със цитати от съвременници на онези времена, според които много българи са предпочели исляма пред насилствено предлагания преди това маджарски католицизъм, при който във Видинското царство бая тела са висяли по стените на крепостта за назидание към упоритите православни.

Според дубровчанина Дорджич – българите до края на 16 век са живели в небивал разцвет и уважение от страна на иноверците

Болгарiа подъ турецкимъ владычествомъ – 1872 г. Москва

- 16-06-2015|Антон Гицов

Не се гневете г-н Енев, прекалено сте емоционален и започвате да обиждате на тема интилегентност и просветеност.Поваярвайте ми доста съм образован. Публикувам в печата от близо половин век, член съм на Съюза на българските журналисти, в онлаййн на в-к „Преса“ съм включен като един от авторите на този вестник, там може да видите публикациите ми. Никакво мнение не изразих по отношение на тезите на уважаемата професорка, само цитирах. Изобщо не казвам, че имаме да събираме дългове от нашите турски съседи, трябва да живеем в мир и разбирателство. Но миналото като исторически факт си е минало и не бива да се забравя, то е част от нашата история. Все едно арменците да забравят за aрмeнския геноцид- не, те искат да имат нормални отношения с Турция, но не искат геноцида да бъде отречен. В България, някои българи са приели исляма поради икономически причини, други- защото е играла тоягата.

Що се отнася до арменския геноцид, които нашите управници нарекога „масово изтребление“ предлагам един мой коментар в „Преса:

presa.bg/article/Izbivaneto-na-nad-milio…a-ne-drugo/72094/11/

С поздрави,

Антон Гицов

- 16-06-2015|Златко

Имате право да настоявате да не бъдете обиждан, моите извинения. Останалото си остава въпрос на прекалено различни виждания, поне от моя гледна точка…

- 16-06-2015|Златко

Примерно:

В България, някои българи са приели исляма поради икономически причини, други- защото е играла тоягата.

Къде са свидетелствата за тази „тояга“? Във фолклорни извори, преработени през 19 век за целите на националното пробуждане, които от гледна точка на съвременността са точно толкова актуални, колкото и Птолемеевата система? Тук на сайта има, както вече казах, половин дузина НАУЧНИ текстове, в които отново и отново се показва, че единственият надежден източник за българската история преди Възраждането – османските данъчни регистри – не потвърждава идеята за насилственото помохамеданчване с нищо. И въпреки това „просветени“ и „напредничави“ българи от съвременността предпочитат да вярват на „Балканджи Йово“, вместо на сухите данни от старите тефтери, които без изключения показват, че процесът на ислямизиране винаги е протичал в продължение на много десетилетия и дори столетия. Каква „тояга“, какво насилие, тогава? Османската империя НЕ Е класическа колониална империя, в нея няма ПО ПРИНЦИП идея за религиозно уеднаквяване на управляваните населения. Всичко това УЖ ни е известно, но въпреки това продължаваме да си пеем все същата, Пенкеле…

Е как да не се дразни и ядосва човек тогава? Когато го правят откровени, невежи диванета, все още може да се махне с ръка – те са неспасяеми. Но в случаите, когато го правят хора, които ОЧЕВИДНО имат погрешна представа за своята подготвеност по въпроса, а може би и за самите себе си? Какво да правим в тия случаи?

Ето тук само няколко от текстовете, които според мен трябва да бъдат познавани от всички хора, желаещи да си съставят сериозно мнение по въпроса…

Евгения Иванова – Балканите: съжителство на вековете

Евгений Радушев – Демографски и етнорелигиозни процеси в западните Родопи през XV-XVIII век

Евгений Радушев – Смисълът на историографските митове за ислямизацията

- 16-06-2015|Гагауз

Някак не ми се вярва, че доброволното потурчване на богумилите в Босна, станало през 15-16 век, е коренно различно от потурчването в Родопите и Македония през 17 век. Вярно, богумилството се смята вече изкоренено в България. Но какво значи това? Какъв е бил характерът на църквите в Родопите? Павликянски общини в България остават векове по-късно, до 18 – 19 век (после приемат католицизма). Въобще потурчването просто за „един кат дрехи“ говори за отслабена християнска традиция. Та тези хора са вярвали в Бог! Но как да го наричат май не е било особено важно за тях…

- 16-06-2015|Антон Гицов

Г-н Енев,

В рамките на културната дискусия, която водим, мисля, че всеки от нас има правото да защищава своето мнение, опирайки се разбира се на исторически факти и писмени извори. Вие излагате своята визия по въпроса, подкрепяйки я с авторитетни публикации. Аз се опирам от една страна на историческата народна памет, изразена в песнопения. Като Балканджи Йово, съчинено върху народна песен на македонски българи. Защото в тях не може да не се крие някаква истина. И от друга страна се опирам на на сведения на българи.

Eто и какво пише Йеромонах Григорий (поп Лигорко) в своят „Исторически бележник“, роден около 1800 година, атонски монах, заселил се в с. Райково в Родопите:

„В 1661 година – в двадесет и първата година от царуването на Султан Мехмед IV – излезе заповед да се потурчат българите от Кръстогорието (Средните Родопи). С огън и меч турците успяха и потурчиха населението в следните села: Виово, Смолен (дн. Смилян), Упорово (дн. Влахово), Бяла ряка, Подвис, Витлово (дн. Рудозем) и една малка част от населението в селата Езерово (дн. Смолян) и Бяловидовол В селата Райково, Устово, Долно и Горно Руеново (дн. Момчиловци и Соколовци), Кутлово (дн. Славейно), Петково, Очиново (дн. Чокманово), Левочево, Пещера, Осиково (дн. Полковник Серафимово) оказаха голям отпор на насилниците турци и запазиха вярата си“. В „Бележника“ е запазен подробен разказ и за трагичния край на духовния водач на местното население Висарион, епископ Смолянски: „В царуването на Мехмед ІV (1648-1687) през месец юли 1662 година, когато стана страшното и с насилие помохамеданчване на българите в областта около Смолян, турците направиха много пакости. От жителите едни помохамеданчиха, други избиха, а трети избягаха из горите. Турците изгориха черквата „Св. св. Апостоли Петър и Павел“, митрополията и богословското училище. Всички книги и помагала унищожиха, а скъпоценностите разграбиха.“…“ (ДА-Смолян, ф. 463 К, оп. 1, а. е. 36).

И още: Потурчването на Чепино или Чепинският летописен запис е летописна записка, написана от поп Методий Драгинов от село Корова през 17в. В нея е описано насилственото потурчване на българското християнско население в Родопите. Събитията за които е приписката са описани като такива и в още два независими един от друг източника – Беловската хроника и Хрониката от Бактун. Текстът на поп Методий е публикуван за първи път от Стефан Захариев, „Географико-историко-статистическо описание на Татарпазарджишката кааза“, Виена, 1870 г., стр. 67-78. Ето част от текста:

„И на Гергювден се потурчиха бан Велю, протопоп Константин, поп Гюрге и поп Димитър ва Костантово, и сите кметове и попове от друзите села. И като бьеше много гладия, пашата остави още четири оджи да ни турчат и кои се потурчат, да им дадат жито за яденье. И он отиде прьез Разлога ва Солун. Нашите се турчиха до Богородица /августа/. Кои се не изтурчиха, едни изклаха, друзи бегаха по гората и тям изгореха кащите.“

Между другото Българската православна църква отдавна е обявила за светци български духовници, заплатили с живота си, за съпротивата срещу насилствената ислямизация, може да проверите, има много такива

Аз мисля да не се задълбочаваме повече в излишен спор, уважавам правото ви на собствено мнение, надявам се да ми отдадете същото право. Моят английски зет, с който понякога имаме спорове казва в такива случаи: Нека да се съгласим, че може и да не се съгласяваме по някакъв спорен въпрос.“ Мъдра сентенция.

Антон Гицов

- 16-06-2015|А

Г-н Енев наистина много се гневи, и понякога поради това не успява да съобрази някои съвсем очевидни неща.

Малък пример: ако България беше изгонила абсолютно всички свои турци, т.е. ако населението на България се състоеше от 100% българи, то това, според г-н Енев, какво би означавало? Сигурен съм, че от този факт г-н Енев щеше съвсем обосновано да направи извод, че в България е било осъществено мащабно насилие – при което разните малцинства или са били асимилирани, или са били избити, или са били изгонени от страната…

Сега да пренесем този пример в един малко по-скромен мащаб, и да погледнем какъв е съставът на населението онези родопски села, които и Антонина Желязкова изброява в текста си: 100% мюсюлмани! Е, какъв извод да си направим ние, от факта на тази сто-процентовост?

- 17-06-2015|Black Wolf

По принцип пишещите изпускат един немаловажен момент – а именно, че българите никога не са били твърде усърдни християни (меко казано). Юдео-християнството си остава до ден днешен една чужда религия, която по силата на навика уж се изповядва, но това е едно външно юдео-християнство, което крие в себе си езическата душевност. Което според мен е страхотно.;-)

До края на 16 в. далече не цялото тюркоезично население на Османската империя е било мюсюлманско. Много от тюркските племена, които са били присъединени към бейлика на османците дълго остават немюсюлмани, запазвайки старите огузки вярвания.

Горе-долу по същото време и някои българи започват да приемат исляма. Т.е. това е един процес на ислямизация, който тече в различни области на държавата и сред най-различни групи население.

Както обикновено, българските автори абсолютизират тази или онази теза, което не дава точна картина.

Роля са имали и моркова, и тоягата.

- 19-06-2015|Sakura

Робството в Османската империя представлявало законна и важна част от икономиката и обществото (1), заробването на хора от бялата раса било забранено в началото на ХІХ в., но поробването на други раси било разрешено (2).

През 1609 г. в Константинопол (днешен Истанбул), административният и политически център на империята, около една пета от населението се състояло от роби. (3) Дори след поредицата от мерки в края на ХІХ в с цел да се забрани робството, практиката продължила безнаказано до началото на ХХ век.

До 1908 г. в Османската империя още се продавали робини.

- 19-06-2015|Златко

Погледнато формално, робството е официално отменено в Османската империя по-рано, отколкото в САЩ (1854 срещу 1865). Действително, то продължава да се практикува по различни начини чак до значително по-късни времена, но все пак е добре човек да познава историята на феномена.

Ето тук съответната статия от Уикипедия:

Slavery in the Ottoman Empire

- 21-06-2015|проф. д.и.н. Божидар Д.

Аз пък въз основата на необорима извороведско-документална аргументация заявявам на всички дискутиращи тук, че БЪЛГАРИНЪТГРИЖОВНО Е ОТГЛЕДАЛ МАЙМУНАТА, ОТ КОЯТО Е ПРОИЗЛЯЗЪЛ ЧОВЕКЪТ! С това всички дискусии по всякакви историографски теми приключват!

- 25-06-2015|Василев

Аз като правнук на четник, от четата на Димитър Маджаров, напълно отговорно заявявам, че тази статия е писана от човек, явно силно увреден от турските сериали, българският народ е колен, като добитък, безправен. И не ми говорете за това, че робството не било робство, защото не бил окован народът български. Има едни кафеви прасета, които се отглеждат на паша, пуснати в гората, но не са свободни, защото, когато дойде денят, стопанинът им го лови и коли. Е свободни ли са тези прасета или са домашни? Някой ден, ще ви приседнат, мръсните анадолски пари, дето ги лапате, за да правите пиар на Османската империя, кръвта на жертвите ще ви удави накрая, жалки безродственици, да българският народ е народ мъченик и народ герой. Защото, не ни прави велики, това което отричаме или от което бягаме, а това което сме преживели и въпреки което, все още сме тук и сме живи! И още нещо искам да ви кажа, жалки безродственици, дето си мислите, че сме съжителствали с турците, по тяхно владичество. Думата турчин, не е народностно название, до разпада на османската империя и образуването на съвременна Турция, Турчин е нарицателно име и не означава, нито съсед, нита владика, означава изрод, отвратителен, ужасен гнусен човек, произлиза от арабска дума и се разпространява по целият свят с това значение. По нашите земи пристига, през 14-ти век тази думичка, внесена от западна Европа и бързо измества думата поганец (неверник, езичник) понеже, очевидно, описва по-добре идиличното ни съвместно съществуване и щастливото,, облагородяващо“ съжителство. Благодарение на което, сега говорим, за Западна цивилизация, тъй като османлиите унищожават източната.

- 25-06-2015|Златко

Сладур! Пу, пу, пу, да не ти е уроки…

Холокост – пренебрегнатата реалност

Автор(и): Тимъти Снайдър

Макар че Европа процъфтява, нейните писатели и политици са обсебени от смъртта. Масовите убийства на европейски цивилни граждани през 1930-те и 1940-те са ориентир на днешните объркани дискусии около паметта, а също и пробен камък за каквато и да е споделяна от всички европейци етика. Бюрокрациите на нацистка Германия и Съветския съюз превъръщат индивидуалните животи в масова смърт, а отделните личности в квоти за хора, подлежащи на изтребление. Съветите крият своите масови разстрели в мрачни гори и фалшифицират архивите на регионите, в които са довели хората до гладна смърт; германците пък заставят работници-роби да изкопават телата на еврейските си жертви и да ги изгарят на гигантски скари. Историците са длъжни, доколкото е възможно, да хвърлят светлина върху тези сенки и да говорят за тези хора. Но това не е направено. Аушвиц, обикновено приеман като адекватен или дори окончателен символ на злодеянието на масовите убийства, всъщност представлява едва началото на знанието, намек за истинско разчистване на миналото, което тепърва предстои.

Самите причини, поради които ние знаем нещо за Аушвиц, изкривяват разбирането ни за Холокоста; ние знаем за Аушвиц защото е имало оцелели хора, а оцелели е имало защото освен фабрика на смъртта Аушвиц е бил и трудов лагер. Оцелелите са най-вече западноевропейски евреи, тъй като Аушвиц е мястото, в което обикновено са били изпращани западноевропейските евреи. След Втората световна война оцелелите западноевропейски евреи са били свободни да пишат и публикуват каквото поискат, докато оцелелите източноевропейските евреи, ако са се оказали зад желязната завеса, не са могли да вършат същото. На Запад спомените за Холокоста са могли (ако и много бавно) да проникнат в историческите писания и общественото съзнание.

Тази форма на история на оцелелите, най-известният пример за която са творбите на Примо Леви, представя реалността на масовите убийства само отчасти. Дневникът на Ане Франк касае само асимилираните европейски еврейски общности, холандски и германски, чиято трагедия, колкото и ужасяваща да е, представлява само малка част от Холокоста. Около 1943 и 1944, когато се извършват повечето от убийствата на западноевропейски евреи, Холокостът вече е до голяма степен приключил. Две трети от евреите, които ще бъдат убити по време на войната, вече са мъртви към края на 1942. Главните жертви, полските и съветски евреи, са убити от куршуми, изстреляни над канавки за масови гробове или от въглероден окис, произведен от двигатели с вътрешно горене и проведен до газовите камери в Треблинка, Белзек и Собибор в окупирана Полша.

Аушвиц като символ на Холокоста изключва онези, които се намират в центъра на това историческо събитие. Най-голямата група от жертви на Холокоста – религиозно-ортодоксалните, говорещи идиш евреи от Полша (или, според леко презрителното германско понятие, Ostjuden), са културно чужди на западноевропейците, включително и на западноевропейските евреи. До известна степен те все още продължават да бъдат маргинализирани от паметта на Холокоста. Фабриката на смъртта Аушвиц-Биркенау е създадена на територии, които се намират изцяло в Полша, макар че по онова време те са част от германския райх. По такъв начин Аушвиц се асоциира от всеки посетител с днешна Полша, но там са загинали сравнително малко полски и никакви съветски евреи. Двете най-големи групи от жертви отсъстват почти изцяло от мемориалния символ.

Една адекватна визия за Холокоста би поставила Операция Райнхард, унищожението на полските евреи от 1942, в центъра на тази история. Полските евреи са били най-голямата еврейска общност в света, а Варшава – най-важният еврейски град. Тази общност е унищожена в Треблинка, Белзек и Собибор. Около 1,5 милиона евреи са убити в тези три съоръжения, а само в Треблинка – около 780,863. Не повече от няколко десетки души успяват да оцелеят в тези три смъртоносни фабрики. Белзек, ако и да е третото по важност място на смъртта в Холокоста (след Аушвиц и Треблинка), е почти непознат. Около 434,508 евреи загиват в тази фабрика на смъртта, а оцеляват само двама или трима. Около един милион други полски евреи са убити по други начини, някои в Хелмно, Майданек или Аушвиц, а много повече са застреляни по време на акции в източната половина на страната.

Казано най-общо: също толкова, ако не и повече евреи, загиват от куршуми, колкото и от газ, но загиналите от куршуми са убити в източни области, които са размити в едно болезнено припомняне. Втората по важност част от Холокоста са масовите убийства от куршуми в източна Полша и Съветския съюз. Те започват с разстрелите на еврейски мъже от т. нар. SS Einsatzgruppen през юни 1941, постепенно разширени, за да включат убийствата на еврейски жени и деца през юли – и на всички еврейски общности през август и септември. Към края на 1941 германците (заедно с помощни части, съставени от местни доброволци и румънски войски) са убили един милион евреи в Съветския съюз и Балтийските републики. Това е равностойно на броя евреи, убити в Аушвиц по време на цялата война. Към края на 1942 германците (отново със сериозна помощ от страна на местни части) разстрелват други 700,000 евреи – и съветските еврейски населения, намиращи се под техен контрол, вече са престанали да съществуват.

Има внушителни съветски еврейски свидетели и хроникьори, като например Василий Гросман. Но на него и други не е позволено да представят Холокоста като отчетливо еврейско събитие. Гросман открива Треблинка като журналист от състава на Червената армия през септември 1944. Може би защото знае какво германците са направили с евреите в родната му Украйна, той е в състояние да предположи какво се е случило тук, и е написал за него кратка книга. Той нарича Треблинка „ад“ и я поставя в центъра на войната и века. Но според Сталин масовото унищожение на евреи трябва да се разглежда като страдание на „граждани“. Гросман помага при съставянето на Черна книга на германските престъпления против съветски евреи, която съветските власти по-късно потулват. Ако има народностна група, която да е пострадала особено много под германско управление, поддържа Сталин погрешно, то това са били руснаците. По този начин Сталин ни е попречил да разглеждаме масовите убийства на Хитлер в истинската им перспектива.

Описан накратко, Холокостът представлява следната поредица от събития: операция Райнхард, масово унищожение (Шоа) чрез куршуми, Аушвиц. Или: Полша, Съветския съюз, останалите. От убитите приблизително 5,7 милиона евреи, около 3 милиона са били предвоенни полски граждани, а още един милион или приблизително толкова – съветски граждани. Взети общо, те представляват 70 процента от цялото. (След полските и съветски евреи, следващите по големина унищожени еврейски групи са румънски, унгарски и чехословашки. Ако се вземат пред вид всички тези хора, то източноевропейският характер на Холокоста става дори още по-очевиден.)

И все пак дори и този коригиран образ на Холокоста все още внушава едно неприемливо частично усещане за мащаба на германските политики на масово унищожение в Европа. „Окончателното решение“, както са го наричали нацистите, първоначално е било само един от проектите за унищожение, планирани за осъществяване след победната война срещу Съветския съюз. Ако нещата се бяха развили по начина, който са очаквали Хитлер, Химлер и Гьоринг, германските войски са щели да осъществят в Съветския съюз един гигантски План за гладуване (Hunger Plan), през зимата на 1941-42. Успоредно с изпращането на украинските и южно-руските селскостопански продукти за Германия, се е предвиждало и умъртвяването чрез глад на около 30 милиона души в Беларус, северна Русия и съветските градове. Планът за гладуване пък е бил само въведение към т. нар. Generalplan Ost, колонизаторския план за западния Съветски съюз, който е предвиждал елиминирането на около 50 милиона души.

Германците все пак са успели да осъществят някои политики, които са подобни на тези планове. Те прогонват половин милион не-еврейски поляци от земите, присъединени към райха. Нетърпеливият Химлер е наредил осъществяването на първата фаза от Generalplan Ost в източна Полша: убити са десет хиляди полски деца, а сто хиляди души – изселени. Вермахтът целенасочено довежда до гладна смърт около един милион души по време на окупацията на Ленинград, а други сто хиляди са умъртвени по същия начин чрез планиран режим на глад в украинските градове. Около три милиона пленени руски войници умират от глад и болести в германските военнопленнически лагери. Тези хора са убити целенасочено: както при обсадата на Ленинград, тук е налице знанието за и намерението хората да бъдат докарани до гладна смърт. Ако Холокостът не би се случил, всичко това би било запомнено като най-тежкото военно престъпление в новата история.

Под претекста за анти-партизански акции германците избиват около 750,000 души, от тях 350,000 само в Беларус, както и по-малки, но сравними с тези, групи хора в Полша и Югославия. Те убиват повече от сто хиляди поляци при смазването на Варшавското въстание от 1944. Ако Холокостът не беше се случил, тези „ответни мерки“ също щяха да се разглеждат като някои от най-тежките военни престъпления в историята. А на практика те, както и унищожаването чрез глад на съветските военнопленници, са почти забравени извън границите на директно засегнатите страни. Германските окупационни политики целят унищожаването на не-еврейски граждани и по други начини, като например чрез непосилен труд в пленническите лагери. И отново: това са най-вече хора от Полша и Съветския съюз.

Германците избиват малко над десет милиона цивилни в основните акции за масово унищожение, около половината от тях евреи. Евреите и не-евреите идват най-вече от едни и същи части на Европа. Проектът да се унищожат всички евреи е реализиран в основни черти; онзи за унищожаването на славянските населения е осъществен само отчасти.

Аушвиц е само въведение към Холокоста, а той пък е само намек за окончателните планове на Хитлер. Романите на Гросман Всичко тече и Живот и съдба дръзко описват както нацисткия, така и съветския терор, и ни напомнят, че дори една цялостна характеризация на германските политики за масово унищожение е непълна като история на жестокостите в Европа от средата на века. Тя пропуска държавата, унищожението на която е основна грижа на Хитлер, другата страна в Европа от средата на века, която масово унищожава европейци: Съветския съюз. През целия сталинистки период, между 1928 и 1953, съветските политики унищожават, по консервативна преценка, далеч повече от пет милиона европейци. Ето защо, когато се разглежда общия брой на убитите цивилни европейски граждани, убити от тоталитарни сили в средата на двадесети век, трябва да се имат пред вид три различни групи с приблизително еднаква големина: евреи, избити от германци, не-евреи, избити от германци и съветски граждани, избити от съветската държава. Като общо правило германците избиват цивилни лица, които не са германски граждани, докато съветският режим избива основно цивилни лица, които са съветски граждани.

Съветските репресии се идентифицират с Гулаг, по същия начин, по който нацистките репресии се идентифицират с Аушвиц. Гулаг, при всички ужаси на робския труд, не е система за масово унищожение. Ако приемем, че масовото унищожение на цивилни лица е в центъра на [нашите] политически, етически и правни загрижености, то същите исторически изводи са валидни както при Гулаг, така и при Аушвиц. Знаем за Гулаг, защото той е бил система от трудови лагери, а не такава от фабрики на смъртта. Гулаг е държал около 30 милиона души и е премахнал около три милиона живота. Но огромното мнозинство от хората, изпратени в трудовите лагери, се завръщат живи. Именно защото притежаваме литература за Гулаг, най-известния пример за която е Архипелаг Гулаг на Александър Солженицин, ние сме в състояние да си представяме неговите ужаси – по същия начин, по който можем да се опитваме да си представяме ужасите на Аушвиц.

Точно както Аушвиц отвлича вниманието от още по-големите ужаси на Треблинка, така и Гулаг ни отвлича от съветските политики, които убиват хора директно и целенасочено, чрез гладна смърт и куршуми. Сред сталинските политики на унищожение, най-важните са две: гладовете, свързани с колективизационните политики от 1930-33 и Големия терор от 1937-38. Остава си неясно дали Казахският глад от 1930-32 е бил преднамерено предизвикан, ако и да е ясно, че повече от един милион казахи умират от глад. Установено е отвъд всякакво съмнение, че Сталин преднамерено е оставил да умрат от глад съветски украинци през зимата на 1932-1933. Съветските документи разкриват поредица от заповеди от октомври-декември 1932, демонстриращи очевидна зла воля и намерение за убийство. В края на краищата, вследствие на това загиват повече от три милиона жители на Съветска Украйна.

Онова, което четем за Големия терор също отвлича вниманието от неговото реално естество. Големият роман и големият мемоар тук са Мрак по пладне на Артур Кьостлер и Обвиняемият на Александър Вайсберг. И двете книги фокусират вниманието ни върху малка група сталински жертви – градски комунистически водачи, образовани хора, понякога известни на Запад. Този образ доминира нашето разбиране за Големия терор, но той е неточен. Взети заедно, чистките сред комунистическите партийни елити, службите по сигурност и военните офицери са стрували не повече от 47,737 живота.

Най-голямата акция от Големия терор, Операция 00447, е насочена основно срещу „кулаци“, тоест срещу селяни, които вече са били преследвани по време на колективизацията. Тя е струвала 386,798 живота. Няколко национални малцинства, представляващи заедно по-малко от 2 процента от съветското население, са дали повече от две трети от жертвите на Големия терор. В операция, насочена срещу етнически поляци, които са съветски граждани, например са разстреляни 111,091 души. От онези 681,692 екзекуции, извършени уж заради политически престъпления през 1937 и 1938, операцията срещу кулаците и онази срещу чуждите националности вземат 633,955 жертви, тоест повече от 90 процента от цялото. Тези хора са разстреляни тайно, погребани в общи гробове и забравени.

Акцентът върху Аушвиц и Гулаг омаловажава броя на убитите европейци и измества географския фокус на убийствата към германския райх и руския изток. Също като Аушвиц, който съсредоточава вниманието ни върху западноевропейските жертви на нацистката империя, Гулаг, с неговите всеизвестни сибирски лагери, също ни отвлича от географския център на съветските убийствени политики. Ако се съсредоточим върху Аушвиц и Гулаг, ние пропускаме да забележим, че в продължение на дванадесет години, между 1933 и 1944, около 12 милиона жертви на нацистки и съветски масови политики на унищожение са загинали в един конкретен регион от Европа, който е повече или по-малко определен от границите на днешните Беларус, Украйна, Полша, Литва и Латвия. Казано по-общо, когато разглеждаме Аушвиц и Гулаг, ние сме склонни да мислим за държавите, които са ги изградили, като за системи, като модерни тирании или тоталитарни държави. Но такива размишления върху идеите и политиките в Берлин и Москва обикновено пренебрегват факта, че масовите унищожения са се случвали най-вече в части от Европа, намиращи се между Германия и Русия, а не в самите Германия и Русия.

Географският, морален и политически център на Европа на масовите убийства е Европата на Изтока, и най-вече Беларус, Украйна, Полша и Балтийските страни – земи, подложени на постоянни политики на жестокост от страна и на двата режима. Народите на Украйна и Беларус, най-вече тамошните евреи, но не само, са пострадали най-тежко, тъй като тези земи са били части както от Съветския съюз през ужасните 1930, така и подложени на най-тежките германски репресии през 1940-те. Ако Европа наистина е, както го формулира Марк Мезаур, един тъмен континент, то Украйна и Беларус са били сърцето на мрака.

Исторически равносметки, които могат да се разглеждат като обективни, като например преброяването на жертвите от акциите на масово унищожение, може би ще помогнат за възстановяването на историческия баланс. Германското страдание при Хитлер и по време на войната, ако и ужасяващо по мащаби, не фигурира в центъра на историята на масовото унищожение. Дори и ако в него бъдат включени етническите германци, убити по време на бягството от Червената армия, прогонването от Полша и Чехословакия през 1945-47 и бомбардировките в Германия, то общият брой на германските цивилни граждани, убити от държавни сили, си остава сравнително малък.[38]

Основните жертви на директни политики на унищожение сред германските граждани са онези 70,000 пациенти на „евтаназия“ и 165,000-те германски евреи. Основните германски жертви на Сталин си остават жените, изнасилени от Червената армия и военнопленниците, задържани в Съветския съюз. Около 363,000 германски пленници умират от глад и болести в съветски плен, а също и около 200,000 унгарци. В нашето време, в което масовите медии постепенно започват да обръщат внимание на германската съпротива срещу Хитлер, си струва да се припомни, че някои от участниците в заговора от юли 1944 за убийство на Хитлер, са били централни участници в германските политик на унищожение: например Артур Небе, който е командвал една от основните единици за унищожение (Einsatzgruppe B) в полетата на смъртта в Беларус по време на първата вълна от Холокоста от 1941. ИлиЕдуард Вагнер, главният интендант на Вермахта, който е писал до жена си ентусиазирано писмо за необходимостта да се отказва храна на умиращите от глад милиони хора в Ленинград.

Трудно е да се забрави Ана Ахматова: „Тя обича кръв, руската земя“. Но руското мъченичество и героизъм, днес шумно прокламирани в путинова Русия, трябва да бъдат поставяни на един по-широк исторически фон. Съветските руснаци, както и други съветски граждани, действително са жертви на сталинската политика, но за тях е било далеч по-малко вероятно да бъдат убити, отколкото е било за съветските украинци или съветските поляци, или за членовете на други национални малцинства. По време на Втората световна война няколко акции на масов терор са разширени до териториите на източна Полша и Балтийските републики – територии, присъединени от Съветския съюз. В най-известния от тези случаи, 22,000 полски граждани са разстреляни в горите близо до Катин и на още четири места. Десетки хиляди други поляци и балтийци умират по време на или малко след депортации в Казахстан и Сибир. По време на войната много съветски руснаци са убити от германците, но, разглеждани пропорционално, те са далеч по-малко от белорусите и украинците, да не говорим за евреите. Съветските цивилни жертви се преценяват на около 15 милиона. Около един/една на двадесет и пет цивилни руснаци е бил/а убит/а от германците по време на войната, в сравнение с един/една на десет души в Украйна (или Полша), или един/една на пет в Беларус.

Беларус и Украйна са окупирани през по-голямата част от войната, при което както германските, така и съветските армии преминават през територията им по на два пъти, при атака и оттегляне. Германските армии никога не са окупирали повече от една малка част от същинска Русия, и то само за кратко време. Дори и ако се вземат пред вид обсадата на Ленинград и разрушението на Сталинград, жертвите сред руското гражданско население са много по-малко от онези сред белоруси, украинци и евреи. Преувеличените руски твърдения за броя на жертвите третират Беларус и Украйна като Русия, а евреите, белорусите и украинците като руснаци. В крайна сметка това означава империализъм на мъченичеството, мълчаливо предявяващ искания за територия чрез открити претенции към броя на жертвите. Това най-вероятно ще бъде и рефрена, предлаган от новия исторически комитет, назначен от президента Дмитрий Медведев[39], с цел да се предотвратят „фалшификации“ на руското минало. По силата на законодателството, което в момента се дебатира в Русия, твърдения, подобни на изказваните в този абзац, ще се считат за криминално престъпление.

Днешните украински политици се противопоставят на руската монополизация на съвместното страдание и отговарят на западноевропейските стереотипи за украинците като колаборационисти в Холокоста, като изтъкват един разказ за собственото си страдание: че милиони украинци са преднамерено доведени до гладна смърт от Сталин. Президентът Виктор Юшченко върши лоша услуга на страната си като твърди, че има десет милиона жертви, с което преувеличава реалния брой на убитите украинци три пъти; въпреки това е факт, че гладът в Украйна от 1932-33 е резултат от съзнателно взети политически решения, и че той е убил около три милиона души. С изключение на Холокоста, гладовете по време на колективизацията са най-голямата политическа катастрофа от европейския двадесети век. Въпреки това колективизацията си остава централен елемент от съветския модел на развитие и по-късно е копирана от китайския комунистически режим, с предсказуеми последствия: десетки милиони жертви на гладна смърт по време на Големия скок напред на Мао.

Обсебеността от Украйна като източник на храна се споделя и от Хитлер, и от Сталин. И двамата желаят да контролират и експлоатират украинската хлебна кошница, и двамата причиняват политически мотивирани гладове: Сталин в страната като цяло, а Хитлер в градовете и лагерите за военнопленници. Някои от украинските пленници, които са подложени на унищожение чрез глад в онези лагери през 1941, са преживели глада от 1933. Германските политики на гладна смърт, между другото, са отчасти причина за представата, че украинците са били доброволни колаборационисти в Холокоста. Най-известните украински колаборационисти са пазачите в лагерите на смъртта в Треблинка, Белзек и Собибор. Онова, което се припомня рядко е, че германците са набрали първите кадри от такива мъже, пленени съветски войници, от собствените си лагери за военнопленници. Те са спасили някои хора от гладна смърт – едно от големите престъпления от Изтока – само за да ги направят колаборационисти в друго, Холокоста.

Историята на Полша е източник на нескончаеми обърквания. Полша е атакувана и окупирана не от една, а от две тоталитарни държави между 1939 и 1941, когато нацистка Германия и Съветския съюз, тогава съюзници, експлоатират нейните територии и унищожават голяма част от интелигенцията ѝ. Столицата на Полша е място не на едно, а на две основни въстания срещу германската власт по време на Втората световна война: Въстанието в гетото на варшавските евреи от 1943, след което то е сравнено със земята; а едва по-късно, Варшавското въстание на полската Армия крайова от 1944, след което е разрушена и останалата част от града. Тези два централни примера за съпротива и масово унищожение бяха объркани в германските масови медии през август 1994, 1999 и 2004, при всички скорошни годишнини от Варшавското въстание от 1944, и сигурно отново ще бъдат, през август 2009.

Ако някоя европейска страна изглежда напълно отнесена в днешна Европа, заседнала в един друг исторически момент, то това е Беларус под диктатурата на Александър Лукашенко. И докато Лукашенко предпочита да игнорира съветските полета на смъртта в страната си, изказвайки желание да построи автомагистрала върху масовите гробове в Куропати[40], в определени отношения той запомня европейската история по-добре от собствените си критици. Чрез своите политики на гладна смърт за съветските военнопленници, разстрелване и избиване с газ на евреи, разстрели на цивилно население и анти-партизански акции, германските сили превръщат Беларус в най-смъртоносното място в света между 1941 и 1944. Половината население на съветска Беларус е или избито, или насилствено преселено по време на Втората световна война: нищо подобно не може да се каже за която и да било друга европейска страна.

Белоруската памет за този опит, култивирана от настоящия диктаторски режим, помага да се обяснят подозренията срещу инициативите, идещи от Запад. Но западноевропейците сигурно ще бъдат удивени да узнаят, че Беларус е както епицентър на европейските масови убийства, така и основната база на операциите на анти-нацистките партизани, които действително допринасят нещо за победата на Съюзниците. Удивително е, че една такава страна може да бъда напълно изместена от европейската памет. Липсата на Беларус при дискусиите за миналото е най-ясният признак за разликата между памет и история.

Също толкова обезпокоителна е и липсата на разбиране за икономическата основа на тези политики. Макар че историята на масовите унищожения е тясно свързана с икономически сметки, паметта отхвърля всичко, което изглежда прави убийствата да изглеждат нещо рационално. Както нацистка Германия, така и Съветският съюз следват път на икономическа самодостатъчност: Германия желае да балансира индустрията си с една селскостопанска утопия на Изток, докато СССР желае да преодолее селскостопанската си изостаналост чрез бърза индустриализация и урбанизация. И двата режима се стремят към икономическа самозадоволеност в една голяма империя, при което и двете се опитват да контролират Източна Европа. И двете разглеждат полската държава като историческо отклонение; и двете разглеждат Украйна и нейната богата почва като незаменима. Те определят различни групи като врагове на собствените си планове, макар че германският план за унищожаване на всички евреи не може да се мери с никоя съветска политика по тоталността на целите си. Решаващо тук е, че и в двата случая идеологията, която легитимира масовото унищожение, е освен това и визия за икономическо развитие. В един свят на недоимък, особено на хранителни материали, и двата режима съчетават масовите убийства с икономическото планиране.

Те го правят по начини, които ни изглеждат ужасни и скверни днес, но които са достатъчно убедителни, за да мотивират голям брой последователи по онова време. Храната днес вече не е толкова недостатъчна, поне на Запад, но други ресурси са, или скоро ще бъдат. През двадесет и първи век ние ще се изправим пред недостиг на питейна вода, чист въздух и заплатима енергия. Промяната на климата може да поднови заплахата от глад.

Ако има някаква обща политическа поука от историята на масовите унищожения, то това е необходимостта от недоверие към онова, които може да се нарече „привилегировано развитие“: тоест опитите на отделни държави да реализират някаква форма на икономическа експанзия, която определя жертви, която насърчава благоденствие чрез смъртност. Не може да се изключи възможността унищожението на една човешка група да се окаже от полза за друга, или поне да бъде разглеждано като такова. Това е версия на политиката, на която Европа вече е била свидетел, и с която може да се срещне отново. Единствено достатъчният отговор е етическата всеотдайност към индивида – по такъв начин, че индивидът да има значение като жив, а не като мъртъв, и схеми от този род да станат немислими.

Днешна Европа е забележителна именно с това, че обединява благоденствието със социалната справедливост и човешките права. Вероятно повече от всяка друга част от света, тя е имунизирана, поне засега, срещу такива безчовечно-инструментални представи за икономически растеж. Но паметта вече прави някои странни отклонения от историята, и то по време, в което нуждата от история е по-голяма от всякога. Скорошното европейско минало може и да заприлича на близкото бъдеще на останалия свят. Това е и още една причина да извършваме преразказването му правилно.

Тази статия се основава на реч, произнесена по време на конференцията „Европейски истории“, организирана от списаниеEurozine (www.eurozine.com), състояла се във Вилнюс от 8 до 11 май 2009.

Източник

Тимъти Снайдър е американски историк и професор в университета Йейл. Основни теми в работата и изследванията му са историята на източна Европа и Холокоста.

- 26-06-2015|Black Wolf

Всъщност истинското заглавие на статията трябва да бъде „Пренебрегнатата реалност освен (или извън) еврейския Холокост“… Явно човечеца не е посмял да го напише така.

- 26-06-2015|Златко

Действително би имало основания да се говори за „непосмяване“, но само ако човек приеме като неоспоримо значението на думата „Холокост“ в нейния днешен смисъл: като унищожение само и единствено на евреите. Самият аз си мисля, че Снайдър призовава за разширяване на понятието до естественото му, изконно значение, тоест „човекоунищожение“. Не само онова на евреи, а на хора изобщо…

- 30-06-2015|Black Wolf

Преди няколко години индиански художник бе нает от някаква еврейска организация в САЩ да направи стенопис в някаква тяхна сграда (съжалявам, не помня подробности и имена). Та той нарисувал и индианци като жертва на такъв холокост. Станал немалък скандал, обвинения в стил „откъде накъде“, „това е осквернение на холокоста“ и неща в този дух. Не помня дали се беше стигнало до съдебно дело, дали стенописа беше замазан и въобще как завърши случая. Но е показателен…

- 07-07-2015|Георги Симидчиев

Е, това е вече върха. Човекоунищожение, при положение че в целия текст се прави разлика между жертвите по националност. Срамежливо са посочени добре известни планове по повод на „славяните“. Между другото тези планове са приложени срещу полската интелигенция. Само че аз се питам дали в тези планове се прави разлика между руси и белоруси? Оказва се, че да си далече от линията на фронта не е късмет, а вина, а там е важно да броим проценти и да противопоставяме групи хора по етнически, и то измислени, признаци. Крайно време е да се разбере, че разделянето на жертви на наши и ваши е дори не кощунство, а чиста простащина. Не искам да соча съответни примери от българската, че и от чужди истории, които показват нелепостите въобще в подхода на Снайдър – при желание всеки може да намери достатъчно

- 07-07-2015|Златко

Дали ще се съгласите на същия интернационален подход и когато става дума, примерно, за жертвите в Македония, господин Симидчиев?

- 07-07-2015|Златко

Моля да имате пред вид, че аз съм последният! човек, който ще защищава някакви „национални“ подходи. И не мисля, че това е идеята зад текста на Снайдър. Тук просто става дума за промяна на утвърдена, да не кажа „бетонирани“ исторически „истини“ относно Втората световна война и претенциите на различните участващи в нея страни. При всичкото задължително уважение към (И съветската) победа над Хитлер, време е вече да разберем, че поставянето на всички загинали хора в един и същи кюп, национално-руски (или „общосъветски“) не е от полза никому, освен може би на управляващата в момента руска прослойка (и подлуделите маси, които я следват). Това е въпрос на елементарна почтеност, така си мисля. Не е хубаво да се караме за такива неща, все пак става дума за почит към мъртви хора, но понякога няма как другояче…

Някакво си телефонно обаждане

Автор(и): Веселина Седларска

Преди известно време написах следното: „Много съм вече печена, пробват ме за трети път. Телефонът звъни, вдигам. Тя реве, та се къса: „Счупих си кракаааа…счупих си кракааа…“ Питам: Данче, ти ли си? Тя потвърждава през рев: „Да, аз съм, аз съм.“ Данче – казвам, – да се запознаем първо, защото не познавам никакво Данче. Тя много се разстрои и си дойде на говоренето: „Щ’тъ разпоря, щ’тъ оскубя, червата ти ши извадя…“ Обаче и аз: Айде бе, с тоя счупен крак…“

Сега се налага да призная – изобщо не съм печена. Само съм си въобразявала. Защото ми се случи следното. Телефонът звънна. Предният ден бяхме закъсали с колата край Ловеч, нещо ставаше с газовата уредба. Нито тя беше в ред, нито позволяваше превключване на бензин. В един автосервиз в Ловеч я човъркаха час, потеглихме някак. По пътя отново проблеми, оня натрапващ се страх, че нещо ще се случи, нещо ще се случи… Нищо не се случи, прибрахме се. На другия ден първата работа на мъжа ми беше да отиде в автосервиз, защото онова „нещо ще се случи“ не си тръгваше от главата ми. И малко след това звънна телефонът.

„Ало, капитан Маринов съм от пожарната. Налага се да ви съобщя за тежък инцидент с газова бутилка в лек автомобил, пострадали са седем души…“ Думите ме превърнаха в буца лед, учудих се, че можех да говоря. „Има ли жертви?“ Нещото се беше случило. И то бе поразило не само съпруга ми, но и още шестима. Беше дори по-страшно от опасенията, с които живеех в последните два дни. „Пострадалите са откарани в болницата – каза гласът, – ние бяхме до загасяването.“ Чувах се някак отстрани: „Съпругът ми жив ли е, кажете ми има ли загинали… „Вижте…аз… всъщност нямам право да ви кажа…“. Тук съм припаднала.

Само преди година бях писала следното: „Какви са тези български баби, които така и не разбраха, че става дума за измама, когато някой се обади по телефона и реве?

Българската баба е стандартизиран артикул. Тя не е продукт толкова на собствения си живот, колкото на държавния. Прилича на нещо, произведено по параметрите на БДС, и след това размножено в бройка, поръчана от ЕСГРАОН. Няма как да я сбъркаш, етикетчето Made in Bulgaria издайничи отвсякъде. Бръчките, жестовете, облеклото, походката ѝ не са резултат толкова на лични, колкото на държавни страсти и неволи. Българските баби са нещо като социализма и капитализма по тия земи – уж различни, а всъщност еднакви.

Въпросът защо българският живот не може да произведе здрава, щастлива и самоуверена бабичка е нещо като въпроса защо българските опаковки не се отварят, защо промишлеността ни не може да произведе привлекателни като чуждестранните пластмасови домакински съдове, защо ако на стената има пет наредени един до друг контакта, те никога не са на една височина и други такива промишлени загадки. Да намериш накипрена, весела и пъргава баба е толкова трудно, колкото да отвориш българско олио, без да ти пострада блузата.“

Аз, високомерната съдница над българските баби, се свестих с телефон в ръка и хукнах към бърза помощ да проверя размера на ужаса. Паднах. Чувствах се парализирана. Набрах телефона на бърза помощ, молех да ми кажат живи ли са тези седем…“Госпожо, успокойте се, най-вероятно е телефонна измама.“ Не – крещях – не е, истина е, ние имаме проблем с газовата си уредба, ние убихме хора. Не сто, хиляда процента бях сигурна, че е истина. Точно по същия начин ми се бяха обадили преди 19 години, когато мъжът ми наистина катастрофира и беше с часове в кома. Години наред не го пусках да шофира сам, винаги бях в колата, а сега го бях оставила сам. Аз го убих, аз убих още шест души. „Госпожо, моля ви, затворете телефона и наберете номера на съпруга си“ – казваше гласът в телефона.

Все пак в онова писание преди година съм се опитала да намеря обяснение и оправдание. Написала съм: Българската баба знае, че може да бъде измамена, но само докато телефонът звънне. Тя е същество с травматично мислене – постоянно се страхува. Страхува се за деца и внуци, защото гледа новини и вижда, че всичко ги застрашава отвсякъде: скорострелни автомобили, падащи балкони, извратеняци в паркове, терористи по гари, мотоциклетисти в молове, отвличания. Бабата има в главата си едно голямо копче, на което пише „Страх!“ И като задейства телефонът това копче, бабата вече няма нищо друго в главата си освен мисълта, че на нея се крепи здравето, живота, свободата (според съответната схема) на внучката. В продуктовата характеристика на българската баба пише, че може да бъде най-добре манипулиране чрез чувство за страх. Ако всеки българин е с травматично мислене и постоянно уплашен, то българската баба е три пъти повече.

Тя е била на лекар и знае, че там оправия няма. Тя никога няма да разбере кое безплатно и кое се плаща. Докторите така ѝ го обясняват, че тя ги жали. Лекарствата ѝ постоянно преминават от един списък в друг списък, а от това зависи пустата реимбурсация. Промяната станала, защото сменили референтните държави. Тези думи цепят главата на бабата. На такава баба каквото и да ѝ кажат за здравеопазването по телефона, тя ще го повярва. Тя няма да си каже, че не е логично да са нужни едни пари, за да започне лечението, а след това ще се намеси здравната каса. Тя знае, че в българското здравеопазване няма логика, там правиш каквото ти кажат. На бабата ѝ казват по телефона, че трябва да предплати и тя предплаща.

Тя не си е имала работа с полицията. Даже когато ѝ крадат кокошките, не ги вика, защото знае от комшийки, които са викали полицаи, че никога не намират кокошките. Даже се дразнели, когато ги разкарват. Ходим за от кон нагоре, осведомявали. Крадците общо взето са известни на цялото село и са на свобода. Бабата също така гледа телевизия и там чува, че този направил това, оня онова, но всеки се е отървал. Не ги пращат в затвора. Намират начини да се изплъзнат. В този смисъл българската баба не можеш да я шашнеш с думи като корупция и с класации, в които сме на първо място по корупция. Тя знае какво е това. Даваш едни пари и всичко се покрива. Тогава как да се усъмни българската баба, когато ѝ се обадят и кажат, че са нужни едни пари да се покрие катастрофа, при която внукът ѝ потрошил човек? Тя знае, че в България нещата стават по този начин. Това да не е френската баба, която ми каза: „Не, не бих влязла в такъв капан. Но мисля, че и никой не би ми се обадил с такава измама. Ние знаем, че корупция у нас има, но тя е на най-високите етажи. Такова нещо да се прикрие с подкуп катастрофа, направена от обикновен гражданин…не, не би хрумнало на никого.“ Да не ви казвам колко беше наясно френската баба с правата си при лекаря и болницата. Включително и със задължението на личната си лекарка да ѝ се обажда по телефона, за да ѝ напомня за прегледи.

„Госпожо, наберете съпруга си“, настояваше отново гласът по телефона. Тази жена не е добре, как така ще набера изгорял човек? Но го набрах. Той беше в автосервиза, работеха по газовата уредба. Не можех да му обясня защо го търся, зъбите ми тракаха, думите ми бяха изтекли в земята. Просто затворих. И телефонът звънна отново: „Доктор Митев съм от болницата. Търся ви, но давате заето, с кого говорехте?“ О, как се върнаха думите ми, при това най-обидните, които знаех: Изрод! – крещях, – Гадина… Той затвори веднага. А моят шок тръгна по всичките завои, височини и пропасти на това състояние.

Ние не си даваме сметка колко сме травматични, колко сме уязвими, колко сме готови да се разпаднем. Достатъчно е едно съвпадение със страховете, а те са безбройни, за да се натиснат всички паник-бутони в главата ни, в сърцето, в душата ни. Разумът в случая не помага, него просто го няма. Ние не си даваме сметка колко изобретателни стават тези лешояди, как се добират до истинска информация (сервизът в Ловеч, тъй близко до убежищата на телефонните измамници от Левски и Летница), как имат защита в полицията, в прокуратурата.

Не знам дали и кога това ще свърши, защото не знам дали тези, които могат да го прекратят, искат то да свърши. Исках този път да бъда полезна само с предупреждението, че не сме толкова печени, колкото си въобразяваме.

Източник

Веселина Седларска е работила повече през времето, когато сигналът за телевизора идваше по въздуха, а за телефона – под земята, отколкото през времето, когато сигналът за телефона идва по въздуха, а за телевизора – под земята. Но и в това, и в онова време е била убедена, че това, което се случва с хората, е много по-важно от всичко, което се случва с техническия, демократическия и другите прогреси. Написала е две книги, както и много редове за „Труд“, „Стандарт“, Радио „Свободна Европа“, „Новинар“, „Тема“.

- 06-06-2015|Владимир Йосифов

Браво!

- 07-06-2015|Ана

Баби, печени и непечени, все пак бъдете винаги нащрек: н измамниците сменят тактиката и все ни намират неподготвени…

- 08-06-2015|Жоро Ончев

Измамниците виреят в среда, където липсва доверие в правилата и цари нагласа, че всичко се решава по втория начин, с рушвет или с правилен човек (и най-често с двете: рушвет на правилния човек). Всъщност, бабите са точно толкова виновни, колкото и измамниците – даването и искането на подкуп са еднакво укорими правно. Сигурно звучи цинично, но съучастничеството е факт – даваш едни кинти, за да се замете престъпление, извършено от твой близък. То реално не е извършено и тук е измамата, но ако тя бе реалност, подкупването, за да се избегне правосъдие, е престъпление точно толкова, колкото и взимането на подкупа. Културата на рушвета е така вкоренена, че медии и полицаи съветват да не се доверяваме, но … защото ни мамят (и охотно ни светват как да разпознаем измамниците), а не защото не бива да даваме. Т.е. ако не ни мамеха, а белята беше истина, даването на рушвет щеше да си е в реда на нещата – това е посланието от окайването на доверчивите баби.

- 08-06-2015|Black Wolf

Става въпрос не само за „замитане“ на престъпление. Пари се искат и за лечение, и по други причини, нямащи общо точно с даването на подкуп. Майка ми изпадна в шок преди година при такова обаждане (че жена ми е в Пирогов) и въпреки, че е напълно информирана и уж не е глупава жена, беше в нервна криза няколко дни…

- 08-06-2015|Жоро Ончев

Същото е! Доплащане в здравеопазването има – но то не става с обаждане по телефона от Пирогов и с кинти в плик … Те на това разчитат – на нервната криза. Ако не бе измама, а истина (слава Богу, не е, нали:)), „докторът“ искащ парите по тоя начин, е за прокуртурата, а уплашената жена – съучастник, независимо от емоциите ѝ … Те разчитат на тези емоции; трябва просто да спрем да им се плашим и да откликваме на „пари за чорба“ – било по мними, било по истински поводи. Защо не опиташ по телефона да измамиш някого в Литва? защото и наистина да има проблем, хората биха изпаднали в потрес да им искат пари така. Ние подхранваме корупционната култура. Ако не си го признаваме, това е поредната ни самозаблуда като общност. А ако не я подхранваме, измамниците ще трябва да се преориентират професионално. Ние сме им клиенти. Спри да им купуваш стоката.

- 08-06-2015|Златко

Действително, тук като че за пръв път се засяга въпроса за основата, върху която функционира цялата измамническа индустрия в България – гузната съвест на измамените, която ги прави толкова лесни жертви. Един човек, който се чувства гузен, е податлив на всякакви манипулации, той просто не притежава стабилна основа, на която да стъпи, за да може да мисли и действа по някакъв разумен начин. Съзнанието, че „нещата в живота“ така или иначе се постигат „по втория начин“ прави фантастичните приумици на измамниците да изглеждат напълно реални, силно вероятни. Там, където всички лъжат (или се виждат принудени да го правят), една поредна лъжа няма как да се открои като нещо силно невероятно, веднага различимо на фона на нормалността. Когато самата „нормалност“ е изтъкана от множество лъжи, дребни и не чак толкова, измамата просто е напълно равнопоставена част от ежедневието. Ние лъжем тия, ония лъжат нас, всички лъжем всички…

Наздраве! (Упс, излъгах…)

- 08-06-2015|Жоро Оончев

Има една пpавило на МакНотън за невменяемост от XIX в. – една налудност би те оневинила, ако и пpи положение, 4е тя е истина, пак би те оневинила: ако напp. имаш налудност за пpеследване и стpeляш по „пpеследва4а“, заблудата ти не те оневинява, защото доpи ако това бе вяpно, следва да се объpнеш към полицията, а не да стpеляш …

Cheers (не лъжа …)

- 09-06-2015|Златко

Откъм Фейсбук:

Zlatko Anguelov Не се занасяйте. По цял свят има телефонни измамници, а и не само телефонни, а с брошури, ходене по къщите и т. нар. Да, психологията на измамения е интересно нещо, но да бъде използвана за обясение на гузната съвест на българите, ми се вижда пресилено. Ами че преди десетина дена ми се обади по телефона една, която се представи за агентка на компания; искаше да започне да наема от мое име таймшеъра ми на Аруба и като ми спомена, че за това трябва само да платя 1,200 долара, аз й казах, че съм навит, но искам доказателство, че са надеждна фирма. И тя тогава ме свърза уж с шефа си и аз нарочно останах да говоря с него, за да го дразня, правейки се, че съм на път да се навия. И накрая той не издържа и ми извика – хайде, давай кредитната карта и чековете ще тръгнат към пощенската ти кутия! И аз му се изсмях и затворих. Този скам беше от Маями.

Zlatko Enev Объркал си последователността (а заедно с нея и логиката на аргумента), адаш. Тук не измамите се използват като обяснение за гузната съвест, а обратно – гузната съвест като обяснение за изненадващо високата успешност на измамите.

Zlatko Anguelov Може и да съм объркал, на заспиване съм вече smile emoticon. Но тези от Маями явно съществуват, защото имат и уебсайт, а и други белези на официално регистриран бизнес. И там значи има балъци, които са с гузна съвест?

Zlatko Enev Заключението е от общо към частно, а не обратното. Гузната съвест със сигурност е една от основите на измамничеството (имам пред вид склонността към участие в „схеми“ от съмнително естество, които почти всеки от нас е способен да разпознае като такива, но не всеки е склонен да приеме като участник в тях). А иначе измамата си е бизнес навсякъде, вярно…

- 09-06-2015|Black Wolf

Нещо измествате фокуса. Може измаменият изобщо да не е съгласен да дава пари, но самата вест, че примерно негов близък е в болница е шокираща, ДОРИ ЧОВЕК ДА СЕ СЪМНЯВА. Примерно майка ми от самото начало е почти сигурна, че е измама, но няколко часа не успява да се свърже с мен или жена ми и е в пълно неведение истина ли е, не е ли, какво става изобщо. Голям стрес. Жоро, ти по-добре ги знаеш тези неща и какъв е механизма на психическата травма…

Така че въпроса далеч не опира само до склонността даден проблем да се „оправи“ по различен от нормалния начин.

- 09-06-2015|Златко
Може измаменият изобщо да не е съгласен да дава пари, но самата вест, че примерно негов близък е в болница е шокираща, ДОРИ ЧОВЕК ДА СЕ СЪМНЯВА.

Разбира се, че не е съгласен. На теория. А на практика е съгласен/съгласна, че и още как – и то не защото намира това за правилно, а защото е убеден/а (от горчив опит), че това е единственият начин за (бързо) решаване на проблеми в тази страна. Ако не действаш по втория начин, нямаш шансове – или поне това е всеобщата умонагласа. Какво изместване на фокуса, какви пет лева?

- 09-06-2015|Златко

И стига си се оправдавал, ако обичаш. Не можеш да скриеш нищо, а най-малко от всичко пък собствения си мисловен формат, особено при този порой от дребно-карирани коментари…

- 14-06-2015|Пенка

В една страна, в която ценностната система е дълбоко разклатена, в която доверието към полицията и здравеопазването е паднало на най-ниско ниво, престъпниците използват формулата на „добрия полицай“ и „добрия лекар“, който иска да помогне в този престъпен свят. По този начин схемата на престъпността обхваща все по-големи слоеве от обществото. Което си беше корумпирано от време оно. Медиите продължават да работят по сплашване на обществото, докато „добрата новина“ се затрива някъде под килима. Не „българската баба“ е феноменът, а българския гражданин, оставен на самотек, без да познава правата и задълженията си. Бабите, които преди 25 години обвинявахме за всички злини, вече умряха. И идват все нови поколения баби…

- 14-06-2015|Пенка

Демокрацията ни си остана без „наръчник за употреба“.

Призракът на етническия конфликт

Автор(и): Петър Чолаков

1. Има ли етнически конфликт в България

Събитията в благоевградското с. Гърмен бяха широко дебатирани в публичното пространство. Бих искал да адресирам някои от коментарите, които, дипломатично казано, ме изненадаха, а именно: че в България „може скоро да се очаква етнически конфликт“, както и, че „етническият конфликт в страната тлее“. Възниква въпросът, има ли етнически конфликт в България? Струва ми, се, че проблемът произтича от убеждението, че насилието е неотменна характеристика на конфликтите. Тук не е мястото за задълбочено обсъждане на различните ракурси върху понятието „конфликт“ – съзнавам, че подобна дискусия, бързо ще отчае и отегчи читателя. Това което трябва да се каже, обаче е следното: всички отношения между съвкупности от индивиди, които предполагат несъвместими разлики или цели, както и желание от претендиращите страни да постигнат онова, което е достъпно само за едната, са отношения на социален конфликт (Р. Дарендорф). С други думи, насилието е само една от фазите на развитие, на ескалацията на конфликтите, чиято природа е изключително динамична. От тази гледна точка в България винаги е имало, има и ще продължава да има етнически конфликти (в множествено число). Конфликтът е сложно явление, което не задължително е негативно. Конфликтът може да има и конструктивен характер. Това, което без съмнение трябва да се избягва на всяка цена е ескалацията – употребата на насилие или дори достигането до (гражданска) война между страните, за да постигнат желаните от тях цели.

2. Предизвикателствата пред етническите отношения

Понятието „български етнически модел“, което се използва за описание на етническите отношения в страната, е политически конструкт. Този факт не означава, че такъв модел няма, но е важно да се изясни неговото съдържание. През последните години предупредителни сигнали – като конфликтите пред столичната джамия Баня Башъ, в с. Катуница, и с. Гърмен и много други, свидетелстват за задълбочаващата се криза на легитимността на модела. Съвременният български етнически модел еинституционализация на етническия разлом (който съществува между българите и турците, между българите и ромите и т.н.).Институционализацията е постигната, чрез даването на възможност на етнически партии (преди всичко ДПС) да участват във всички фази на политическия процес. На теория, вместо да се капсулират, да се затварят в себе си, малцинствата могат да изпращат свои представители във властта и така да се чувстват представени и защитени. Моделът обаче се оказа нож с две остриета. От една страна, благодарение на него беше избегната реализацията на „босненски“ или „косовски“ сценарии в България. От друга страна, през последните години все повече надделява неговата деструктивна страна. Моделът винаги е поляризирал българското общество, но тази поляризация се задълбочи чувствително. Основните предизвикателства пред етническите отношения са няколко. Първо, кризата на легитимността на ДПС е криза и на модела, защото партията е неговото лице или основна манифестация в политиката. За разлика от българските турци, ромите почти не са представени в политическия живот (друг е въпросът доколко, реално, ДПС, изобщо защитава интересите на своите гласоподаватели). Маргинализацията на ромите и задълбочаващата се изолация е опасна, защото по този начин се отварят широко вратите за проповедниците на радикалния ислям (случаят „Пазарджик“). Трябва да се подчертае, разбира се, че политическите партии в България, като цяло, са заложници на нерегламентирани лобистки влияния, непрозрачно финансиране и липса на вътрешно-партийна демокрация. Въпреки това, кризата на партийна система нерядко води до поставянето в светлината на прожекторите на ДПС и оттам, на намиращите се в коалиционни или други взаимоотношения с него партии, заради „особения“, етнически характер на движенето. Второ, налице е демографски срив сред българите, подклаждан от висока смъртност, ниска раждаемост и огромна емиграция. Именно демографската криза, съчетана с факта, че ромското население е обект на редица мерки на позитивна дискриминация, а се отличава с криминална активност, която надвишава в пъти тази на останалите групи, подклажда крайно негативните етнически стереотипи спрямо него. Трето, нараства дискриминацията по етнически признак, особено спрямо ромите. Близо 46% от тях са на мнение, че в днешно време дискриминацията спрямо тяхната общност се е увеличила[41]. В сравнение с предходните 10 години, те по-често, в сравнение с други групи в обществото, са дискриминирани. Делът на онези, които не отчитат промяна и не са се сблъсквали с дискриминативно отношение е 24%. Редица изследвания, показват увеличаване на социалните дистанции[42]. Те остават най-големи спрямо ромите (от двете най-големи малцинствени общности)Четвърто, за активизиране на радикалните анти-системни нагласи и (ултра-) национализма допринася кризата със сирийските бежанци. През октомври 2013 г. огромната част от българите (83%) изразяват опасения, че нарастващият брой бежанци крие рискове за сигурността[43]. Около тази позиция се консолидира мнозинство от всички социално-демографски групи. Само 17% не виждат сериозна причина за притеснение. Изследване на „Галъп“, публикувано през януари 2014 г., обаче показва успокояване на обществото по този въпрос. 52% считат, че България трябва да помага на сирийските бежанци; 28% са на мнение, че страната не трябва да ги приема като изгони тези, които вече са влезли. Впечатляващо е, че по отношение на бежанците, „Атака“ и политически формации, представители на ромите, като ДРОМзастават на сходни, негативни позиции. Бежанската вълна е употребена медийно и политически от редица националистически субекти (ВМРО, Боян Расате, новосформираната „Националистическа партия на България“). Очакванията за нов бежански прилив (в настоящия момент в Турция има приблизително два милиона бежанци от конфликта в Сирия) по всяка вероятност ще налеят вода в „мелниците“ на етническите предприемачи. Пето, според мен, в дефектите във функционирането на политическата система се коренят основните предизвикателства към етническия модел. Вече стана дума за кризата на партийната система. Що се отнася до гражданското общество, трябва да се посочи, че независимо от съществуването на неправителствени организации, които формално защитават и поставят на дневен ред проблемите на малцинствата, те често не се разпознават като легитимен представител на техните интереси. Възможностите за влияние на тези организации върху институциите на държавата остават ограничени, а слабите им контакти и представителство на европейско ниво допринасят допълнително за тяхната маргинализация. Етническият модел зависи в голяма степен както от легитимността, така от силата надържавните институции. Силата, в тесен смисъл на думата – като способност да се поддържа обществения ред и да се привеждат в действие приетите закони, е от ключово значение. Силата на държавните функции е по-важно условие от обхвата за икономическия просперитет. Основната задача пред правителството остава икономическата стабилизация и неразривно свързаните с нея успешна борба с корупцията и реформа на съдебната система. В това отношение бяха предприети важни, позитивни стъпки. Трябва да бъде ясно, че анемията на държавните институции възпрепятства икономическото развитие и по този начин формира изгодна среда за нов пик в „дейността“ на етническите предприемачи. Забавянето на мерките за оздравяване на институциите или флегматичното им прилагане крие висок риск от нарастване на междуетническото напрежение.

3. Перспективи

Политическата система, засега, предотвратява възникването на сериозни етнически конфликти, но начинът, по който отразява интересите на основните малцинствени етнически групи, е крайно незадоволителен. Изследването на предизвикателствата дава основание да очакваме задълбочаване на конфликтите. Съюзът между политическия популизъм и крайния национализъм, в който не рядко се припознава най-голямата опасност за етническия мир, е само симптом на заболяването, което всъщност трябва да бъде третирано. Става дума за склерозирането на партийната и политическата система. Ролята на ДПС в модела, както и, изобщо, институционализацията на етническия разлом (кливидж), е силно делегитимирана. Привидната (само)-изолация на движението е палиативна мярка, която трудно може да предизвика обрат в негативните тенденции. В този си вид, моделът е деструктивен. Етническите отношения са в капан. От една страна, моделът се гради върху институционализацията на етническия кливидж, която води до политизация на идентичността; от друга – институциите, призвани да способстват за канализирането на интересите на етническите общности, са анемични и с проблематична легитимност. Етническият мир е „поверен“ на дефектен механизъм. Това е най-сериозният проблем в етническия модел, изграден след 1989 г. Институционализацията на кливиджа вероятно ще се запази. Необходима е, обаче дълбока трансформация на институциите, които претендират, че изразяват интересите на малцинствените етнически общности. Средства за това могат да бъдат: повишаването на образоваността на малцинствените групи и реалната им интеграция; установяването на строг контрол върху партийното финансиране; изкореняването (или поне редуцирането) на корупцията и пазаруването на гласове; промяна на изборното законодателство, например чрез създаването на пълноценен 32-ри избирателен район за гласовете от чужбина и др.

Петър Чолаков е главен асистент по политически конфликти в Института за изследване на обществата и знанието – БАН и хоноруван лектор/асистент в УНСС. Роден е през 1978 г. в София, където завършва НГДЕК „Константин-Кирил Философ“. Магистър по политология – външна политика и национална сигурност (СУ „Св. Климент Охридски“, 2002 г.); магистър по политическа философия – идеята за толерантността (University of York, Великобритания, 2003 г., стипендиант на Chevening/OSI); доктор по политология (СУ „Св. Климент Охридски“, 2009 г.). Д-р Чолаков е автор на редица научни статии, публицистика и преводи. Научните му интереси са в сферата на анализа на етнополитическите конфликти и политическите институции в България и ЕС, както и историята на политическата мисъл.

- 09-06-2015|Силвърмен

И този е виждал циганин само на картинка.

- 14-06-2015|Златко

Не че ти си в състояние да видиш в циганина нещо друго освен картинка, разбира се. Впрочем, кога беше последния път, в който си влизал в циганска къща, драги?

- 14-06-2015|Евдокия

Нима наистина има такова понятие „позитивна дискриминация“? Господи, до къде е стигнало лицемерието на политическата коректност! Много хубав пример за оксиморон, ще се възползвам от него. Мисля, че нещата са много прости, не е нужно да бъдем нито груби и безпощадни, нито заслепено снизходителни към литературно конструираната ни представа за циганите. Тези хора просто трябва да работят. Но първо – да се образоват и квалифицират. Държавата или по-точно политическата ни система, обаче, явно няма нужда от това. Над циганската престъпност е осигурен политически чадър, за да бъде ползвана тази общност за послушна електорална маса. Пример: През зимата охранители-полицаи на МОЛ Варна пребиха до смърт клошар, който влязъл на топло да спи в подземния паркинг. Същевременно обаче 10 хиляди лева на ден е подкупната сума, която варненските джебчийки циганки осигуряват на варненската полиция, за да могат спокойно да „работят“. Наскоро обраха Варненската филхармония във Фестивалния комплекс. Та, джебчийките: Колко ли трябва всъщност за печелят? Сравнете вида на богаташките им къщи с дивата мизерия в циганската махала, наречена незнайно защо Максуда. (МОЛ-Варна е на 50-тина метра оттам.) И едните – бедните цигани, и другите – богатите, се осигуряват с помощи. Социални, за безработица, семейни и др. Тези помощи изкарваме ние, работещите. Едновременно с това трудовият пазар у нас спешно се нуждае от кадри, има глад за работна ръка. Но се отчита и фалшива безработица. Темата е за криминално политически романи, не за научни изследвания…

- 14-06-2015|Златко

Един куп клишета, чието основание е единствено във факта, че са абсолютно широко споделени в страната. За мен всичко това е същото като да се каже, че „слепите хора“, примерно, са с понижена интелигентност, защото имат нужда от помощ. Е стига толкова елементаризми, моля! Основният факт на циганското битие в България е, че от него по принцип измъкване няма – или ако го има, то в толкова нищожно количество случаи, че те просто остават незабележими. Краткосрочното бъдеще на този етнос – както, между впрочем, изглежда е и при нас българите – е свързано единствено с надежди за емиграция (където, удивително, немалка част от „циганите“ успяват реално да престанат да бъдат „цигани“ и, ако не друго, то поне имат надежди, че децата им ще израснат като пълноправни и нормални граждани на съответното общество.) А у нас междувременно продължава яростната битка за предпоследното място, която тук никога не е стихвала и за миг…

- 14-06-2015|Стоянов

Мнението ми се покрива изцяло с това на Евдокия. Единственото, което бих добавил е, че да критикуваш българските Randgruppen, към които спадат ЛГБТ-обществото, инвалидите, а и циганският етнос, не е неморално и асоциално, както се опитват да ни вменят много хора, а напротив – то е честно. След като се стремят да бъдат третирани като равни с останалите, ще трябва и да се държат като такива – с всичките права и задължения, които произтичат от това. И тук идва прекрасната забелжка на Евдокия за „позитивната дискриминация“ като социален и политически „феномен“ в България. Дори самият автор се отрича в изречението след това от понятието си, като отбелязва, че циганите се чувстват все повече дискриминирани (може би от народа, но какво е народът ако не държавата) и влага негативна нотка в констатацията си. Решението на проблема е прост и описан в мнението на Евдокия – образоване на циганския етнос и осигуряване на възможността да работят. Друг е въпросът дали е възможно това и доколко такъв проект би функционирал. Сигурно има защо немците в Дуизбург и Дортмунд, Германия, да започнат да губят търпение…

- 14-06-2015|Петър

Здравейте, и благодаря за интереса към статията! Няколко реакции на коментарите/пояснения:

1. Убеден съм, че научните изследвания на проблема за интеграцията на ромите са необходими, защото помагат на обществото да излезе от комфортната сянка на само-илюзиите, социалните стереотипи и предразсъдъците. Изследване от 2012 г. демонстрира, например, че сравнително малка част от ромите живее от социални помощи. Данните са противоположни на разпространеното мнение, че те не работят, защото масово се издържат от парите за детски надбавки. Само 4,3% от ромите получават обезщетения за майчинство и детски надбавки за деца до 1 година, а 9,6% – помощи за социално слаби. Зная, че ще оспорите валидността на тези данни. Но ще трябва да Ви разочаровам. Световна конспирация няма.

2. Длъжен съм да поясня, че понятието ‘позитивна дискриминация’ не е мое; това е политически и юридически термин. Позитивната дискриминация по същество е преференциално третиране на групи в обществото, които са обект на дискриминация. Преференцията се изразява, например, в квоти за дискриминираното етническо малцинство при кандидатстване за работа или прием в университет. Това е практика в редица развити държави в света.

3. Съгласен съм, че правата са неразривно свързани със/ пораждат задължения. Същевременно интеграцията е двустранен процес. Нейният провал не е само отговорност на държавата или вина на ромите, а на цялото общество. Смятам, че все по-голяма част от българите, образно казано, си ‘запушват ушите’, когато става дума за проблемите на ромите. Истинските оксиморони са диваците-интелектуалци, които повтарят до втръсване клишета по отношение на хора, които живеят в същата държава и не са с нищо по-лоши от имагинерното ‘нас’.

4. Позицията, която заемам по отношение на малцинствата не е продиктувана от либерален идеализъм, а от политически прагматизъм. Никога не бих писал за нещо, което не познавам. Проблеми, като етническите конфликти, трябва да се обсъждат sine ira et studio. Трябва да се запитаме, какво би станало с България, ако се вслушаме и подадем на гневните призиви на първосигналните прояви на кръчмарски ‘патриотизъм’.

Желая Ви спокойна вечер,

Петър

- 14-06-2015|брат за брата

Не знам дали и вие имате такива впечатления, но за мен напоследък става все по-очевиден кой е основният проблем, когато става въпрос за циганите, и той е: отношението на интелектуалците (изследователи, автори, журналисти) към циганите. За огромното мнозинство от публикуващи по въпроса автори, циганите са нещо като идеалните граждани – образец за целия свят. Почти никой от публикуващите материали по темата не смее да каже и една лоша дума за циганите – лоши думи има, но те са запазени за не-циганите – за другите, за всички останали. Непрекъснато се говори за това как останалата част от обществото трябва да положи усилия и да преосмисли отношението си към циганите. Ето, и този автор по-горе, и той пък настоява, че била необходима „дълбока трансформация на институциите“…

Това дотолкова е навлязло в главите на хората, че дори и най-обикновени хора, като се отвори дума за циганите, един през друг се надпреварват да предлагат решения. Един казва:“Трябва да им се осигури работа!“ Друг казва:“Абе, работа, работа … ама първо трябва да им се осигури образование!“ Трети пък настоява, че не работата и образованието са най-важни, а „Първо трябва да им се осигурят жилища“. И почва един разговор: кое да е първо, кое да е второ, кое да е трето…

Напълно безсмислен разговор, защото на един човек каквото и да му „осигуриш“, ако той сам не осъзнава, че каквото той сам направи за себе си, единствено то си е истински негово – такъв човек твърде бързо сам ще похаби и изгуби всичко, което някой му дава и осигурява.

- 14-06-2015|suhi

все пак трябва да се отчитат и културните различия, не става дума за просто социални действия…дали те искат да се образоват? искат ли наистина да работят?… схемата не работи.

- 15-06-2015|Евдокия

Ако ще се обиждаме на диваци-интелектуалци и кръчмарски патриоти (благодаря Ви, Петър, за разлика от Вас аз съм имала студенти цигани и мога много дълго да разказвам противоречиви истории), това означава, че четем коментарите си между редовете и въобще не вникваме в позицията на другия. Която, ако е мъдра, не би звучала еднозначно. Вероятно не е и нужно, не знам? Не е лошо обаче да си включим телевизорите и да видим и чуем какво се случи вчера в София, в Орландовци. И какви са реалните последствия. И да разтълкуваме прозрачния пропаганден коментар на Андрей Райчев днес – че искането на Плевнелиев за задължителния вот просто няма да мине. Защото партиите, знаем кои, имат нужда от купения вот. Всички живеем в едно голямо театро, в което, между отделните действия, хвърляме сол в очите на събеседника си в цифри и проценти. Престъпност, грамотност, помощи, интеграция… Ами да, сигурно е клише, но всичко започва и свършва с образованието. Златко, попитай Неда Соколовска (Театър Вокс Попули) защо се отказа да прави документална драма по циганския въпрос и какво ѝ се случи, докато се събираха интервютата. Както и да е… Думи, думи суми… кабинетни и много учени. Не думи, дела ни трябват днес – кой ли го беше казал? Някой от „кръчмарските патриоти“ май, онзи същият, дето си мечтаеше за онази република, в която турци, цигани и българи ще живеят равнопоставени. Но – с равни права и ОТГОВОРНОСТИ.

- 15-06-2015|Златко

Както всяка друга тема, която поляризира мненията тук (а то други май и няма, не и в това издание), темата за „циганите“ предполага специфични и напълно конкретни – от човек до човека разлика от земята до небето – за разграничаване и оттласкване от онова, което ни кара да вярваме „личния опит“ (което на практика означава „конкретния, медийно определян свят, който обитаваме“). „Циганите“ в България са онова, което са „балканджиите“ из останала Европа: колкото и да се усукваш, за сестра ти вече е казано, че е курва и не можеш да направиш нищо (или почти нищо), за да докажеш, че всъщност нямаш сестра. Оттук нататък собствената ни способност да повярваме в далечно-теоретичната възможност, че може и да съществува нещо толкова непредставимо като „сестра-не-курва“, вече е въпрос на чисто индивидуални качества и дадености.

Толкова по въпроса. Съжалявам, че ти скочих така твърдо, Ева, но дълбоко вътре в себе си се надявах, че може и да е някоя друга Евдокия. Е какво пък – сега ще трябва и двамата да живеем с това (надявам се мъничко) взаимно разочарование и огорчение…

- 15-06-2015|Златко

А под „конкретния, медийно определян свят, който обитаваме“ имам пред вид света – хеле пък в България – който по триста пъти на ден ни повтаря откъм най-различни екранчета, че земята е плоска, защото това всички го виждаме с очите си. А това, че по разни други места се шушукало, че тя всъщност била кръгла – ай сиктир бе, на нас ли тия? Ние сме гърмени зайци, мина времето, в което можехте да ни продавате жълти краставици… Така де.

- 15-06-2015|А

Златко за пореден път се прави, че не разбира какво му говорят хората (собствените му читатели) – и за пореден път се опитва да ни внушава някакви измислени от него аналогии – „„Циганите“ в България са онова, което са „балканджиите“ из останала Европа“.

Ами това просто не е вярно, и никога не е било вярно.

„Балканджиите“, независимо дали българи, румънци, хървати, сърби, и т.н. все пак полагат някакви усилия, и все пак постигат някакви резултати. Дори да вземем само българите (като любим „виновник“ на Златко): българите, каквото и да говорим за тях, все пак криво-ляво (или ако щете: криво-дясно) успяват да поддържат някаква форма на държавност, от време на време дори успяват да се впишат в някакви поставени им от ЕС критерии, и дори Еврокомисията от време на време признава това, публично.

Докато при циганите няма нищо такова: каквито проблеми са имали те преди 1000 години, такива са имали и преди 100 години, такива имат и днес. Просто никакъв напредък, в никаква посока, кръгла НУЛА, отвсякъде!

- 15-06-2015|Златко

М-да. Събрали се слепците и взели да спорят кой е най-красивият от всички цветове.

Като се започне от факта, че ромите за пръв път имат своя азбука и литература едва от няколко десетилетия насам (а съответно започват да изграждат, с огромно закъснение в сравнение с повечето останали европейски етноси, свое културно самосъзнание и идентичност), та се стигне до това, че за пръв път те имат своя активна, международно видима и бореща се за правата им диаспора – всичко при ромите говори за пораждането на един нов, модерен тип идентичност, от който, разбира се, в съзнанието на техните „наблюдатели“ (за които друго освен Максуда и Столипиново просто не съществува) няма и хал-хабер-следа.

Същото се отнася и до нас самите, колчем напуснем границите на България: за нас не знае никой и нищо. Добро, зло, толкова.

По-добре сме от ромите, защото върху нас не тежи някаква особена национална или етническа стигма (освен общо „балканската“, която пък милият/милата „А“ очевидно никога не е изпитвал/а на гърба си, поради факта на сладкия сън вътре в границите на родната махала…) Инак – същата работа. Европейски парии, които се борят да не попаднат на последното място, и поради тази причина ще обърнат света с главата надолу, за да докажат, че има и „по-долни от тях“…

- 15-06-2015|А

Златко, независимо кой от нас двата какво лично е изпитвал на гърба си, общественият факт си остава – и дори ти сам го признаваш: ромите правят разни неща, „с огромно закъснение в сравнение с повечето останали европейски етноси“. Е, откъде произлиза това закъснение?

И то при положение, че ромите от столетия живеят на една и съща територия със същите тези европейски етноси (от единия до другия край на Европа) – ромите не са някакво племе, което тепърва някой учен открива днес закътано в джунглата по поречието на р. Амазонка – ромите през цялото това време имат пред себе си най-добрите образци на всичко европейско – и просто не ги възприемат. И пред лицето на тези ясни и безспорни факти ти продължаваш да твърдиш, че някой друг бил виновен, не ромите…

И този Петър Чолаков, който е писал статията, че и пояснения дал в коментар отдолу, и той е дренка от същия дол. Що за безумие е това: да четеш изследвания, да обясняваш, колко било нужно да се правят изследвания, да цитираш изследвания – и в нито един момент да не се замислиш: „А самите роми реално правят ли това, което е необходимо, за да излязат от положението, в което са?“

Досега не съм видял изследване, което да разглежда този въпрос! Всички изследвания (финансирани от всякакви международни институции) неизменно се занимават само с това: дали институциите правят необходимото, дали обществото като цяло се е преизпълнило с необходимото „толерантно“ отношение към ромите, занимават се и с това как ромите се „чувстват“ по повод на едно или друго – но никъде няма данни дали ромите ПРАВЯТ необходимото! Човек остава с впечатлението, че всички останали са длъжни неуморно да работят в полза на ромите – а ролята на самите роми се свежда до това: да „се чувстват“ по един или друг начин…

Ето, в изследването, което Петър Чолаков е цитирал, се съдържа и такъв въпрос:

„Чувствали ли сте се дискриминиран през последната ЕДНА година?“

и резултатите са: „Не“- 54,6%, „Да“- 45,1%, „Неотговорили“ – 0,3%.

Ниският процент „неотговорили“ (само 0,3%) показва, че анкетираните роми като цяло са разбрали въпроса (когато човек не разбира даден въпрос, или конкретна дума в него, е по-вероятно да избере отговор от типа „нямам мнение“, „не мога да преценя“, или просто да не отговори на въпроса).

И тези отговори, при които се оказва, че над половината (54,6%), на практика НЕ са били дискриминирани през последната една година, за изследователите, провели проучването, се оказват ИЗНЕНАДА!

Какво виждаме? Когато го питат човека дали лично той е бил дискриминиран, той отговаря за себе си.

А когато в следващия въпрос го питат вече за „ромите“ като цяло, съотношението на резултатите е по-друго:

Отговори на въпроса: „Според Вас, сега, в сравнение с преди 10 години, ромите са…“

Повече дискриминирани 45,6%

Нито повече, нито по-малко дискриминирани 24 %

По-малко дискриминирани 8,1%

Изобщо не са дискриминирани 4,9%

Не мога да преценя 16,9%

Общо – 1095 анкетирани.

На отговорите на кой от двата въпроса за вярваме повече? За мен е ясно, че далеч по-достоверни (макар и изненадващи за предубедените изследователи) са отговорите на първия въпрос (където всеки отговаря за себе си) – докато отговорите на втория въпрос (където всеки биват питан за по-общата картина, за „ромите“ като цяло) са по-нестоверни (защото реално няма как всеки от анкетираните да е лично запознат с положението на всички роми преди 10 години, че и днес, и да сравни двете – затова е напълно очевидно, че тук отговорите отразяват въздействието на „конкретния, медийно определян свят, който обитаваме“, по израза на Златко – този медийно-определян свят постоянно внушава на ромите, че те са дискриминирани – дори когато мнозинството от тях самите, лично не са преживяли никаква дискриминация през последната една година).

- 15-06-2015|Black Wolf

Някои хора очевидно не могат да вденат нещо съвсем елементарно – че ако дадена група, без значение българи, цигани или марсинаци няма желание да промени положението си и ако няма никакво желание да положи усилия за такава промяна, никакъв резултат не може да се очаква. Каквито и действия за интеграция да се предприемат, колкото и пари да се наливат, колкото и фондации да правят програми и какво ли не, ако ще държавата да изпрати 100 хил. души да работят за приобщаване на циганите към цивилизованото общество, ако самите цигани не положат усилия всичко това е напълно безплодно. А как те ще положат усилия? Те не искат да го правят. Не искат да се променят.

Тези които искат, го правят и както беше много точно отбелязал наскоро един социолог, образованието на циганите не променя абсолютно нищо, защото 99% от тези, които се образоват, бързат да напуснат общността и се стараят със всички сили да не бъдат свързвани с нея.

- 15-06-2015|Благо

Драги А, анализът, който правите, случайно или по-скор не, но се отличава с учудваща нелогичност и непоследователност. Например не Ви харесва, че всички се занимавали с това, как се чувстват ромите, а още в следващото изречение се позовавате на отговор на въпроса ЧУВСТВАТ ли се дискриминирани ромите. 45,6% от анкетираните намирали, че днес ромите са повече дискриминирани, отколкото преди 10 години – този процент е съвсем близък до онези 45,1%, които са се чувствали дискриминирани през последната година, така че къде е противоречието?

Към Black Wolf – ще посочите ли три РЕАЛНИ интеграционни инициативи, които да убедят когото и да било, че си струва да положи някакви конкретни, точно определени усилия? Що се отнася до последния аргумент, който звучи пресилено и несериозно, все пак да помислим – какво по-нормално от това, да искаш да напуснеш гетото, както много българи напускат селото, лишено от поминък, а немалко бързат да напуснат и държавата?

- 16-06-2015|А

Драги Благо, анализът ми се отличава с реалистичната логичност и последователност, която може да се постигне при така наличните и цитирани от Петър Чолаков данни. При отстъствието на други данни, от други изследвания, това са изводите, които могат да се направят: реално, ромите са по-малко дискриминирани – в сравнение с това, което медиите (включително и чрез публикации като тази на Петър Чолаков) внушават. Внушават не само на ромите, но и на цялото общество. Оттам вече следва и тотално сбърканият подход, към който се придържат много хора у нас: вместо да се работи в посока какво самите роми могат да направят в свой интерес (в свой осъзнат интерес), масово вниманието бива насочено в посоката „какво всякакви институции – и общински, и държавни, и европейски – биха могли да направят за ромите.“ Резултатът от сбърканата посока го виждаме всички днес: всяка от институциите се бие в гърдите и отчита, че е свършила „много“ (по своите си критерии) – а в същото време самите роми, по техните си критерии, са напълно убедени, че за тях нищо не се прави, че всички им дължат още много, и че заради това те могат да крадат и нападат всеки срещнат…

Изводът, който важи и за други сфери: когато едно нещо се прави не защото отвътре има нужда от нещо, а се прави защото отвън някой го налага, то се проваля.

А относно Вашето примитивно разсъждение по повод последния аргумент на Black Wolf – „какво по-нормално от това, да искаш да напуснеш…“ – ще кажа само това:

„какво по-нормално от това, да искаш да ПРОМЕНИШ нещата – вместо да напускаш и да оставяш нещата дори в по-лошо състояние, отколкото по времето, когато си бил там“.

- 17-06-2015|Благо

Драги А, коментарът Ви отново е изпъстрен с необосновани и/или грубо обобщаващи твърдения, например „…заради това те могат да крадат и нападат всеки срещнат…“, иска ми се да вярвам, че можете повече.

Що се отнася до „примитивното“ ми разсъждение, поне го цитирайте коректно, защото говоря за напускане на ГЕТОТО. Промяната, която искате от ромите, задължително предполага именно излизането от там. Всъщност били ли сте на подобно място или в съсипано село, без възможност за поминък(а такива има много), та си позволявате с такава лекота да съдите тези, които бягат в търсене на по-добра възможност за ОЦЕЛЯВАНЕ? Дори и „героично“, подобно позьорство от Ваша страна е смешно.

- 17-06-2015|Black Wolf

Драги Благо, мога да посоча веднага няколко съвсем конкретни примера, но това едва ли ще убеди хора, които разсъждават като Вас.

Ще се спра на най-пресния – разговор с мой добър познат отпреди 10-ина дни. Той е преподавател в интернат за юноши без родители, където циганчетата са 90%. Той ми описа каквисериозни усилия полага той и неговите колеги (приятно бях изненадан, че има хора, които толкова присърце вземат работата си) за общото и професионалното образование на тези младежи. Резултатът е близък до плачевния… Дори след няколко годинигрижи и усилия, когато им се дава професия, която може да им даде нормален старт в живота, огромното болшинство от тези младежи НЕ ИСКАТ да полага усилия, не искат да учат, не искат да работят. На човека направо му се плачеше, защото е много готин и наистина години наред е влагал силите си, а резултат…

И какво правим?…

Ще завърша с едно заглавие, което много точно описва ситуацията. Има хиляди и хиляди незаконни цигански къщи.

http://http://www.lentata.com/page_7301.html? item_from=25

Интересен въпрос, как мислите?

- 17-06-2015|Black Wolf

Драги Благо, мога да посоча веднага няколко съвсем конкретни примера, но това едва ли ще убеди хора, които разсъждават като Вас.

Ще се спра на най-пресния – разговор с мой добър познат отпреди 10-ина дни. Той е преподавател в интернат за юноши без родители, където циганчетата са 90%. Той ми описа какви сериозни усилия полага той и неговите колеги (приятно бях изненадан, че има хора, които толкова присърце вземат работата си) за общото и професионалното образование на тези младежи. Резултатът е близък до плачевния… Дори след няколко години грижи и усилия, когато им се дава професия, която може да им даде нормален старт в живота, огромното болшинство от тези младежи НЕ ИСКАТ да полага усилия, не искат да учат, не искат да работят. На човека направо му се плачеше, защото е много готин и наистина години наред е влагал силите си, а резултат…

И какво правим?…

Ще завърша с едно заглавие, което много точно описва ситуацията. Има хиляди и хиляди незаконни цигански къщи.

Защо няма нито една незаконна циганска нива?

Интересен въпрос, как мислите?

0 Цитат

- 17-06-2015|Благо

Към Black Wolf. Това, което Ви е казал вашият познат за своите ученици, можете да го чуете от много учители в професионални гимназии(бившите техникуми) и за български ученици, наслушал съм се колко са мързеливи са младите днес и как не искат да се учат…

Ако ще си говорим „на инат“ и ще разсъждаваме „на едро“, както в текста, който толкова Ви е впечатлил, то дискусията ще се превърне в кръчмарски спор. Разбира се, че има ромски семейства, обработващи дворчетата си, и животни отглеждат, а има и други, които от няколко поколения живеят катунарски и при тях няма такава традиция. Няма по-голяма глупост от тази, че ромите едва ли не затриха българската гора. Аз живея в Стара Загора и виждам резултата от циганската сеч, докато институциите удобно са спали, но други изнасят незаконна дървесина в несравнимо по-големи мащаби, също без да посадят и едно дръвче. Ромите строели незаконно – вярно е, има такива случаи, но да Ви питам: Законното строителство по черноморието например повече ли Ви харесва, сигурно сте във възторг как законно земи сменят статута си и съвсем законо върху тях изникват бетонни чудовища… Мога да продължавам с часове, но това лицемерно отношение към проблема предизвиква в мен много повече отвращение, от колокото желание да го уборвам.

- 18-06-2015|Black Wolf

Благо писа:

Ромите строели незаконно – вярно е, има такива случаи, но да Ви питам: Законното строителство по черноморието например повече ли Ви харесва, сигурно сте във възторг как законно земи сменят статута си и съвсем законо върху тях изникват бетонни чудовища…

Ха-ха-ха! Имало такива случаи. Нали, отделни случаи, само тук-там? Това са вероятно десетки хиляди случаи.

Безспорно безобразията по морето са големи, но срещу тях се борим. Правим протести (е, при вас в Ески Заара може и да няма протести – в много провинциални градове няма такива неща и народеца се чуди какво толкова искат „софиянци“), правим подписки и някои от тези безобразия по Черноморието се оправят. Други поне за момента спират.

Ама да е чул някой съдебната власт, гражданите или който и да е да е успял да спре циганските незаконни строежи, грабежи, сечи и всякакви безобразия?

Какво постигнахме и къде се провалихме?

Автор(и): Аспарух Панов

Как бързо тече времето! На 10 юни ще отбележим 25 години от първите демократични многопартийни избори след краха на комунизма. Тези избори за ВНС са може би най-уникалният, но едновременно с това и един от най-противоречивите моменти на българския преход в сравнение с другите страни от Централна и Източна Европа. Тогава СДС възприе основната теза, че по този начин се сменя политическата система, а не се продължава започнатата от комунистите „перестройка“, че се създават принципно нови правила за функциониране на държавата чрез разработката и приемането на нова конституция.

Може би ако СДС беше спечелило тези избори и имаше доминиращо мнозинство в процеса на изработване на конституцията, нещата щяха да изглеждат по съвсем друг начин. Но при тогавашното съотношение на силите, седмото ВНС прие една твърде несъвършена конституция, която особено днес, когато вече сме членове на ЕС, продължава да ни създава непрекъснати проблеми. И нещо повече. Забавянето на реформите, от една страна от ограничените прерогативи на Великото народно събрание и от друга – от комунистическото парламентарно мнозинство, остави негативен отпечатък върху цялостното ни по-нататъшно развитие през изминалите 25 години.

И все пак, макар че направихме тази първа погрешна стъпка с „левия крак“, ние успяхме да постигнем най-важните от стратегическите си дългосрочни цели, които преди четвърт век ни изглеждаха като далечни и нереални мечти. Каквито и истерични, и негативни оценки на прехода да заливат днес медийната, културната и най-вече политическата ни среда, страната ни, известна като един от най-верните сателити на Съветския Съюз, сега е пълноправен член на НАТО и ЕС.

Дори и при огромните наследени проблеми от времето на НРБ, и при невероятните трудности с адаптацията към европравилата и върховенството на закона, психологическият, културно-политическият и икономически ефект от присъединяването ни към свободния свят е достъпен за всички непредубедени и предприемчиви хора в България. Особено за младите. Успешната ни евроатлантическа интеграция в никакъв случай не е подарък или благотворителен жест от страна на ЕС и НАТО. Тя е извоювана според всички критерии и е плод на много сериозни и последователни икономически и политически процеси в един изпълнен с емоции преход. Преход с участието на огромен брой хора, с радикален сблъсък между елити, ценностни системи, между „ново и старо“, между „добро и зло“.

Да, днешните дефицити и проблеми в борбата с корупцията, с преодоляването на политическата зависимост на съдебната система и функционирането на правовата държава като цяло, са изключително сериозни, но те са преодолими. Протестите през последните години доведоха до натрупването на сериозен граждански и политически потенциал в подкрепа на дългоочакваните реформи в тези ключови области, дори и чрез промяна на конституцията. Потенциал, който ни кара да бъдем макар и умерени оптимисти.

Съвсем друг е въпросът обаче, защо за 25 години не успяхме да постигнем така жадуваната от обществото справедливост? И отговорът тук е много показателен. Защото битката за справедливостта изисква търсенето на отговорност от бившата комунистическа партия и от репресивния апарат на Държавна сигурност. А ние не бяхме готови за това. Не бяхме готови оня ден, на бяхме готови вчера, не сме готови и днес, когато принадлежим към свободния свят.

Така че, ако наистина търсим провала на прехода, той е точно в нестаналата декомунизация, в политическия ни провинциализъм и най-вече в неизличимата ни носталгия към комунизма. Да, престъпленията на комунистическия режим се обсъждат в научни, експертни и политически среди, и то главно, когато се отбелязват някакви годишнини, но засягат само периферията на гражданското общество и една сравнително тънка извадка от т.нар. политически елит.

Последният показателен пример бе организираната наскоро в София публична дискусия от Института за дясна политика съвместно с фондация „Конрад Аденауер“ на тема „Има ли България национална кауза днес (Битката за българската памет)“, която бе игнорирана от подтичващите след властта придворни медии. От цялата дискусия остана само изводът, чут и разпространен единствено от Христо Христов, че сме губещи в битката за истината за периода на тоталитарния комунистически режим и това ни пречи да се обединим около една обща национална кауза.

След като дойдоха на власт с помощта на Съветската армия, само за 5 години, от 1944 до 1949-та, комунистите успяха да сменят радикално политическата система, да избият или да изпратят в лагери и да „въдворят на местожителство“ стотици хиляди хора, да забранят политическите партии и свободните медии, да национализират частната собственост, да отнемат земята на хората и на практика да унищожат или физически, или материално и професионално елита на България.

Само до март 1945г. така наречените „народни съдилища“ произнасят повече от 11000 присъди. 2730 човека са осъдени на смърт, като между тях са регентите, министри и 62 народни представители. 1305 човека са осъдени на доживотен затвор, а 5119 – на 20 години. Голям брой от осъдените на затвор умират непосредствено след съда от побой и изтезания, а хиляди са безследно изчезналите. От септември 1944 до февруари 1945 са убити без съд и присъда повече от 30000 човека. И тук е мястото да направим сравнение с прочутия Нюрнбергски процес, на който са осъдени 19 души, от които на смърт 12.

С прекъсвания, до 1962г. в България съществуват концентрационни лагери за интерниране на противниците на режима. Има сведения, че и през 1968г. в лагера „Белене“ все още са изпращани затворници. Дори през 1985г. лагерът „Белене“ е отворен отново, този път за интерниране на представители на турското малцинство по време на т.нар. „Възродителен процес“. На този фон другите престъпления на комунистите, например като ликвидирането на политическия плурализъм и частната собственост, постоянните забрани за работа и пътуване, липсата на свобода на словото и информацията, се разглеждат като нещо незначително.

След края на 1989г. България имаше трудната задача да се справи с ужасното наследство от комунистическия режим, въпреки че и най-успешните ходове за морално, политическо и юридическо осъждане на комунизма изглеждаха недостатъчни. Нито жертвите на терора можеха да се върнат между живите, нито можеха да се върнат изгубените години на нашите поколения. Все пак преодоляването на комунистическото минало бе абсолютно необходимо в името на свободата и справедливостта, в името на историческата памет и евроатлантическото ни бъдеще.

Първите и наистина важни стъпки за преодоляване на комунистическото минало бяха предприети още между 1990 и 1992 г.:

– платени бяха обезщетения на репресираните по политически причини и на техните наследници.

– приет бе закон за реабилитация на репресираните между 1944 и 1989г. заради техния произход, политически или религиозни убеждения.

– на всички реабилитирани лица бяха върнати конфискуваните им недвижими имоти или им бе изплатено обезщетение.

– още в края на 1990г. бе приет закон за деполитизацията на армията, полицията, съдебната система и дипломатическата служба.

– конфискувана бе в полза на държавата цялата собственост на комунистическата партия и на сателитните ѝ организации.

– заграбената по време на комунизма недвижима собственост (земя и сгради) бе реституирана на старите собственици и техните наследници.

И това бе на практика почти всичко. Въпросът за отваряне на архивите на българската Държавна сигурност бе дискутиран непрекъснато през изминалите вече 25 години на прехода, но за огромно съжаление и до днес не може да намери своето достойно радикално решение. Невъзможността до 1997г. да се създаде парламентарно мнозинство за законодателно отваряне на досиетата, постави под сериозно съмнение справедливостта и коректността на демократичните процеси.

Въпреки че архивите не бяха отворени, спекулативна информация от досиетата се разпространяваше непрекъснато. Върху много политици се оказваше натиск, създаде се дори „черен“ пазар на досиета. В периода от 1989 до 1997 архивите на ДС бяха няколкократно прочистени. Всички политически партии, които бяха на власт след 1989 г. използваха възможността да участват в този процес…

Когато все пак в края на 1997г. бе приет първия закон за отваряне на досиетата, нагласа за големи очаквания вече не съществуваше. И все пак законът бе успех за демократичните сили в България. Според изискванията на закона трябваше да бъдат проверени повече от 450 водещи личности и имената на сътрудниците на ДС трябваше да бъдат обявени публично. Но още от самото начало стана ясно, че много от досиетата са унищожени и голяма част от имената съществуват само в картотеката. Публичното обявяване на сътрудниците само с картончета беше спряно от конституционния съд като противоконституционно и по този начин резултатът бе отново манипулиран.

Оказа се, че от всичките 450 проверени личности, 90 (20%) са работели за ДС, но само 20 от имената (4%) бяха обявени публично…

Десет години по-късно, през 2006 г. бе приет вторият закон за отваряне на архивите на ДС. Въпреки интригите около неговото приемане и заложените в него недостатъци, той даде възможност да бъде проверен целия български елит от 1989 г. до днес. За съжаление законът нямаше лустрационен характер, но все пак обявяването на всички сътрудници на ДС (дори и тези, отбелязани само в картотеката) от политиката, съдебната система и медиите бе оптимистичен сигнал към партньорите ни от НАТО и ЕС.

След всичко казано до тук, не бих искал някой да остане с впечатлението, че в България все пак е направено много за преодоляване на комунистическото наследство. Такава преценка би била малко или повече само илюзия. В действителност резултатите са без значение, защото зад кулисите на политическата сцена всичко изглежда по-различно. Фундаменталният въпрос тук е, допустимо ли е кадрите на бившата комунистическа партия, на казионните организации, както и щатните и нещатни сътрудници на репресивния апарат на БКП да заемат ръководни постове? Този проблем може(ше) да бъде решен единствено чрез прилагане на лустрация.

В България обаче, съзнателно и целенасочено не бе предприета необходимата държавна политика в тази посока. Липсата на политическа воля и решителност за търсене на отговорност за комунистическите престъпления е най-болезнената характеристика на българския преход. Политическа решителност за лустрация липсваше дори и в СДС, политическата сила, която още в първите години след 1989 г. се обяви за ликвидиране на комунистическото наследство.

След като все пак през 2000 година беше приет специален закон за обявяване на комунистическия режим за престъпен (ДВ, бр.37 от 05.05.2000), съвсем логично изглеждаше, че най-късно след приемането ни в НАТО и ЕС ще настъпи историческото време, престъпленията на този режим да бъдат наказани. За да възтържествуват справедливостта, моралът и законността! Но нищо подобно не се случи. Напротив! Вместо очакваната лустрация, Сергей Станишев бе избран за председател на ПЕС, а Ирина Бокова е два мандата шеф на ЮНЕСКО.

Точно през последните години стана напълно ясно, че кастата на партийните секретари, на старата болшевишка номенклатура, на съветските възпитаници и агентите на ДС се оказа много по-конкурентноспособна в новото време, отколкото бяха истинските антикомунисти. Много от някогашните комунистически властници, техните деца и внуци днес са лидери в политическите партии, в държавните институции, в частния бизнес, в съдебната система и неправителствените организации и продължават къде явно, къде прикрито да модерират обществените процеси. За разлика от тях, водещите антикомунистически политици от първите години след 1989г. изчезнаха от политическата сцена, а антикомунистическите организации и граждански движения бяха маргинализирани и изгубиха своето политическо влияние.

Според изследванията на Христо Христов, във всичките девет парламента след 1989 г. ДС е имала своята „парламентарна група“. В 7-мото ВНС, „депутатите“ ДС са 60 (от 400), като на първо място е БСП, на второ СДС, на трето – ДПС. Във всичките останали осем НС, агентите и доносниците на ДС са винаги над десет (от 240). Статистиката се променя през годините. За предишното 42-ро НС те са 15, като БСП има най-много. В избраното на 5 окт. 2014 г. 43-то НС те са 12, ДПС – 4, ГЕРБ – 3, БСП – 2, ПФ – 2, Атака – 1.

Като анализираме съотношението на силите в правителството „Бойко Борисов 2“ и преди всичко противоречивия в политическо отношение и колеблив състав на новото парламентарно мнозинство, едва ли може да се очакват преломни решения за изгонване на кохортата на ДС от обществения ни и политически живот. В този парламент би могло да се постигне съгласие по всичко друго, но не и по отношение на съдбата на агентите на ДС. Очевидно трябва да бъдем реалисти и да се примирим, че лустрацията така и няма да бъде постигната чрез парламентарните, а единствено чрез природните биологични закони…

Единственото, на което можем да се надяваме, е да бъде прието предложението на ГЕРБ и реформаторите да отпадане давността за престъпления, извършени по време на комунистическия режим. За първи път подобен проект беше внесен през ноември 2010 г. в 41-то Народно събрание (2009 – 2013). Тогава обаче идеята да се премахне давността за престъпления по времето на комунистическия режим не беше приета.

Същото се случи и в 42-то Народно събрание (2013 – 2014), когато подобен законопроект беше внесен от представители на „Движение 22 септември“ (Евгений Михайлов) чрез депутати от ГЕРБ. Гласуването му беше поставено на дневен ред през лятото на 2014 г., но не можа да събере необходимото мнозинство. В сегашното 43-о НС приемането на подобен закон изглежда по-обнадеждаващо, поне според основния вносител Методи Андреев.

Ако този парламент наистина успее да събере мнозинство за отпадането на давността за комунистическите престъпления, извършени в периода от 9 септември 1944 година до 10 ноември 1989 г., това все пак ще бъде крачка към политическата справедливост. Макар и закъснял, този политически акт ще има своето морално значение и ще бъде един скромен поклон пред паметта на жертвите на комунистическия терор.

Източник

Роден на 20 октомври 1949 г. в София. Завършил химия в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. До 1990 г. работи в БАН. Има десетки научни публикации в най-реномирани международни списания. В края на 1989 г. започва политическа кариера като член на Радикалдемократическата партия в България, чийто заместник-председател е до 1996 г. Депутат е в ХХХVІ Обикновено народно събрание. Бил е ръководител на българската делегация в Парламентарната асамблея на Съвета на Европа, вицепрезидент на асамблеята и на либералната й група. От 1994 до 1996 г. е вицепрезидент на Либералния интернационал. От 1998г. до 2013г. работи в германската политическа фондация за свободата „Фридрих Науман“. Участвал е в реализирането на проекти на фондацията в България, Македония и страните от южен Кавказ. Член на УС на Българо-германския форум. Автор е на 3 книги и редица публикации в периодичния печат в областта на политическата система, международните отношения и човешките права.

- 09-06-2015|Златко

С благодарност към Аспарух Панов, моите пет пари към тази тъй непосилна дискусия (боя се, че ще бъда дисбалансиран, тъй като непостигнатото ми се струва като планина, в сравнение с дребното хълмче на постигнатото; но това е, друго няма).

И така, какво постигнахме:

Постигнахме според мен едно: появата на поколение, което вече не е определяно от основната, класическата мотивация на всички предишни български поколения: СТРАХА. Може и да е безотговорно, може и да е настроено циркаджийски и театрално, но то вече не се страхува да излиза по улиците и да протестира. И – както виждаме – това реално променя живота в страната.

За мен това е основното. Инак бих могъл да говоря до утре за дребните и не чак толкова дребни промени в българското ежедневие, но по правило такива приказки не хващат дикиш, хората запушват уши и реагират с нещо от рода на „а стига бе, ти ще ми обясняваш какъв е живота в България! Ти си навън, нямаш хабер. Точка“

Толкова за постигнатото. А непостигнатото според мен е в основата си едно – и продължава да бъде такова: класическото разделение на българското общество на хора от „първа“ и „втора“ ръка, тоест на етнически българи (плюс нищожните по брой етнически малцинства на евреи, арменци и други не-мюсюлмански чужденци) – и хората от мюсюлманските малцинства в страната. Етническият конфликт в България, който е част от най-дълбоката и най-съкровена идентичност – твърдя го! – на ВСЕКИ от нас, е безнадеждно капсулиран, замразен и по този начин съхранен за вечността. Невъзможността за мюсюлманските малцинства в страната, тоест за техните по-будни елити, да бъдат идентифицирани с нещо друго освен „етническата партия“, прави изгледите за решаване на този конфликт напълно илюзорни. А това непрекъснато произвежда неравенство, несправедливост и беззаконие в страната, то разделя обществото на антагонистични, непримирими и неспособни на комуникация лагери. Оттук и слабата вероятност да се стигне в скоро време до някакъв тип обществено съгласие относно бъдещето на страната и пътищата за неговото достигане.

Говорил съм много за това, няма да се повтарям. По принцип няма възможност за преработване на идейното наследство на комунизма без осъзнаване на базисния факт, че по същността си то е не класово-партийно, а отровно-националистическо. Докато няма осъзнаване на факта, че след средата на петдесетте години масов терор в комунистическа България се прилага САМО и ЕДИНСТВЕНО към мюсюлманските малцинства в страната, а не към етническите българи, и че огромното мнозинство от нас, етническите българи, са съучастници в този терор – хора, които са го поддържали и чиито деца продължават да го поддържат днес – дотогава няма и да има възможност за разделяне с това наследство.

Но това, разбира се, е музика за бъдещето. Човек може да бъде оптимист тук само ако успее да се дистанцира от отчайващата картина на ежедневната безпросветна дивотия и се съсредоточи върху дългосрочни исторически картини и модели, идещи от други европейски страни (макар че и там възможностите са безкрайно противоположни, както показват например следвоенните развития на страни като Германия и Италия). Но чак толкова няма да му придирям, аз съм избрал да бъда на страната на германския тип преработване на миналото, независимо от това, че огромната част от сънародниците ми практикува италианския – тоест всичката мръсотийка да се замете под килима, да му мислят ония, дето идват след нас…

Хайде, лек ви ден!

- 14-06-2015|Аспарух Панов

Благодаря ти, Златко! Великолепно допълнение и обогатяване на статията. Разбира се, мога да поспоря за терора след петдесетте години. Важно е какво включваме в тази страшна дума. Аз разбирам терора като цялостното ограничаване на правата и свободите, както и манипулирането на живота ни. И тук няма етническо разделение.

- 14-06-2015|Златко

С теб не сме опоненти, а приятели на различни мнения, Аспарух, така че не се боя да ти предложа за четене ето този тук текст, примерно, след което да те помоля да ми посочиш нещо подобно из историите на някакви по-големи български групи от онова време (в случая са седемдесетте години). Самият аз не познавам никакви еквиваленти, но пък съм и по-млад, така че може и да не доназнайвам. И все пак? Горчиви разкази – част 1

- 14-06-2015|Златко

Между другото, един от по-малко познатите аспекти на следвоенната германска история се състои именно в опитите за признаване на „жертвен статус“ за различните пострадали в резултат на войната немскоезични европейски населения. Звучи малко странно, може би дори абсурдно, като се имат пред вид нещата, които немците са направили на останалите европейски народи. Но онова, което изглежда толкова очевидно при чуждите, най-внезапно престава да бъде такова, когато бъде приложено към самите нас. Кои българи от 1970-те години са били подложени на масов държавен терор (единичните изключения не опровергават нищо, на фона на онези милион и нещо мюсюлмани, чието малтретиране, обезчовечаване и страдание отказваме да признаем и до днес, включително именно в този ни сегашен разговор)? Къде са, колко са, какви са, тези „български жертви“? Капка в морето, на фона на масовия държавен терор срещу мюсюлманите…

И въпреки това ние продължаваме да настояваме и настояваме, че няма такова нещо, че „всички сме жертви“. Боже господи, лицемерие на лицемерията, дано да не ме подвежда емоцията в тази толкова деликатна, толкова трудна за премисляне и разбиране материя…

- 14-06-2015|Аспарух Панов

Не искам да продължавам тази дискусия, защото напълно споделям възгледите ти. Занимавал съм се с възродителния процес и съм писал много по тази тема, върху която имам политически становища, които не се различават от твоите. Но не искам да подхващам темата „всички сме жертви“. Смятам за неправилно при политически оценки да се правят количествени измервания в посока, „добрият социализъм“ за българите и „лошият за мюсюлманите“. Няма добър и лош комунизъм. Той винаги е жесток. Произхождам от репресирано семейство и съм субективен, но животът на моя род и на рода на жена ми е бил съсипан, а от там и нашия живот, независимо дали става дума за 40-те години или за 70-те. Да, всички сме жертви. Аз познавам много германци от ГДР, които казват: „Колкото и години да минат от обединението на Германия, винаги ще има значение от коя страна на берлинската стена си роден и отрасъл“. Моите уважения, Златко! Не искам да те засегна по някакъв начин. Затова и така съм написал статията си, защото за мен най-големият провал на прехода е липсата на справедливост. Моля те да не дебатираме повече, защото после не мога да спя…

- 14-06-2015|Златко

Прощавай, Аспарух! Понякога ставам като биче, и сам не разбирам какво причинявам на хората…

- 14-06-2015|Хр.Димитров, PhD

Г-н Панов, поздравления за статията и коментарите Ви към нея! Аз бих искал да Ви задам един въпрос: Много добре сте го написали – „В България обаче, съзнателно и целенасочено не бе предприета необходимата държавна политика“ за лустрация. Защо се получи така, г-н Панов? Защо нито СДС (респективно и РДП, част от които бяхме и аз с Вас), нито по-късно ОДС, което имаше мнозинство, пък да не говорим за НДСВ и ГЕРБ сега, не направиха съзнателнонещо за това?

Отмъщението на паметта?

Автор(и): Данута Глондис

Краят на Студената война и геополитическите промени на континента ни доведоха до ситуация, в която деконструкцията на европейската и национална идентичност се превърна във факт. Оттогава насам гражданите са изложени на новото културно измерение на обединена Европа – което все още се намира в процес на конструиране – и са впримчени в процеса на преоценяване на историята на континента.

Историята не е просто хранилище за данни от миналото. Освен това тя предлага интерпретации и легитимира груповата идентичност като памет или споделен опит, като кодекси на поведение и етически системи. Европейската история е конструирана по такъв начин, че нашето историческо усещане е изградено преди всичко върху съзнанието за противопоставяне на една страна срещу друга. Това, заедно с демографските предизвикателства, пред които е изправен континентът, прави проблема за изграждане на колективна европейска идентичност още по-сложен и деликатен.

Ако и дискусията за новата културна идентичност на Европа да не води с неизбежност до ожесточени дебати и спорове, то историческите разкази, създадени от всяка европейска страна, са нещо много по-обезпокоително и опасно. Всеотдайността към „историческата истина“ се приравнява с предаността на обществото към идеята за справедливост и може да стане лесен обект на политически манипулации. Стимулирани на национално ниво от водачи на радикални партии или социални движения, а също и медии, историческите дебати имат своето въздействие както върху двустранните и многостранни международни отношения, така и върху гражданите, които, несвикнали на разнообразни размишления по международни въпроси, често стават консуматори на традиционните експлоатации на исторически митове.

„Отмъщението на паметта“[44] присъства при различни и понякога неясни исторически дебати – и то засяга всички. То притежава както индивидуални, така и колективни измерения, и представлява както необходимостта от преоценка на собственото историческо минало, така и желанието за подобаващо негово признание на международната сцена.

В централноевропейския контекст, „отмъщението на паметта“ придобива формата на конфронтация между мненията и политическите заявления на – примерно – поляци, чехи и германци, която произлиза от исканията, отправяни от някои германски организации (така наречените „прогонени германци“) за признаване на статуса им като жертви на насилственото изселване на етническите германци след Втората световна война.

Друга форма на „отмъщението на паметта“ е демитологизацията на някога доминиращите национални исторически разкази, като например онзи, според който полската нация винаги е била жертва и никога – агресор. Това разбиране беше подложено на сериозни съмнения по време на полския дебат за клането от Йедвабне, и широко експлоатирано от международните медии.

Други случаи на двусмислени преоценки на миналото могат да бъдат намерени при сравняването на полските учебници по история с онези, написани в Белорусия, Украйна или Литва. Разглеждани откъм позициите на тези страни, поляците рядко са били жертва, а са играели една доста по-мрачна роля. Друг пример идва от един публикуван наскоро френско-германски учебник по история. Авторите му твърдят, че през 1930-те години Полша не е била нищо повече от авторитарен режим (а главнокомандващият Пилсудски – един автократ – е бил изключително популярен сред поляците). Това твърдение може да доведе до странното заключение, че няма реална разлика между авторитарни лидери като Хитлер, Мусолини, Франко и Пилсудски. Още повече такива примери могат да се намерят в миналото на други европейски страни, както и в днешните унгарско-словашки отношения.

И все пак „отмъщението на паметта“ не е само политически въпрос; освен негативните, то може да доведе и до положителни резултати и да се превърне в историческа поука. Деконструирането на митове не е равносилно на разрушение, а по-скоро на преосмисляне и преподреждане на символичното значение на историята. В това отношение Полша може да служи като пример за проблемите, свързани с идентичността, основаваща се на историческа митология, но също и за възприемането на нов език и политическа култура в международните отношения.

Разглеждана откъм миналото, полската национална идентичност е била създадена в резултат на драматични събития от деветнадесети и двадесети век: разделения, войни, сталинизъм и авторитарен режим. Всички те са оформили полските умонагласи и колективната воля за оцеляване, а освен това са помогнали за запазване на мечтите от романтичното минало. Оттогава насам поляците винаги са говорели за национално мъченичество – една месианска и символична визия за света, според която Полша, чрез своето страдание, е спасила себе си и целия свят. Това разбиране е част от държавното образование, а историята на Полша винаги е била представяна като история на една потискана и невинна страна. Освен това то е повлияло езика на публичните дебати и е подпомогнало възприемането на една специфична реторика: ние никога не питаме дали сме били нападнати или не, а дали сме спечелили или изгубили. Дори и когато говореха за присъединяването към ЕС, радикалните скептици се питаха дали това ще се окаже следващата битка при Грюнвалд (в която сме спечелили) или следващото разделение (когато сме изгубили).

През 1989 политическата независимост на Полша и нейните съседи беше възстановена, чрез което беше елиминирано едно от основните препятствия по пътя към постигане на ново качество на политическите отношения. Духът на оцеляването беше заменен от една логика на безпристрастие и справедливост. Поляците започнаха да учат „историческите си уроци“ и да се питат дали сами не са навредили някому в миналото, или го правят в момента. Но националното себевъзприятие за „страдание-и-спасяване-на-света“ не бива да бъде заменяно от усещането за вина, така горещо окуражавано от международните „експерти“, диаспори и медии.

Полско-украинските отношения могат да послужат като положителен пример за преработване на паметта с цел преодоляване на едно трагично национално наследство. Сътрудничеството беше подхванато от полски и украински интелектуалци, а скоро след придобиването на независимостта тази интелектуална дейност беше изправена пред една нова икономическа реалност. Границите бяха отворени за обикновените хора, украинците започнах да посещават Полша, а директните контакти спомогнаха за преодоляването на стереотипите. През 1990 Полският сенат осъди „Операцията Висла“[45], представители на украинската демократична опозиция се срещнаха с властите от Гражданската парламентарна партия (Obywatelski Klub Parlamentarny) в Яблона, а президентите на двете страни започнаха разговори върху по-трудните въпроси. Резултатът от тези помирителни действия беше всеобщата поддръжка на полските граждани за Оранжевата революция. От известно време насам политическото сътрудничество забави крачка, но неправителствените институции и местните управления продължават дейността си и се чувстват отговорни за развитието на партньорски отношения, които могат да надделеят над токсичното минало.

Едно трагично историческо наследство може да бъде преодоляно, ако усилията на правителствата посрещнат очакванията на гражданското общество и гражданите, които разбират, че трагичните исторически уроци не са „капани“, а предупреждения. Както веднъж беше отбелязал Здислав Мах[46], „Узаконяването на историческия и паметов плурализъм, ревизията и деконструирането на националните митове, както и изграждането на един нов символичен свят, по по-плуралистичен, по-близък до гражданите начин, ще позволи на хората да осъзнаят по-добре историята си и да използват по-добре това познание при обмислянето на бъдещето и историческото си наследство“[47]. Вместо да съдим ние трябва да се опитваме да разбираме – и именно за тази цел историята може да ни бъде от голяма полза.

Източник

Данута Глондис е директорка на полската асоциация Villa Decius, консултант и преподавател по културен мениджмънт и развитие на гражданското общество.

- 14-06-2015|Силвърмен

Първото изречение е достатъчно да те откаже.

- 14-06-2015|Златко

Кой за квот’ чел…

- 14-06-2015|Златко

Колкото пъти си отвориш устата, толкова пъти бълват змии и гущери. Как те търпят хората наоколо бе, Сребърний?

- 14-06-2015|Петър Петов

В днешно време такива материали са необходими. В България, доколкото ми е известно, това не е дискутирана тема. Тук никой не смее гласно и аргументирано да изкаже истината, че ако Евр. съюз успее, то ще е за сметка на поне част от националната идентичност. С други думи успехът на Евросъюза означава край на национализма. Това не е трагедия, нито пък обезличаване.

- 14-06-2015|Благо

„Всеотдайността към „историческата истина“ се приравнява с предаността на обществото към идеята за справедливост и може да стане лесен обект на политически манипулации.“ След като вчера прочетох статията, спонтанно реших да изразя одобрението си, но в следващия момент осъзнах, че не съм в състояние да „преведа“ на твърдоглав български тази проста и (уж) очевидна истина. „Коментарът“ на Силвърмен ми достави горчивото и злорадо удоволствие да разбера, че съм бил прав…

- 14-06-2015|А

Ха! Златко е публикувал нещо, което съдържа думите:“Вместо да съдим ние трябва да се опитваме да разбираме“… Дали самият Златко е в състояние поне за някои периоди от българската история да се придържа към тези думи – ако не публично, то поне тайно, в сърцето си?

- 14-06-2015|Златко

Сега, понеже както обикновено тук разговорът се завърта около щипаници на моята скромна персона, хайде пък да направим някакъв опит да кажем и две-три приказки по същество, какво ще кажете? Значи, онова, за което става дума тук – о, изненада! – е долу-горе все същия въпрос, с който ви занимавам от доста време насам, тоест „какво да правим с миналото?“ Сребърният – верен на заветите, с които ни е отгледала родината-кърмилница (и нейната доскорошна представителка, партията на народа) – настоява, че към миналото може да има само две отношения: човек или се гордее, или се срамува от него. И, вбесен от това, което вижда като мои непрестанни опити да го накарам да се засрами, чат-пат плюе отдалеко, колкото да провери дали му е останала още влага в тялото (да речем). Слава Богу, не прекалява, ако и тенорът да е предсказуем до скомина (човек не може да очаква някакви весели тонове от ручилото на гайдата, то просто не е направено за такива неща).

Без много увъртания, ще ви кажа веднага, че според мен това са безсмислици. И то не защото ги казва Сребърният, който ми е силно неприятен като човек, а просто защото в тия две отношения няма смисъл, просто и ясно. Помислете примерно за следната аналогия: родителите са ви оставили в наследство стара, не особено угледна къщичка. Очукана, опърпана, покрива тече, замазката опадала, подовете в повечето стаи прогнили, намирисва на мухълец… Абе старо и евтинко правено, не е можело другояче. Е хайде сега ми кажете, ама честно, дали има смисъл човек да се напъне така пред старата, ако и мила, и родна къщица, и да си търси причини, поради които да се гордее от нея (примерно, защото в нея има чудни шевици и карета, дето мама е шила на ръка, или стари прекрасни черги, тъкани от баба?) Ами няма, разбира се. Няма смисъл и от срам. Къщичката си е онова, което е, друга няма. И единственото, което има смисъл в тази ситуация, е човек да запретва ръкави и да започва да я ремонтира. Малко по малко, като се учи от онова, което са направили други хора в същите ситуации преди него. Е, какви срамове, какви гордости, какви пет лева, питам ви тук накрая? Знам, че човек ако се опитва да накара мързеливия на работа, друго освен акъли в отговор няма да получи, но пък кажете ми, какво друго ми остава, освен да ви карам на работа? За риба ли да ходя, из парка ли да се разхождам или да вися по разни евтини курорти, в очакване на Михаля? Друго няма, разбира се. А че на вас ви се опъват нервите, щото ви намеквам не особено деликатно, че не можете на две магарета сламата да разделите (инак отдавна сами да сте запретнали ръкави и да сте се хванали за работа, и без моите подканяния), и най-вече поради тази, а не поради някаква друга причина, ми се сърдите – е, това вече си е ваша работа.

Приказки много, а работата все така си ни очаква всинца.

Хайде, всеки със своите си ядове!

- 14-06-2015|Маркони

Преди време си направих труда да намеря и закупя много учебници по история – от 1885 насам. Страшно забавно беше да се види, колко политизирани бяха всякакви факти и събития – всичко в името на това, да се покаже че сме най велики, най древни и най – най – … Сега от перспективата на времето се вижда колко жалък предмет е това историята, колко е манипулируем и че ако в математиката 2+2 обикновенно е = 4 то в науката наречена история такъв резултат просто няма. Поздравления на Златко все пак, че има място в БГ нета където соросоидно можем да си помислим немислимото:)

Успех!

Апропо, ако можеш Златко да намериш в оригинал „Guide classique du voyageur en Europe“ на J.-M. Audin – пътеводител за туриста в Ориента от 1830 г. и го преведеш ще е много забавно.

Другата Балканска война

Автор(и): Тони Николов

Не за битки, победи и славни пълководци ще стане дума в следващите редове. А за човешка саможертвеност, хуманност, корист и политическа далновидност. Историята на войните винаги има две страни. И Балканските войни (1912-1913 г.) изобщо не правят изключение.

Струва ми се, че тъкмо над тези исторически аспекти би трябвало да се позамислим в дните, когато отбелязваме (или „честваме“ – на казионен език) цял век от двете Балкански войни. Което, на първо място, предполага равносметка и памет за жертвите (50 000 убити, 100 000 ранени при тогавашно население на България от 4 500 000 души). Да сте чули нещо подобно напоследък, покрай всички официозни речи, леещи се от трибуните сто години след края на войната? Лично аз, не. Даже ненадейно разгорелият се спор за освобождението на Кърджали и за ролята на генерал Васил Делов – превърнат в залог за следващите избори – бе отминат с някакво учудващо полумълчание от историците.

Единственият сигнал, че нещо все пак се променя беше дискусията, водена от Горан Благоев по БНТ, на която, макар и полугласно, но за първи път бяха поставени някои основни въпроси: за отговорността на самата България във войната; за българската дипломация като цяло; за това, че най-лесно е да обвиняваме винаги другите – „съюзниците-разбойници“, арбитража на руския цар и т.н.

Нещо, което все пак е отправна точка за промяна на начина, по който сме свикнали да възприемаме историята – единствено като набор от дати, битки, имена на генерали и политици, както и заговори на Велики сили, в които ненадейно се оказва потопена нерадостната българската участ. А другото – жертвите във войната и в тила, обикновените хора, изнесли на гърба си катастрофите на няколко национални проекти – по традиция се загърбват. С малки изключения – като прекрасния разказ на Деян Енев за прадядо му Митю Вълчанов, отишъл си при една от атаките на Чаталджа, оставяйки жена и две невръстни дечица.

Българската историография, както и целокупната ни общественост, обича да процедира другояче. Тя с удоволствие подема песента „Велик е нашият войник“, умело извисявайки глас в часттаизмокрен, гладен, уморен, което лесно докарва трепет в гърлото и патриотичен плам в очите. Но никой, абсолютно никой не иска да прояви дори елементарна съпричастност, нито пък проявява желание да проумее как така в първата фаза на Балканската война от болести (холера и петнист тиф) загиват 13 000, а от раните си –15 000 „велики български войници“. С кого сме воювали на практика – с турците или с холерата? Тези данни обаче продължават да липсват в българските учебници. А те предполагат сериозен размисъл за отношенията между тил и фронт. За подготвеността на българската армия за тази война (при недостиг на елементарни неща като ботуши, медикаменти и санитарни части). И най-вече – за липсата на тежка артилерия, въпреки ясно заявеното намерение на цар Фердинанд и на главното командване да превземе силно укрепената Одринска крепост, поради което е трябвало през 1913 г. да искаме артилерия от Сърбия (често премълчаван факт!).

Защото това е по-сложно. И някак неприятно. Далеч по-приятно е да се възторгваме на висок глас от храбрата българска армия, която никога, ама никога, не е загубила нито една битка. От нейния вик „Напред, на нож“, който стреснатите врази разчитали като „По пет на нож“, и тъй се плюели на петите, че е направо чудо как още в първия месец на войната не сме влезли в Цариград. Ама на, виновни са пак разни скапани български политици, един от които го осенила даже щурата идея, че „пътят за Цариград минава през Белград“. И нещата се оплескали.

Спирам дотук, защото подобни глупотевини продължават и до днес да витаят из обществения дебат. Което със сигурност не говори добре нито за нас, нито за българската политика като цяло. Лично аз искрено недоумявам за едно: какво и до ден днешен продължава да ни боде в очите, та да не можем да отделим зърното от плявата?

Не бихме могли например да не признаем, че българските войници са невероятно всеотдайни и дисциплинирани в първата фаза на войната (по свидетелства на цялата световна преса). Първоначалният ентусиазъм е изключителен: България успява да мобилизира 600 000 войници (Гърция – 150 000; Черна гора – 40 000, Сърбия – 300 000). За сравнение – Турция противопоставя на победоносната българска армия едва около 400 000 набързо рекрутирани войници от Анадола. Факт, който също се премълчава, както и това, че пренесените от Мала Азия епидемии до голяма степен предрешават спирането на бойните действия. На Антон Страшимиров дължим обаче едно наистина невероятно свидетелство за тези дни от никога непреиздаваната му книга „Палач и злодей“ (1924):

Според впечатлението на всички, които са били на Булаир в началото на 1913 г., турските десантни войски били току-що рекрутирани из Анадола безпросветни хора. В самата схватка те захвърляли своите пушки (с които не знаели какво да правят) и се борили с голи ръце (душили, хапали); буквално като нападнати от разбойници беззащитни хора. По признанието на челника-гимнастик взводът му е съкрушил първата вълна турци, без да даде нито една жертва; момчетата просто са клали…

– Нямах страх – разказва той и днес…Погледнах взвода: пребледнели. И веднага се сетих: кръвта ни хвана!

Какво обаче да кажем за битката при Чаталджа (30 октомври/12 ноември 1912 г. по нов стил), където българите имат морално и числено превъзходство, а търпят поражение и дават много жертви (включително споменатия прадядо на Деян Енев)? Отговорът отново липсва в учебниците. В теснините на Чаталджа – след бляскавите успехи при Люле Бургас и Лозенград – българските войници са пратени от своите генерали едва ли не на заколение (съсипани от умора, без храна, дори боеприпасите свършват). Започва деморализация, а поражението предотвратява сключването на бърз и изгоден за България мир. Първата голяма грешка във войната. Причината? Амбицията на цар Фердинанд и на главнокомандващия генерал Михаил Савов българската армия победно да влезе в Цариград и оттам вече да диктуват условията си на повалена Турция и останалите съюзници.

И което е още по-лошо: командващият армията генерал Кутинчев дава негласна заповед: повече де не се взимат пленници, не можем да ги храним. Отново свидетелство на Антон Страшимиров:

Хората се смутиха. Тук беше и самата софийска дивизия: най-предните редове на интелигенцията ни. Внушаваше ни се – просто и чисто – да избиваме хора, които биха дошли при нас с вдигнати ръце, като човеци при човеци!

И ни обзе отвращение и погнуса.

И се ужасихме.

А за войниците – колибари из Искърската клисура – въпросът беше съвсем прост и ясен:

–Не мож’ брате! Било и война – еля и она е по закон? Човеци сме ете, може и ние да попаднемо у плен! Как че убиваме люде ептен тъй, от редо навън?

За чест на българския войник известни имена от софийската дивизия протестират пред стария генерал тази престъпна заповед.

И все пак, и все пак…Искате ли да погубите един народ – заключава Страшимиров – криминализирайте войските му, тоест убийте Бога във волевата част у тоя народ: в мъжката му половина…

Истината е, че след битката при Чаталджа и проточилото се Лондонско примирие българската армия никога повече не е същата. Впрочем и целият български проект може условно да се раздели на две части – от Освобождението, през Съединението, Сръбско-българската война, до първата фаза на Балканската война – ислед това. След това всичко свършва. Идва престъпното безумиена 16 юни 1913 г. и Междусъюзническата война; Първата световна война и следващата национална катастрофа; Втората световна война и комунистическият режим. И така комай до 1 януари 2007 г. и връщането ни в обединена Европа.

А що се отнася до виновниците за провала, отговорите, които се дават, също са от най-лесните: нашите балкански съюзници (тезизмии и разбойници); цар Фердинанд (който безспорно има своята вина), както и политическият елит като цяло. Ала всички забравят и сякаш искат да забравят едно: за натиска от улицата и кафенетата, от фронта и тила, от политици, журналисти и най-обикновени хора, от македонци и македонстващи. За това как всички (народът – тази тайнствена съвкупност!) настояват: „Какво още стоим!“, „Защо не се бием?“. И най-важното: „Няма да отстъпим нищо!“. Разказват, че при вестта за превземането на Лозенград ученичките от I Девическа гимназия в София толкова силно викали и тропали с крака, че таванът се пропукал и частично рухнал. Навсякъде се пеят заканителните песни срещу „Данев министра, дето иска да даде Силистра“ (опит за споразумение с Румъния!). Лозунгите са: „Солун е български!“, „За 5 дена в Цариград!“. Чие е тогава престъпното безумие? Не е ли то резултат на всеобщото желание и на народните тежнения, които монархът просто решава да удовлетвори?

Такива питания за другата страна на Балканската война обаче си остават „под сурдинка“. Те са национално и патриотически некоректни. Размиват поривите ни за национална гордост, изразяващи се най-вече в издигането на поредния паметник. Или пък в разсеяното съзерцание на улични табелки, докато чакаме да светне светофара, на които при желание можем да разчетем имена като „Булаир“, „Селиолу“, „Лозенград“, „Одрин“…Аз пък се сещам за невероятната скулптура на проф. Иван Лазаров, посветена на същата тази война. Озаглавена е: „Те победиха“. Вгледайте се внимателно в обруленото лице на този „чичо от фронта“ и на вола от обоза – бойни другари от всички теглила, навярно изгазили заедно кървавите бойни полета до Одрин и обратно. И ще се убедите, че те наистина победиха. Ала и бяха победени.

Източник

Тони Николов е български автор и журналист, програмен директор на фондация „Комунитас“, член на редакционния комитет на списание „Християнство и култура“ и сътрудник в седмичника „Култура“.

- 16-06-2015|Евдокия

Великолепна публицистика, браво, г-н Николов! Текстът на Страшимиров е невероятно силен аргумент към тезата Ви! Аз се сещам за ранните разкази-очерци, за есетата и репортажите на младия Йовков от фронтовете. И за неговата стряскаща неконвенционална (буквално нечовешка) концепция за войната, разбира се много „литературна“. За пореден път потвърждавате думите на Аристотел за важността на литературния разказ и неговата философичност – спрямо историческото познание. Поздравления!

- 17-06-2015|Black Wolf

Е, и? Българите от средновековието са известни с отношението си към пленниците, които те, както византийските извори пишат „според обичая си пуснаха да си вървят“.

Или на г-н Николов не е известно, че във войните до ВСВ жертвите на епидемии, глад и пр. са доста по-многобройни от преките загуби от бойните действия? Ами ако не му е известно да попрочете малко военна история.

Моят прадядо също е убит при безсмисления щурм Чаталджа и също оставя жена и две невръстни деца. Това трагедия ли е? За нашето семейство да. За България не.

- 18-06-2015|Николай Колев

Мои драскулки по повод историята на военномедицинската служба в България: „Това, в съчетание с погрешното решение за провеждане на Чаталджанската операция (4-5 ноември 1912 г.) довежда до холерна епидемия. Първият случай от холера е регистриран в 1-ва отделна армия осем дни преди атаката на Чаталджанската укрепена позиция, а в 3-та отделна армия – седем дни преди началото на боевете. Епидемията се разраства бързо и до 5 ноември 1912 г. извежда от строя над 40 000 военнослужещи. Среднодневните загуби за 3-та отделна армия от ранени и болни доближават 3000 души, което позволява с основание да ги характеризираме като масови. Чаталджанската операция е буквален пример за безхаберието при ръководенето на санитарната служба. Допуска се до началото на атаката болници, в които работят хирурзи, да се определят за лечение на холерно болни, а такива с интернисти – да приемат ранени. В двудневните боеве грешката е поправена поради многото ранени (само в 3-та армия – над 9000), но практически продължава смесването на потоците от ранени и холерно болни.“

- 18-06-2015|Николай Колев

По повод на събитията от онова време един съвременник (представител на БЧК към Щаба на действащата армия) пише: „Военната подготовка на официална България винаги е била предмет на внимание и грижи, тя е дело на редица последователни години. Това обаче не може да се каже и за най-важната спътница на войната – военната санитарна организация. Третирана като петото колело във военното дело, санитарната организация е била обречена на забрава. По-сетнешната съдба на хилядите герои, които градят величието на България, не е било предмет на сериозно внимание. Санитарната служба, която непосредствено участва във всяка война и е призвана да облекчи злата участ на героя, продал собствената си кръв за тържеството на благоденствието на своето отечество, не е била предмет на сериозна подготовка и на сериозна организация в продължение на редица години.“

- 27-06-2015|Пенка Ангелова

Да, г-н Колев и г-н Николов,

това е гледната точка, която трябва да влезе в учебниците по история, а не „свещената война“ на „великия български войник“ и не само български, обречен да бъде жертва на всички войни.

Когато войните се възпоменават войнстващо, те продължават да се възпроизвеждат.

Ако всичко у нас е приватизирано,

то паметта ли ще остане обща?

Автор(и): Ивайло Дичев

Кой всъщност е проблемът с Паметника на цар Самуил на пл. „Александър Невски“ – че очите му ще светят нощем, че е точно на този цар, или че е точно на това място, проф. Дичев?

Проблемът е в овладяването на българската култура от мутри, които наложиха един безцеремонен стил от времената на Държавна сигурност. Интелигенцията е премазана и маргинализирана, в медиите размахват бухалки брутални типове, шпицкоманди заплашват всяко инакомислие с пряка физическа саморазправа, а едни печени хора ти се смеят, че говориш за едни наивни неща, които не се изразяват в пари. Същото е с бутафорните крепости, които покриха страната, ликвидираха истинското наследство, същото е с градските проекти за алея на спорта и виенско колело в Борисовата градина в София.

Нямало ли е наистина обществено обсъждане, или някои са го проспали, а сега изригват възмутени? И защо един служебен премиер, в случая проф. Близнашки, ще определя кое да е точно мястото за паметника?

Вижте как ни се представя проблемът: служебното правителство (забележете – дори не редовно избрано!) било взело решение. Оттук нататък вече няма мърдане – паметникът се е превърнал в природно явление, с което трябва да се съобразяваме. Същия номер ни играят за много други неща – тук гласувано, там минали сроковете, там пък една буквичка в закона… Ако има здрав разум в правителството, просто утре ще гласуват тази паметник да бъде преместен в някоя градинка и точка. Защо не го правят ли? Защото смисълът на цялата операция е флиртът с крайната десница. На откриването се вяха знамена на ВМРО и се скандираше „Мизия – Тракия – Македония“. Е какво, ще се плеснат по главата съседите ни и ще кажат „българи сме“? Падаме до идиотизма на Скопие. Съмнява ли се някой у нас, че Самуил е български цар? Аз не – вие? Тогава кой е врагът, с който се борят тия мутри?

Но какво лошо има за 1000-годишнината от смъртта на цар Самуил в София да има негов паметник? Комплексарско или не, няма само скопският дисниленд да си има Самуил, я.

Освен прекрасните самуилови воини на Далчев, аз знам още три монумента в България, посветени на този владетел, има улици, училища, град. Още колко трябва да направим? И ако ще са 6 метра за Самуил, колко метров ще е по-великият от него Симеон? Двайсет? Най-страшна от всичко е бруталната атака, на която е подложен всеки, който си позволи да размишлява. Защо този мазохизъм, защо да правим военните си ритуали пред символа на поражението, унижението, избодените очи, края на българската държава? Защо все робства, геноциди, защо не нещо, което да ни вдъхновява? Странен е българският национализъм, на някаква субкултура прилича повече. По-лошото е, че с нея заигра традиционната десница. Тази година например г-н Борисов и г-н Москов (който се прочу с расисткото си изказване за циганите) ходиха на гара Буново при едно друго произведение на Александър Хайтов, посветено на „протурския тероризъм“ – много специално място за партии като „Атака“. Тия неща не са случайни.

Явно не само стари, но и новите паметници чертаят дълбоки бразди на разделение в обществото ни. Има ли изход от тази ситуация, освен нещо като мораториум върху изграждането на паметници?

„Паметник“ у нас се възприема като на гробищата – „ще вдигнем паметник на татко“. И как така няма паметник на Аспарух и в София, и в Русе, и в Каспичан – ужас, не уважаваме предците. По тази логика скоро цялото национално пространство ще се покрие с бронз. Нали не пропускате и интереса на самите творци и техните мениджъри – отива при съответния кмет, имам спонсор, казва, тук да ви направя един паметник на Крум Страшни, от вас само публичното пространство. Върви, че откажи. Я да видим защо кметът Петров е против хан Крум? Дали пък не е от ДПС… И машината се завъртва. Претрупването на пространството с монументалност банализира и в последна сметка подкопава значението на персонажа или събитието. Така беше с Ленинчетата и Димитровчетата преди 89-а – и пак по същите причини, заради едни инициативни скулптори и едни идеологически уплашени общини. Мемориалът изисква много мислене, широко обсъждане, международни конкурси, сериозна финансова инвестиция. И най-вече нужна е някаква идея, която отива отвъд почитта към персонажа и поднасянето на венци. Идея, която обединява общността, взема поука от миналото, обръща се към бъдещето.

Добро решение ли е според вас да се обособи място за паметници на българските владетели – по подобие на Площада на героите в Будапеща, например? Или това е вече твърде архаичен подход за ХХІ век?

Такива неща отдавна не се правят, това е естетика на ХІХ век. Но дори да си представим, че ще правим площад на героите, с какво точно е герой Самуил? Че наместо да иде да се бие, е умрял (според легендата) от разрив на сърцето? Пък и само царе ли ще са ни героите? Е, добре, да си представим, че искат да направят една алея на царете или нещо от сорта – това е цялостно урбанистично решение, което предполага някакъв ред, мащаб, замисъл. Соловата акция на македонистите със Самуил няма нищо общо с това, те ползват монумента не за постигане на национален консенсус, а като бухалка – точно както правеха комунистите навремето – плесват ти един паметник на Съветската армия, за да ти покажат кой е сайбията, и молчать, не рассуждать!

Българските градове отдавна се освободиха от тоталитарните паметници, но пък по площади и градинки никнат „демократични“ – като този на Светослав Лучников в градинката на „Цар Иван Асен II“ в София. (Лучников е депутат от СДС през 90-те години на миналия век, правосъден министър в кабинета на Филип Димитров през 1992 г., един от апологетите на реституцията – б.а.) Как да изработим и следваме критерии за това кой е безспорен и кой е достатъчно достоен за увековечаване?

Ако всичко у нас е приватизирано, то паметта ли ще остане обща? Събрали се реститути и вдигнали паметник на Лучников. Какво трябва да направим в такъв случай за Желю Желев, бог да го прости? Ако спазим мащаба на значимостта, той трябва да е сто пъти по-голям от Лучников, ама нещо не се явява спонсор. Пак казвам – цялата тази работа с персоналните паметници трябва да престане: трябва да мислим за мемориали, посветени на големи теми, които са важни и днес. Гениалната скулптурна група на Далчев, която споменах и която е пряко застрашена от близостта с кичозната грандомания на Самуил, е в този дух: показва ужаса от поражението, трагедията, която всяка война носи на обикновените хора. Наместо Лучников можеха да направят международен конкурс за мемориал на тема „Възстановяване на историческата справедливост“, „Краят на страха“, „Връщане в Европа“, знам ли. А не тези ужасни скулптури в стил „паметника на татко“, вече и със светещи очички.

Дали честото усещане за кич, или късен соц при скулптурни и архитектурни решения в градската среда не се дължи на изостаналост на вкуса, ако мога така да се изразя, и на осакатено от клишета творческо въображение?

Няколко пъти повтарям думата „международни“. Докато тия работи се правят от наши хора, ще става все по-зле. В архитектурата е същото – нещо все не успяват да преведат заданието на английски, все се оказва, че чуждестранните участници в журито се разболели. И в университета, където работя, е така: практически не се сещам за колега, който да е чужденец в нашия факултет. Що за европейски университет е това? Все се надявахме, че живелите в чужбина ще разбутат нещата, но те се блъскат известно време в затворените врати, после отпътуват – или реално, или виртуално.

* * *

Коментари от страницата на вестник „Труд“ – до 17 юни 2015 вкл.

Петко Симеонов · Последвано · Водещ коментатор · Работи в Нямам· 1 040 последователи

В казаното от професор Дичев има и справедливи думи, които заслужават внимание. С паметниците внимателно! Така е…Оставям настрана темата за паметника на цар Самуил. Не разбрах обаче защо гара Буново е „много специално място за партии като „Атака“. Не сме ли всички против тероризма? Вероятно редакторска фриволност са кавичките на израза „протурския тероризъм“? Поставената бомба в купето за майки с деца е точно това. Защо трябва да се кавичкосва?

Blaga Dimitrova · Последване · Психолог на Психологическа лаборатория – Психотестове на Шофьори · 156 последователи

Какъв професор и какъв българин трябва да си, че да си позволиш тези думи!?? „с какво точно е герой Самуил? Че наместо да иде да се бие, е умрял (според легендата) от разрив на сърцето?“ -

Николай Николов · Водещ коментатор · Югозападен университет „Неофит Рилски“ – Благоевград

Всякакви несретници и нихилисти се упражняват върху славата и величието на големите личности в историята. Съжалявам дори, че си загубих времето да прочета такава жалка и смешна статия.

Radka Petkova · Последване · Репортер на Вестник „Нов живот“

А с какво точно е герой проф. Дичев. Направете му паметник и жалейте за натиканата в ъгъла интелигенция. Смешен плач.

Lyubomir Sirkov · Последване · Водещ коментатор · ВТУ „Св. св. Кирил и Методий“ · 356 последователи

След като професор си позволява да пише такива думи „с какво точно е герой Самуил? … наместо да иде да се бие…“, после е малко смешно да се оплаква, че „интелигенцията е премазана и маргинализирана“…

Самуил е ходил „да се бие“ – и не веднъж. В битка е понесъл страхотен удар, който е премазал лявата част на главата му – и слепоочието, и челюстта – заедно с лявата ключица. След което не само е запазил живота си, но е възстановил и боеспособността си. Още 10 години след това.

Жалко е, че дори професор не проумява простия факт, че Самуил не е „символ на поражения“. Поражения, особено военни, са неизбежни. Самуил е символ на нещо съвсем друго: той е символ на това как в една победена и превзета отвън държава (каквато е била България през 969-970 г.), при починал владетел, и при слаби престолонаследници, т.е. при разпадаща сеполитическа система, както бихме се изразили днес, все пак е възможно други хора (Самуил и тримата му братя) да се заемат и до голяма спенен да възстановят страната. Ще кажете: „Да, ама накрая пак всичко свършва зле“. Важното е обаче да разберем, че специално в този случай причината да свърши всичко зле е по-скоро извън нас, отколкото в нас. Защото, за разлика от много други византийски императори, точно този, който се е случил на престола в онзи момент (Василий II), се е оказал много по-способен и по-ефективен. Василий II е феномен сред византийските императори. Той е може би единственият, който всеки ден ляга и става с идеята че негов дълг е не да се наслаждава на властта – а да употребява всяка минута за държавническата си работа. Той няма жена, няма деца – съзнателно се отказва от това, за да не му попречат тези неща той да направи най-доброто за държавата (а не за жена си и за децата си). Така че, когато преценяваме какво е постигнал Самуил, трябва да имаме предвид и този исторически контекст:

Delcho Delchev · Последване · Университет по Архитектура, Строителство и Геодезия (УАСГ)

Да, точно защото е герой с много конкретни дела, форматът „фигура върху пиедестал“ за мемореален знак е крайно неподходящ – излишен фокус върху тялото му, а не върху делата, контекста и всичко това, което споделяте, г-н Сираков. Дебатът е ценен, защото засяга съдържателната, а не само естетическа страна на казуса.

Petya Krusheva · Пътешественик по душа на По Света и у Нас

Г-н Сираков, едва ли има човек, запознат с история, който да не е на мнението Ви. Мисля обаче, без да ставам защитник на проф. Дичев, че далеч не е омаловажил делото на Самуил. Твърдя това като човек, познаващ проф. Дичев, отдавам това тук дори на недоизказване. За мен по-важното е друго и жалко, че много малко хора въобще вникнаха в проблема с този паметник. Самият Карбовски е натворил една голяма глупост, защото поставяйки „проблемните“ въпроси в началото, всъщност обрича разговора на крах. Основният проблем с този паметник е, че той НЕ е паметник на БЪЛГАРСКИ владетел, още ПО-МАЛКО на Самуил! Той е гротеска, той е карикатура на историята ни, на българската ни държавност, на историята ни, на националната ни гордост. Ще ме обвините в някакво антибългарско същество. НЕ! На мнение съм, че трябва да имаме онези символи на българск… Вижте повече

Христо Вълков · Varna, Bulgaria

Delcho Delchev …не е Сираков, а …Сирков?!

George Chaldakov · Водещ коментатор · Работи в Medical University of Varna

НЕДЕЙДЕ ТАКА, ПРОФЕСОР ДИЧЕВ!!!: … с какво точно е герой Самуил? Че наместо да иде да се бие, е умрял (според легендата) от разрив на сърцето?…

Ivo Kolev · Водещ коментатор · Trakiyski Universitet Stara zagora Bulgaria

Tozi Otvorko ot „Otvoreno obshtestvo“ e sramno nedorazumenie t.n Z…nik.

George Chaldakov · Водещ коментатор · Работи в Medical University of Varna

НЕДЕЙТЕ ТАКА, ПРОФЕСОР ДИЧЕВ!!!: …

Георги Турлаков · Водещ коментатор · УАСГ- гр.София (UACEG Sofia)

Защо да се дава думата на такива кретени, които очевидно нямат идея какви глупости говорят!?

И какви са тия международни експерти, за които говори този? Да не би да иска те да ни казват какви паметници да правим и къде?

Същият този „професор“ казва, че Самуил бил „цар, когото свързваме с поражение и край на Първото българско царство.“ Първо, той не е последният цар на Първото българско царство. След него има още трима. И второ – с поражение(като не се уточнява кое). Това показва, че този индивид въобще си няма понятие от това, за което пише. Да беше се поинтересувал поне.

А това, че Самуил „не бил герой“, говори за простотията на пишман професора.

George Chaldakov · Водещ коментатор · Работи в Medical University of Varna

БУЛГРЕСИЯ

Или недейте така, професоре!

Д-р Георги Чалдъков

Белезите имат странната сила да ни напомнят, че миналото ни е реалност.

Кормак Маккарти, „Тези прекрасни коне“[48]

Никос Диму в книгата си „Нещастието да си грък“ пише, че споменеш ли нещо добро за някой сънародник, винаги друг ще каже: „Той обаче…“. Както ние, българите, казваме: „Да, но той …“, търсейки „недостатъци“ на другия като утеха за собствената си посредственост.

През 2011 г. Йордан Камджалов е избран единодушно за първия чужденец, спечелил конкурса за Генерален музикален директор и Главен диригент на Оперния театър и Филхармоничния оркестър в Хайделберг, Германия. Безпрецидентно през 2014 г. NASA дава на един астероид името „52292 Kamdzhalov“.

Споделих възхищението си от този изявено талантлив диригент с един български музикант, отдавна работещ в Германия, и той ми отговори: „Каква филхармония в Хайделберг – тя е много малка!“

Като онзи професор по културна антропология в Софийския университет „Св. Климент Охридски“, който след откриването на паметника на цар Самуил, каза: „… с какво точно е герой Самуил? Че наместо да иде да се бие, е умрял (според легендата) от разрив на сърцето?“[49]

И онзи журналист, който написа „Време разделно“, мазохистичният избор“ (във вестник „Труд“, 9 юни 2015). В статията пише: „Това, което изяви класацията, е, че българинът сякаш не забравя и собственото си травматично минало. Има някакъв уклон към мазохизъм да избереш за филм на столетието „Време разделно“.

Ние на Балканите „прокълнати“ ли сме (както мисли Неманя Кустурица)? Или „ние самите сме нашето наказание“ (думи на Марк Теренций, един от най-умните римляни)? Обречени ли сме на егоцентризъм и национален нихилизъм, на липсата на възхищение, съпричастност, доброжелателност, благосклоност, великодушие, благотворителност.

Наричам „булгресия“ тази народопатология – българска изява на агресия. Поет Илиян Троянски я нарече „Вълк“ – ето част от неговия профил:

Животът ми съвсем не беше песен

и вълчия ми дял не беше лек,

но и с последния си дъх бих произнесъл:

Благодаря ти, Боже, че не се родих човек –

да мразя своите с такава дива радост,

да гоня плячката си с безпощадна стръв,

за да убия – без да бъда гладен,

преследван цял живот от жаждата за кръв.

Все пак, вслушайки се във философията на „Звуковите светове“ на световно известния диригент Йордан Камджалов се обнадеждавам от присъствието в нея на осъзнатата уникалност на българския дух и талант, проявявани „всеки ден на поне едно място по света“.

Материал на вестник „Труд“ – Източник

Проф. Ивайло Дичев е роден на 28 март 1955 г. в София. Професор е по културна антропология в СУ „Св. Климент Охридски“, преподава във Франция, САЩ и други страни. Последните му изследователски интереси са в областта на гражданството, миграцията и антропологията на пространството. Пише разкази, романи, есета. Носител е на наградите за есеистика „Паница“ (1999), „Черноризец Храбър“ (2002) и „Димитър Пешев“ (2005).

- 17-06-2015|Златко

И понеже един читател днес настояваше, че „в името на плурализма“ трябвало да публикувам и ето този тук текст, то защо пък не (само че тук долу, сред коментарите, където всъщност му е мястото)?

КАКЪВ ТОЧНО ПРОФЕСОР СТЕ, ПРОФЕСОР ДИЧЕВ?

Автор: Мартин Карбовски

Пиша това със свито сърце към един уважаван и умен човек.

Пиша заради непонятността на наднационалната интелигенция, която иконобори миналото и днешното – и двете лошо обитавани пространства.

Свитото ми сърце е и заради размяната на ролите – иконоборецът и пънкарят трябваше да съм аз, а професорът да е консервативният агент и катализатор на тези процеси.

Сега е обратното, не знам как стана, но аз искам паметник на Самуил по презумпция, искам го различен, искам да свети, искам пробив в монументалното, което не спира да е комунистическо.

Защото кич елементите могат да се ремонтират. Но монументалността на Задължителното в Изкуството остава повсеместно.

Въобще вече не става дума за Паметник. Става дума за родолюбивите и наивни опити на шепа хора, които срещат стената, цинизма и бездушието на уж глобалния интелект, окъпан и роден в естетика.

Но срещат и отпор по чисто българска, неродолюбива линия.

Не става дума за инициатива на Президента, когото не мога да понасям, не става дума за бюрократична грешка, заради която се появява опит за Различност.

Става дума за великолепието едно нещо в моя свят да има логика, а и да се различава от всичко друго.

Първата работа на добиващия интелигентност българин е да се дебългаризира. Това е естетски рефлекс, който се е получил (и му отива) само при великия Кристо, който не иска да има нищо общо с нас. И е прав.

Но в нашия двор напъните на умните хора да освиркват наивната българска естетика си остават само освирквания. Бих казал – и саботаж. Бих казал – саботаж не на кое да е, а на историята и нейното напомняне.

Професор Дичев в интервюто си „Ако всичко у нас е приватизирано, паметта ли ще остане обща?“ е чист провокатор на Неслучването. Такива има много у нас, повечето са умни, колкото кориците на учебника по естетика от 1984-та. Но професорът е изключителен мозък и аз се опитвам да разбера неговата мотивация да се включи в хора на Неслучването.

(бел.ред, интервюто вижте тук: www.trud.bg/Article.asp? ArticleId=4811521)

Неслучването е феноменален български процес, мога да го обясня само с това, което нямаме, с това, което не се е случило.

Това, което не се е случило е културната инициатива отдолу-нагоре, разбивана с жилави пръчки още от възрожденското школо до побоя с партиен каскет върху цигуларя на улицата.

Ще си позволя една грубост – професорът греши как трябва да се случва естетиката и културата, ако въобще остана нещо от тези думи. Тя трябва да се случва в главата на малките хора, да тръгва от невъзможното, от нерентабилната мечта и да стане на Айфелова кула. Ние нямаме Айфелова кула. Нямаме Саграда Фамилия. Нямаме нищо.

Профанско е да сравнявам какво нямаме, но именно нямаме названия за културния проект, който не се случи у нас, именно заради професорските ритници, които бяха с червена подметка. Системна грешка, администриране на идеи, натиск със задника на Политиката върху опитите за различност. Това продължава. Тук те бият през ръцете и те наказват с жестоко презрение, ако опитваш.

А Паметникът е опит.

На фона на зловещите мегдански паметници, на железобетонния делируим пред входа на всеки град, върху плочките на всяко село този паметник е изключително изкуство. Кой ще каже дали е така? И как ще разберем, ако го бутнете?

Един американски бизнесмен си търсел хотел в Берлин и му дали да подпише, че е съгласен да получи стаята. Бързал, не знаел немски, нямало стаи (заради някакакъв гей-парад!) и човекът подписал. Когато влязъл в стаята си, видял че е на партерен етаж и няма завеси. Отвън на витрината пишело „АМЕРИКАНСКИ БИЗНЕСМЕН42“. Настанили го в стая „инсталация“. Човекът си поискал завеси, но не му дали – бил подписал доброволно участие в инсталация. Човекът попитал – е, това ли ви е изкуството? Отговорили му – „Кой знае?“.

Но това е моят живот, проплакал накрая американецът.

„Кой знае?“ – казали му на рецепцията. Животът на всеки е част от общата инсталация. У нас просто ти спират тока, тъкмо преди да си изобретил инсталацията, вибратора или пейсмекъра. И затова нашата инсталация е ракия. Щото за нея ток не требва.

Но това е естетската част на спора, аз съм слаб в нея, заради мечтата си всеки да прави, каквото си иска, докато някъде у нас порасне Айфелова кула. И един Моцарт, на когото, ако престанат да му забраняват да влиза в стаята с пианото, ще вземе наистина да напише гениални ноти.

Аз искам да споря с професор Дичев върху една негова реплика. Той казва – цитирам – „С какво точно е герой Самуил?!“. Край на цитата.

Ама вие сериозно ли, професоре? Какъв точно професор сте вие? Глобален? Наднационален? Естетизиран до крайност гениален мозък, министър председател на естетиката на Земното кълбо, който не иска да проумее идеята? Самуил е наш. Свой. Драматичността, на когото ние обожествяваме. Трагичното свръхнаказание за това, което сме, и заради жилавостта на опита ни да бъдем, това е Самуил. Твърдите, че е умрял от разрив на сърцето, вместо да отиде да се бие?! Простете, ще ви спестя цинизмите, за което сте ми задължен, но вие сте изключително недообоснован.

Какви са Ромео и Жулиета в своята трагедия – пълни тъпаци, умрели, защото се обичали.

Защо професоре според вас тази умираща нация си хареса образа на Самуила? Защото, пич, хората не помнят друг (цар), който е умрял за тях от обич и притеснение. Никой не умира за този народ днес. И народът с право е притеснен. Днес властта и политиката в разгул и дрязги танцуват на прясно подготвения гроб на нацията, докато тя се оптва да докаже документално, че всъщност не е мъртва. И затова всяка храчка, била тя интелигентна или не, върху Самуил, върху Паметника и върху Документа е предателство.

Има и необосновани предателства. Немотивирани.

Знаете ли, професоре, как в Гърция по всички телевизии изписват името на града Истанбул по време на преки включвания, спортни срещи и политически събития? Изписват го КОНСТАНТИНОПОЛИС.

Това е, защото искат ДА ПОМНЯТ трагичността и възвратимостта на историята. Така се прави, сърцето ми го казва. Защото нямат Рачко Пръдлето в поведението си. Гордостта да губиш е част от всяка национална гордост.

Но аз ви питам, господин професоре, как така ви се зловиди един Самиул, втъкан в костната система на тази нация, разреден в сълзите ѝ, а не ви се зловиди и подразва един гей-парад с естетиката на гръчката любов и целуващи се мъже? Защо умните люде като вас скачат на консервативни проекти, свързани с името на тази страна, като този да имаме паметник на цар, а са дали обет за мълчание там където ТРЕБВА да има дебат?! Не са ли професорите днес хвърчащи от идеологически цвят на цвят и не разбират ли същите, че Европа не е СССР?! С Европа може и трябва да се спори. Другото е хунвейнбини да събират врабчета по заказу Государственого комитета. Брюксел ви е новата Москва, а вие искате жадно пак да дадете Македония на Сърбите, втори път ли? Комунистическият интернационал е днес конгломератът от неправителствени организации, чиято жалка идея е нов идеален според тях проект, в който ние се отказваме от НАШЕТО, а те ще ни дават ли поне въглища?!

И последната глупост ваша, с която искам да провокирам: твърдите в интервюто си, че у нас трябва да се направят мемориали на тема, цитирам: „…Възстановяване на историческата справедливост“, „Краят на страха“, „връщане в Европа“, знам ли…“. Край на цитата.

Вие се шегувате. Номенклатурата на вашия мозък просто автоматично е превключила от „есесесер“ на „ес“, и си печата едно и също. Вербалният модел на соца, безжизнен и импотентен жужи вътре в черепа ви. Скуката на вашите идеи роди чалгата, преориентира културната ос на нацията към Ориента. Европа е шарена игуана, професоре. Вие я вкарвате в калъпа на отвратителната соц-монументалност, дори с тези три заглавия на мемориали.

Не ни трябва това, професоре. Трябва ни дебат за две целуващи се момчета, изляти от бронз в Докторската градина. Това е културен дебат и аз не съм против такъв бронз в моята среда. А дебат за паметника на Самиул е своего рода пълно полудяване и безродие. Чий професор сте вие, марсиански?

Оставете го да свети. Неведоми са пътищата Божии, понякога от абсолютно неприемлива идея се раждат велики, велики символи. Споменах ли Айфеловата кула?

Аз съм най-неподходящият да кажа това. Но Господ избира най-неподходящите за своите работи. Смутеното ми сърце трябва да простите, ако съм ви нагрубил. Исках само да питам отде таз енергия да работите срещу идеи, в които дебат НЕМА. Защото инак си представях свободния свят. В него имаше място и за своите. СВОИТЕ, господин професоре, требва да са първи. Другото е робство, както и да ми го представяте за смесица от безалкохолна бира, различен секс или добри обноски.

Приватизаторите на паметта сте вие, нелепите противници на историята и помагачите на чуждите блудства, които по своему са разкош, но… първо своите, господин професор. Първо своите.

П.П. ИСКАМ ДА ПОЗДРАВЯ екипа на д-р Врабевски и г-н Хайтов за мъката, която си причиниха с нещо наглед естествено и родено за прегръщане. Ако не се откажете, требва да знаете, не сте сами. Ако се откажете, сами ще сте.

Източник

- 17-06-2015|борко

За съжаление повечето от коментиралите интервюто на проф. Дичев отново се отплесват до чисто естетически и исторически моменти и предпочитания. А Ивайло Дичев задава основателните, според мен, въпроси – защо точно Самуил? Защо тук и сега? Защо по този начин?

- 17-06-2015|Иван Д. Стоянов

Преди около година в WebCafe се появи статията на професор Дичев, която ме хвърли в голямо недоумение. Тезата му беше, че в България името и образа на Васил Левски се използват прекалено често, прекалено ритуално, а това не е правилно по отношение на един истински национален идеал. Посланието му беше нещо като „Не използвайте името Василово всуе“.

Тогава ме стресна едно явно противоречие. За мен един истински професор по обществени науки не може да не разбира, че в познатия на всички нас вид образът не Васил Левски не е нищо друго освен един целенасочено и съзнателно изграден ритуален идол. Той е създаден за ритуални и пропагандни цели и винаги се е използвал само за това. Не може един истински професор да не разбира, че истинският, живият Васил Иванов Кунчев не е бил практически нищо от това, което му е приписано от националистическата ни пропаганда. Че той не е бил нито идеолог, нито създател, нито ръководител на революционната организация, че в никакъв случай не е притежавал някакви идеални човешки качества, че заслугите му са безкрайно преувеличени, че той не е обесен за революционната си дейност и така нататък.

Според мен един професор по обществени науки не може, няма право да не го знае. И ако въпросната статия е била написана изкрено, Ивайло Дичев се срутва в очите ми като научен капацитет.

От друга страна, ако той познава и разбира действителната история, как да си обясня неговото желание да защитава този ритуален идол срещу ритуалното му използване? Т.е. от това, за което е бил създаден и за което винаги е служил? Разбирам че е много страшно нещата по отношение на Васил Левски да се наричат с истинските им имена, но никой не е карал професор Дичев да пише неистини. Можеше просто да си мълчи. От тази гледна точка той неизбежно се срутва в очите ми като морален капацитет.

Струва ми се, че в разглежданият текст намерих отговора. Той е в изречението „Падаме до идиотизма на Скопие.“ За какъв идиотизъм може да се говори тук? Та налице е един изключително сполучлив пробив на македонската пропаганда, многократно резониран от българската реакция. Този македонски пробив може да се нарече циничен, но не и идиотски – за целите на неговите автори той си е направо гениален. Най-малкото – рационален и много, много сполучлив.

Идиотска може да бъде наречена българската реакция, но отново само от човек, който не разбира политическия смисъл на това действие. С риск да се самоцитирам, ще повторя своята теза, че дейността на българските историци по изобличаване на македонската история не е насочена против македонската пропаганда. Напротив, тя е изцяло насочена в нейна изгода и подкрепа. Изграждането на паметника на Самуил е най-голямата пропагандна услуга, правена от София на Скопие досега. И основният подход тук е пробуждането на първосигналните реакции сред по-елементарната част от населението. Както българското, така и македонското.

Та ми е малко странно, но започам да си мисля че Ивайло Дичев просто не разбира рационалните мотиви и причини, които стоят зад създаването на определени обществени и политически събития. И оттук неговият обществен патос за мен рязко олеква. А жалко …

- 19-06-2015|Борко

Докога авторът ще ни занимава с комплексите си?

- 21-06-2015|Кунев

Кунев

Ще обобщя: Капитализмът и еврогейските „ценности“ създадоха днешната атмосфера на антикултура. На младите всяка втора дума е псувня. Що се отнася до Паметника на гара Буново, то е повод да се замислим какво ще правят с нас незаконните пришълци, които Сталинка искат да са генотипът на Българско. Не случайно хората избраха „Време разделно“, макар че аз самият предпочитам „Козият рог.“ Но то е едно и също – варварството над българския дух. Както днес Западът варварски ни граби и къса живо месо от снагата ни.

- 21-06-2015|Жоро Ончев

Дичев е прав. Паметникът е кич. При това – като повечето кичове и от соца, и от по-късно – поръчков, примитивно националистически, ретрограден, чалгосан. Трябва да си кретен, за да не го осъзнаваш. Но наспорила на кретени Родината ни. Затова си стоят, та и се монументализират, табутата ни на комплексари, които имат нужда от тотеми и пъчене: посмей да кажеш нещо лошо за Самуил, за Симеон, за Левски, опазил Бог (или опазил медийната мутра с бухалка) … Налага се една откровена цензура – скача се на всичко, което навежда на себевглеждане, преосмисляне, свобода на оценката и отказ от робуване на клишета, догми, табута за собствената ни история. Кои сте вие, умници, та ще ми забранявате да казвам каквото мисля за миналото си?! Гестапо ли сте, идеологически отдел на ЦК ли сте? Това е моето минало, нямате монопол върху него. Робувате като езичници на тотеми, за да си докажете, че сте синове на юнашко племе, и хулите всеки опит да прочетем миналото и да разчистим травмите от опита си и да продължаваме напред. В индивидуален план човек остава малък и комплексиран, ако не го стори. В колективен – също. Смешен плач, Карбовски, смешен … Щом бил „изключителен мозък“, как така се е изразил тъй неправилно … И според кого е неправилно? ти ли си цензорът?

- 21-06-2015|Златко

Нещо повече – чрез специалния поклон пред една традиционно-трагична фигура от българската история се прави точно онова, което правят примерно сърбите чрез „вечното запаметяване“ на травмата от Косово – вече повече от 600 години. Прави се опит за увековечаване на собствения жертвен статус, за увековечаване на посланието за нужда от „възстановяване“ на неща като поругана чест, поругано национално достойнство и прочие благинки на окаденото националистическо съзнание. Докъде води това ни показаха сърбите. Сега остава само да осъзнаем, че и ние сме същата боза като тях, дето само чака някой и друг ден в повечко, за да се вкисне и замирише до Бога…

- 22-06-2015|Кънчо

..всичко се обезсмисля с това, че си дадохме задника на чужденците. Когато една държава няма войска, държавност и народ, за чии к*р са ù притрябвали паметници?!..за да ги разфасоват мангалите по парковете?!

- 22-06-2015|Валентина

съгласна с всичко, написано от И. Дичев, само с тези „ремарки“ за „расисткото изказване на мин. Москов не съм съгласна… извинете, кое беше расистко, че цигани бият лекари???? не е ли факт????? и за Лучников--- „събрали се реститути“…и му направили паметник… аз дори не знам къде е този паметник… изобщо--- чудесен текст, но… личи му на професора малко „червенкото“… но, нищо… много умен и разсъждаващ човек, браво!.

- 22-06-2015|П. Шуликов

Валентина, само далтонизъм може да е причина да видите у И. Дичев „червенко“. Моля, прочетете терапевтично съвсем скорошно негово интервю: offnews.bg/news/%D0%9D%D0%B0%D1%88%D0%B8…2-%D0%86_503650.html

- 23-06-2015|Брат за брата

Заради такива „професори“ (като Ивайло Дичев) вече все по-често слагам тази дума в кавички.

Този човек го гони някаква остра политическа параноя. Обсебен е от идеята, че някакъв „флирт с крайната десница“ е най-важното, което се случва днес в обществото – и във всичко съзира поредица от „операции“ („тия неща не са случайни“), които някакви неведоми сили извършват: „смисълът на цялата операция е флиртът с крайната десница“. А истината е, че този човек просто не понася българи да направят нещо българско – каквото и да било, дори и нещо най-дребно („Докато тия работи се правят от наши хора, ще става все по-зле.“). Според него, чрез паметника на Самуил „падаме до идиотизма на Скопие“ – обаче след това се оказва, че паметникът на гара Буново, въпреки че няма нищо общо със Скопие, пак е много вреден… Защо? Защото политици отишли там, затова паметникът е лош.

А иначе се прави на много загрижен за паметта, да била „обща“. А представата му за „обща памет“ е такава: да дойде някой отвън (някой „международен“), че да ни направи той на нас нашата „обща памет“…

Не знам дали е „червенко“, или „синко“, но е просто безумно това.

- 23-06-2015|Златко

Уф, подредихте ми се пак като пионерчета, милички – винаги готови, ръчичките вдигнати нагоре, юмручетата стиснати, в очичките свети родолюбив пламък…

Как да не ви разцелува човек на кръст, а? Как да не ви разцелува, кажете ми!

- 23-06-2015|sorry

Самообуначването е български патент, казал навремето някой, вече не помня авторитет или анонимник, не е важно това, важно е че тези думи висят със страшна сила и се потвърждават от писанията на разни съвременни претенциозни авторитети, които не си гледат работата за която уж трябва да са професори, ами се изявяват мултидисциплинарно:)

Е, какво толкова направил `начи цар Самуил за да заслужи „паметник“?.Въпрос, който макар и реторичен, не би следвало да се отминава.

Отстоявал българската държава и българския народ, на които съвременната държава и народ претендират да са им потомци и приемници, в тежки времена, пред могъща и силна империя погълнала и изтребила много народи и съкрушила множество държави.

В резултат – същата българска държава, която Самуил отстоявал още преди да сложи царската корона, успяла да се възсъздаде, по-късно, отново, при все че империята освен могъща била и културна и многонационална, и културата и била по-развита и икономически и политически. Обикновено това не се случва – в многобройни примери от историята, виждаме как храбри и талантливи народи, погиват само защото не са попаднали навреме на подходящ климат или защото империята има икономически връзки и надделява защото е по-голяма.

Да, цар Самуил не успял да победи империята, макар и да е имало времена, когато предимството е било на негова страна и нещата тръгвали в обратната посока. Обаче, днес, от историческа дистанция нещата стоят различно от конкретиката на тогавашния ден – името и столицата на империята са само спомен и бележки в историческите анали, и тази империя никога не се е възстановила от провалите си, докато правоприемник на българската държава, запазена от Самуил в критично за нея време – съществува, пак на същото място, пак със същото име. За което, точно цар Самуил като историческа личност бранила това име и това знаме, заслужава скромен паметник в скромна градинка до стара църква, в същото населено място, което се е съпротивлявало до последно на имперските войски по негово време и след него, затова и този паметник олицетворява не толкова успехите на една историческа личност, колкото е и символ на борбеност и независимост, та дори и когато успехът не е на твоя страна.

Затова например в Армения няма паметници на василевса.

Е, кое и какво на някого, още не му е ясно?

- 27-06-2015|Пенка Ангелова
„Проблемът е в овладяването на българската култура от мутри, които наложиха един безцеремонен стил от времената на Държавна сигурност“

Този паметник е по-тоталитарен и от най-мъститите паметници на тоталитаризма. Тоталитарното мислене не е напуснало главите на неговите обожатели. Напротив, то се обогати по чалгаджийски начин и се предава през поколенията. И превърнаха и историята ни в чалга. И не случайно истеричната му подкрепа съвпада с избора на „Време разделно“. Да се стилизират мъченията, изнасилванията, обругаванията в „съдба на българската нация“ е мазохизъм и слепота. Срамно ми е като чета и в този сайт толкова неблагоразумни мнения.

„Естетиката“ на Самуиловия паметник напомня батмановите фигури на Шуменския паметник. Като такива зверове и изроди ли си представяте жалки господа ващите прадеди? Погледнете, това е стилът на хитлеристките и сталинистките паметници! Не можете ли да го забележите?

А всичко, което не можете да разберете е повод, да обвините професора, било той български, американски (имам предвид друга статия пак в този сайт) или какъвто и да е друг, че той нищо не знае, че не е чел достатъчно, че не е никакъв професор итн итн.

Ивайло Дичев само в едно греши – че си представя, че международен конкурс ще реши нещата. НИЩО НЕ МОЖЕ ДА ПРОМЕНИ ЛУДОСТТА И СЛЕПОТАТА НА ВРЕМЕТО И МЯСТОТО. За съжаление. Защото и в журито може да има няколко такива талибани. Обаче журитата вече се заобикалят, защото всеки се мисли за по-умен от другите, за по-професор от професорите.

- 29-06-2015|Гост

Горната „Пенка Ангелова“ да не е случайно и тя някоя професорица на „новото“ време? Защото наистина само от някакъв такъв „професор“ (от ранга на Ивайло Дичев, че и нагоре) можем да очакваме да нарече едни паметници „най-мЪститите“… Грешката едва ли е случайна: в умонагласата на професорицата очевидно е здраво вградена великата евро-идея, че чрез паметника съвременният човек е длъжен неизбежно да бълва своята МЪСТ към историята такава, каквато тя се е случила – защото съвременният човек, начело със светлите умове на Ивайло Дичев и Пенка Ангелова, не е в състояние да изпита към историята нищо друго освен отмъстителност – задето тя се е случила точно такава! Точно толкова не-“европейска“! Такива хора не само паметника – а и самият цар Самуил биха старателно заличили, ако можеха, от историята. Защото на тях той им бърка в очите, бърка им в здравето, бърка им уютното европейско тяхно имперско благополучие.

- 29-06-2015|Златко

Добра игра на думи с една, предполагам, грешка от недоглеждане, но това не прави горния коментар по-малко показателен, той пък откъм своята си собствена фиксирана гледна точка, а именно: Европа е, ако не зло, то поне нещо чуждо и заплашително.

Ами хубаво, какво да направим сега? Всекиму – своето. Нам – Европата (или по-скоро надеждата за нея), вам – каквото там сте си избрали. Те и по много други места хората, примерно в северна Африка или Близкия Изток, изказват силното си несъгласие с подобни „светотатски“ разбирания и за история, и за култура, и за всичко.

Талибани от целия свят, обединявайте се!

- 29-06-2015|проф. Благоев

Авторът Дичев, за другия не съм чувал, редовно се явява по вестници и телевизия. Обикновено уж колни към десните, но си личи, че е по-скоро флирт, дълбоко вътре червенее. Не е показателно, че говори пред американците и французите, те са свикнали, като демократи да слушат, кой ли не, и му кроят шапката. Така че този атестат не говори нищо. На това отдавам очудващото дебелоочие в текста. Подкрепям тук почти изцяло г-н Карбовски (с когото много пъти не съм бил съгласен). Въпросът на дискусията мисля, че не е в основата си паметника, а приказките изречени покрай тази тема. Стойността и въздействието на един продукт на изкуството е индивидуален въпрос. Спорът дори не виждам да е мястото на поставяне, мнения много, кое от кое по-обосновани. Статията е по-амбициозна – кой е и защо Цар Самуил, Водил десетки непосилни войни и накрая умрял от мъка за България. Това не е ли достатъчно, г-н професоре, да преклоните глава и да замлъкнете. Колко такива царе, а и водители сме имали. Нещо недолюбвате царете. Как измерихте колко пъти по-велик е цар Симеон. Много общи и неконтролирани приказки се казват за ролята на държавна сигурност и „крайната десница“, за расиста Москов, за реститута Лучников. Изглежда за антрополога по пространството не е ясно колко много невинно пострадали стари хора могат да искарат прилично старините си, а не да ровят в боклуците, имено благодарение на Лучников.

И не се грижете господине, че този паметник разделя обществото, по-скоро говорете за другия паметник, който наистина го раздвоява. Ама този въпрос сякаш не ви е по душа. Колкото до естетическите ви оценки, оставете на публиката да решава, напр. „гениалната“ група на Далчев, според вас, не е по вкуса на мнозина и е смятана за силно повлияна от соца, по вашия език. Както и под „оня“ паметник.

- 30-06-2015|Стефан Коджеманов

Паметникът който ни обединява е неръкотворен. Прочетете коментара на Соня Кирилова, за да разберете „кое и как“. А сега малко политика: между Есенин и Маяковски, аз избирам първия. Но на кого ли му пука? Затова, „кажи ми, кажи, бедний народе, кой те в таз робска люлка люлее?“ Впрочем, ЦСКА-то е вече в „Б“ група. Това би трябвало да говори нещо на „четвъртите в света“? И на четвъртитите също. А пък „Дичеви“, дал Господ мнозина по земите ни… Един от тях пее „Заспала е Калинка“.

Аскеер 25

Автор(и): Митко Новков

1. Всяко човешко дело в своята обществена измеримост преминава през определени етапи.

2. По „правилото“ за троицата (Бог троицу любит) можем да сведем тези етапи до три.

3. Те са: първично оформяне, вторично разпространение, третично укрепване.

4. Първичното оформяне представлява нещо като началото на времената (in illo tempore) на Мирча Елиаде, когато от стихийността на хаоса изниква световният космос.

5. Всеки ритуал, според Елиаде, е всъщност връщане към началото/началата на света.

6. Благодарение на ритуала човечеството възстановява реда в света, космоса, постоянно подлежащ на угрозата да потъне в унищожение и хаос.

7. Възстановяването на всеки (космически) ред по необходимост преминава през преодоляването на първичния хаос.

8. Но за да се преодолее първичния хаос, преди това той трябва да се състои, ритуално да се състои.

9. Състояването на първичния хаос като ритуал се нарича карнавал.

10. Гръцките дионисии, римските сатурналии, средновековнитеfestum stultorum (празник на глупците) – всички те са карнавали, ритуално възстановяващи първичния хаос.

11. За Средновековието Жак льо Гоф казва: „Цялото средновековно общество играе със самото себе си“.

12. Това „играене“ се отнася не само за средновековното, а и за всяко друго общество.

13. Следователно в началото на всяко човешко дело, бидейки то обществено измеримо, стои един карнавал.

14. С края на карнавала се обозначава, че хаосът е преодолян.

15. Тогава на ред идва редът, който трябва да бъде разпространен.

16. Вторичното разпространение на възстановяването и превъзстановяването на реда ще назовем „мисия“.

17. Всяка мисия има своите мисионери, специално в християнството тези мисионери биват наричани апостоли.

18. Апостолът не само възстановява, той и съгражда.

19. Онова, което апостолите съграждат, са определени обществени структури, символизиращи и олицетворяващи реда.

20. Първоначално тези структури са нестабилни, търсещи, колебливи, но в крайна сметка успяват да открият и да се затвърдят в завършена форма.

21. Завършената форма на колебливите структури, призвани да преодолеят хаоса и да възстановят реда, винаги се отлива в конкретна/конкретни институция/институции.

22. Институцията е последният етап на всяко човешко дело, бидейки обществено измеримо, без значение в съдържателен план какво представлява то – политически, икономически, религиозен, културен.

23. Там, където институциите работят добре, обществото е стабилно и просперира; там, където институциите не работят добре, обществото е нестабилно и заплашено всеки момент да потъне в хаос.

24. Потъването в хаос слага началото на ново движение през дефинираните три етапа – първично оформяне (карнавал), вторично разпространение (мисия), третично укрепване (институция).

25. Театралните награди „Аскеер“ вече са пребродили тези три етапа, превърнали са се в институция и тази институция работи добре.

Карнавал

1. Късният български социализъм беше тихо и скучно време, блато, в което никой не вярваше, но което мнозина устройваше.

2. Българският блян по Запада не беше блян демократически, сиреч свободолюбив, а блян капиталистически, сиреч стоколюбив (консуматорски).

3. Когато в Берлин източногерманците събаряха Стената, българите в България гледаха телевизия, пийвайки ракийка и бодвайки салатка.

4. Те отново бяха закъснели, а закъснелият – след като (се) усети, че закъснява, търчи да наваксва.

5. Вследствие на това търчане българският „демократичен“ карнавал беше повече манифестен, отколкото същностен.

6. Понеже когато наваксваш, демонстрираш привидна привързаност към ценности без действително да ги изповядваш.

7. Наваксващият постоянно припира, поради което не забелязва подробностите, пропуска детайлите, сляп е за фините разлики.

8. Но който е сляп за подробностите, детайлите и фините разлики, по правило няма капацитет да се възползва от открилите му се възможности.

9. Едно от най-фундаменталните проявления на тази слепота е перманентната българска слепота по отношение на културата.

10. Повлечен от заблудата, че истинската промяна е най-вече политическа и икономическа, българинът забравя, че същината на всяка промяна е преди всичко културна и интелектуална (тоест промяна в/на съзнанието).

11. Той очакваше промяна от/във външното и отказваше да извърши промяна във/на вътрешното (си).

12. И когато външната промяна се случи не така, както нему се искаше, българинът се спихна.

13. Спихването е равно на отчаяние, на изгубена вяра.

14. В този случай на мястото на карнавала мигом нахлува алчността за разруха (Владимир Зарев).

15. Съвършено прав е поетът Ани Илков, когато казва за българската промяна, че тя е един незавършен/недоизвършен карнавал.

16. Раждането на Театралните награди „Аскеер“ е плод на карнавалното, не на разрушителното българско време.

17. Резултат са от желанието за свобода, не от ламтежа по консуматорство.

18. Те са ритуалът, изпълняван за излизане от хаоса, но иницииран от него.

19. Появата на „Аскеер“ показа, че българското все пак има ресурс да пресрещне несгодите на времето.

20. Самото им наименование е намигване: към „турското робство“, към „американското робство“, към казармения социализъм, към съветския милитаризъм, към обсесията от политическото, към фрустрацията от икономическото.

21. Бляскавата церемония при присъждането на Театралните награди „Аскеер“ е феномен на знанието кое всъщност е истински стойностното в общественото битие.

22. По този начин те зададоха/задават алтернатива на спихналото (се) време, зареждайки го със смисъл.

23. Смисълът на „Аскеер“ е в играта: в играта със смисъла, в игрите на смисъл.

24. Наградите „Аскеер“ вече 25 години изпъл(ня)ват в пространството на българското думите на Фридрих Шилер: „Човекът играе, когато е човек в пълното значение на тази дума, и е истински човек само там, където играе“.

25. „Аскеер“ съхрани човешкото у българина в години, през които той правеше всичко по силите си, за да го погуби.

Мисия

1. Всяка мисия се провежда във враждебна или поне в несвойствена ней среда.

2. Първоначално нейните носители, мисионерите, апостолите, са ако не преследвани, то поне неразбирани.

3. Неразбирането на една мисия еманира в безразличие към нея.

4. В България дълго властваше безразличие по отношение значимостта на културата за обществения просперитет.

5. На държавно равнище това безразличие продължава да съществува.

6. Метастази на същото безразличие са се разсеяли из цялото българско общество и издълбоко са покварили „широките народни маси“.

7. Обладани от консумативизъм, масите откриваха/откриват ценности единствено в материалното, не в духовното.

8. Ако те са обладавани от някакъв дух, то това е само духът на парите.

9. Всичко останало те смятаха и смятат за недостойно, ненужно, непотребно.

10. А най-непотребна им се струваше българската култура.

11. Широките народни маси нямаха нужда от култура, широките народни маси имаха нужда от чалга.

12. Тази нужда от чалга беше задоволявана отвсякъде – политика, икономика, медии, пазар, че на моменти дори от църквата.

13. За българската култура в техните пространства нямаше място.

14. Но независимо от тях и въпреки тях българската култура съществува/ше и се развива/ше.

15. Неразбирането и безразличието не могат да възпрат хората, избрали за своя съдба културната мисия.

16. Българската култура, по думите на Яна Букова – поет, преводач и писател, като барон Мюнхаузен сама се издърпа за косите и излезе от блатото.

17. Част от това издърпване са Театралните награди „Аскеер“.

18. Те посочваха големината на артистичната личност, мисионер на културата, във време, когато обществото се интересуваше единствено от площта на артистичните апартаменти.

19. Подчертаваха, че в живота съществуват ценности, по-ценни от материалните ценности.

20. Постепенно това убеждение проникна и в други обществени слоеве.

21. Белег за прекършване на радикалния консумативизъм на българското общество станаха другите Театрални награди „Икар“.

22. „Икар“ са рожба на „Аскеер“, те са плод на изпълнената мисия от страна на „Аскеер“.

23. Мисията да се демонстрира култура, когато отвсякъде другаде се демонстрира чалгаджийска пошлост.

24. Българската култура всъщност разбра, че дори и бедна, тя все пак е важна.

25. И това разбиране дължим в огромна степен на навършилия 25 години „Аскеер“.

Институция

1. Всяко човешко общежитие, за да се превърне в общество, изгражда институции.

2. Институцията е онзи човешки продукт, който определя хората като „обществени животни“ (Аристотел).

3. Няма общество без институции – било то архаично, било то високотехнологично.

4. Всеки митичен разказ е разказ за създаването на определена обществена институция.

5. Вавилонският Енума елиш, Теогонии-те на Хезиод, Книга Битие на евреите, епичният Попол Вух на маите – всички разказват за създаването на света.

6. В този смисъл може да провидим света като вселенска (космическа) институция.

7. Светът като институция се нарича цивилизация.

8. Всяка цивилизация изгражда свои специфични институции.

9. Но колкото и да са специфични, всички те се свеждат до: икономически, политически, религиозни, културни.

10. За всяка цивилизация важи правилото, че за да функционира стройно, трябва прецизно да функционират всички останали нейни институционални компоненти – икономически, политически, религиозни, културни.

11. Повредата в само един компонент води до повреда в цялата цивилизация.

12. Пренебрегването дори на един само компонент води обществото до ръба на цивилизационния разпад, изправя го пред катастрофичен колапс.

13. Длъжност на всеки човек, чувстващ се част от обществото, е да работи за предотвратяване на този цивилизационен колапс.

14. Затова когато такъв се изпречи на хоризонта, виновни са всички, но виновен е и всеки един.

15. Както обрича поетът Златозар Петров кръчмарите, селяците, красавиците и убийците, но също и поетите, своите колеги: „О поети / прочетохте Рембо Аполинер и другите / но не тъгувахте достатъчно / виновни сте / че влаковете не вървят добре / и хлябът не е вкусен“.

16. Театралните награди „Аскеер“ са усърдна и търпелива работа точно за предотвратяването на този цивилизационен колапс.

17. Именно тази усърдна и търпелива работа ги направи институция.

18. Една от най-важните последици от тази работа на Театралните награди „Аскеер“, превърнала ги в институция, е създаването наДраматургичните награди „Аскеер“.

19. За институционалния успех свидетелства нарастването на количеството кандидатстващи пиеси – от по-малко от десет в началото до близо тридесет сега.

20. Драматургичният „Аскеер“ е отражение на днешното време – сакато, отчаяно, посърнало, уродливо, уязвимо и крехко, но въпреки всичко дирещо изход.

21. Пиесата на Елена Алексиева „Фантомна болка“ е през 2015 година може би най-емблематичният пример за търсене на изход от уродливото, посърнало, крехко и сакато днешно време.

22. Изходът е в болката, която не се предава.

23. Изходът е в културата, която не се предава.

24. Театралните награди „Аскеер“ са гаранция за това болезнено културно устояване.

25. Четвъртвековният им юбилей е доказателството, че това културно устояване може да устои, дълго може да устои… Въпреки болката, наспроти болката…

Признателност:

Благодаря на писателя Роберто Боланьо за идеята така да оформя този текст.

Благодаря на Фондация „Академия „Аскеер“ за възможността да го напиша.

Митко Новков e психолог, културолог, публицист, литературен критик и медиен наблюдател, журналист. Роден е на 25 юли 1961 година в старопланинското село Бързия, в подножието на връх Ком и прохода Петрохан. Средното си образование получава в ПГ „Д-р Иван Панов“ в град Берковица. През 1988 година завършва висше образование в СУ „Св. Климент Охридски“, специалност психология и философия. Работи известно време като училищен психолог, в периода 1994-2001 година е журналист в бургаския вестник „Черноморски фар“ като 13 години „пристанува“ в морския град. В момента живее в София.

- 18-06-2015|Петър Петров

Простете невежеството ми, но не мога да разбера защо тази награда се нарича така? Логично от името би следвало председателят на журито да се нарича паша, а помощниците му поне бим башии. Лошо ли е да се нарича „Армия“? Освен това самата статуетка твърде много прилича на друга световно известна. Не може ли да е нещо, което да се отличава от всичко останало и да даде собствен облик на събитието, а не да препраща към други

- 20-06-2015|Евдокия

Учредяването на наградите Аскеер е едно от най-свежите хрумвания в родната ни култура. За щастие, наградата се утвърди като институция в последните години, всяка година, почти без изключение се наслаждаваме на спектакли, издържани на едно доста високо естетическо ниво. В българския театър напоследък се случват интересни неща, работи се твърде смело и това е радващо. Радват се обаче тези, които разбират. Защо наградата се нарича така, ли? Защото не е награда за армейски постижения или класация на успешните военни министри в годините на прехода. И защо текстът на М. Новков затруднява някои читатели? Вероятно защото мисленето им е твърде буквално и повърхностно, а провокацията е насочена към хора без въображение и познания. Без елементарен усет за пародия, за постмодерна реплика, за естетическа провокация. Ами защото инициативата излезе от Театъра на армията. И… защо трябва да си обясняваме очевидното? Златко, дали не трябва подобни затрудняващи текстове да бъдат придружавани с библиография по въпроса за ограмотяване на читателите? Не съм сигурна вече дали си заслужават всички тия емоции в коментарната рубрика и дали въобще трябва „невежеството да бъде прощавано“?!

- 20-06-2015|Петър Петров

Понеже така и така сме си прости, бихте ли превели г-жо Евдокия на български език какво означава думата „аскеер“? Никой нищо не е казал за дейността на който и да е театър!

- 20-06-2015|Златко

Името на наградата, разбира се, е шега, която цели едновременно да направи асоциация с Театъра на армията („Аскер“), така и с американската филмова награда. Разбира се, право на всеки майколюбив българин е да се възмущава от това, че една национална награда може да носи „турско“ име. Друг е въпроса, че цялата тази дискусия започва вече да звучи малко тъпичко.

Петре, обикновено демонстрираш повече интелигентност, отколкото под този текст. Хайде стига толкова, сядай си на задника вече…

- 20-06-2015|Петър Петров

Благодаря г-н Златко! Наистина не знаех защо точно така се нарича наградата. Признавам, че попрекалих малко. Съгласявам се с Вас и си сядам…

- 20-06-2015|Златко

Благодаря! Хубаво е, когато успяваме да преодоляваме неприятните ситуации без ненужни зацикляния…

- 24-06-2015|Анна

Аз, като една овехтяла старица много се дразня от думата „Аскер“ Когато я чувам винаги си представям нещо чуждо, военнизирано. За награждаване на нашите великолепни творци тъй ли никой от лингвистите, езиковедите, писателите не можаха да измислят име на тази чудесна награда с по – българско звучене.Не ми звучи българско, не ми звучи гордо. Ние, част от бесарабските българи не сме възхитени от името на наградата „Аскер“.

Сливен беше един малък космос.

Разговор с Атанас Славов (1930 – 2010)

Автор(и): Аспарух Панов

През юли ще отбележим 85 години от от рождението на големия писател, културолог, публицист и общественик Атанас Славов (1930 – 2010). Имах удоволствието да се запозная с него в редакцията на „Век 21“ в забързаното и еуфорично време непосредствено след 1989г. Сприятелихме се обаче, години по-късно, в любимия ни Сливен, където всички издънки на стари родове се чувстваме роднини, и в либералния кръг около дружество „Гражданин“ и списание „Демократически преглед“.

Преди 16 години, през пролетта на 1999г., проведох с Атанас Славов един изключително интересен разговор – интервю на терасата на 11 етаж в сливенския му офис. Говорихме си без предварителен сценарий по различни актуални теми, като прекрасната гледка допринесе много за техния избор. Да се беседва с личност като Атанас Славов, бе нещо много повече от обикновено удоволствие, това бе обогатяващо интелектуално занимание. Дори и най-обикновеният разговор с него носеше висок духовен заряд и наелектризираше пространството. Атанас Славов не просто разговаряше, той те провокираше, иронизираше, нападаше и едновременно защитаваше, и всичко това бе наситено с цветистия му език и невероятното му чувство за хумор.

Разговорът под заглавие „Европейската цивилизация е нашият торф, а не избор“ бе издаден в отделна книжка от дружество „Гражданин“ през 2000г. по случай седемдесетгодишнината на писателя, като избрани части от него бяха публикувани и във в-к „Култура“. Разговорът бе включен и в поредицата от 4 тома избрани произведения на Атанас Славов, издадени през 2003г., както и в моята книга „Между емоциите и реалностите на прехода“, издадена през 2007г.[50]

Първите две части от разговора са посветена на вечните въпроси за толерантността, хармонията и богатството на междуетническите и религиозни отношения в миналото на един мултикултурен център като Сливен, за ролята на циганите в българската култура, както и за настъплението на национализма и ксенофобията през последните години. Просто е невероятно, колко актуално звучат възгледите на Атанас Славов днес, когато вече девета година сме членове на ЕС. Мислех да подготвя специален материал за рожденната дата на писателя, 25 юли, в който да включа и тези части от разговора, но конфликтите в Гърмен и Орландовци ме изпревариха и накараха да избързам.

Какво ли не се изписа и изговори по медиите, в политическите говорилни и социалната мрежа за конфликтите в Гърмен и Орландовци. Наред със сериозните аналитични текстове на хора, запознати с темата и с европейско демократично мислене, се изля и потоп от примитивна националпопулистка агресия и разюздана ксенофобия, в случая – циганофобия.

Днешната политическа, медийна и обществена среда в България е пропита с много повече агресивна нетолерантност и ксенофобия, отколкото през деветдесетте години на миналия век. Дълбоко националистическото и етноцентристко популистко говорене (а вече и назидателно поведение) на политици, на медии и патриотарски обществени групи води бавно, но сигурно до девалвация на една от най-големите ни ценности – успешното съжителство на различни култури, етноси и религии. В момента в България, страна членка на ЕС, не е възможно изобщо да се проведат спокойни, отговорни и задълбочени дебати за социалната интеграция на етническите и религиозните общности и политическото им представителство в изборните институции и администрацията. Можем само да си спомняме за активната междуетническа комуникация, която бе постигната в България след 1989г. и за дебатите, които водехме тогава върху интеграцията на различните общности в българската гражданско-политическа нация при пълно съхранение на етническата, културната и религиозната им идентичност.

В днешния перверзен популистки подход към политиката, при който никой не носи отговорност за последиците, се крие най-голямата опасност за българското гражданско общество – разделението и противопоставянето му по етнически и религиозен признак.

Когато хората забравят, че са граждани, а се възприемат единствено с етническата си и религиозна принадлежност, започва да става страшно. И това е проблем не само в България, но и в цяла Европа. Отведнъж стана ясно, че малцинствата съвсем не са интегрирани, а използват дадените им граждански права и произтичащите от тях свободи, за да живеят в паралелни общества със своите мафиотски кланове и религиозни закони и да контактуват с местната власт само тогава, когато трябва да получат социалните си помощи…

Може би някои тук ще кажат, че България стои в това отношение по-добре, защото нашите малцинства са традиционни, живеят тук от векове и с изключение на ромите, са добре интегрирани в българското общество. И сигурно ще бъдат прави, но до къде и до каква степен е задълбочен и необратим интеграционният процес? За какъв точно опит в интеграцията можем да говорим, когато се оказахме напълно неподготвени, а понякога дори и не адекватни да се справим с бежанския поток, който застигна страната ни.

И тъй като материалът е все пак посветен на Атнас Славов, спирам до тук с разхвърляните си въпроси, на които така или иначе не мога да отговоря. Предлагам ви

разговора с Атанас Славов без никаква редакторска намеса. Не съм променял нищо от специфичния изказ на пистаеля, защото там се крие голяма част от неговия чар.

Част 1.

ЕДИН АМЕРИКАНЕЦ ОТ СЛИВЕН

Аспарух Панов: Тъй като в разговора ни често ще се преплитат и биографични моменти, предлагам ти да го започнем със сливенската тема. Първо искам да ти кажа какво най-много ме впечатлява в теб. За мен ти си човек, който в мисленето си умее по невероятен начин да се издига над дребнавостта, да съзерцава живота някак си отгоре, с лека ирония и да обобщава проблемите, пречупвайки ги през философията на космополитизма. Но не само духът ти е космополитен, цялото ти съществуване е такова. Самият ти си обиколил света и навсякъде се чувстваш добре. Семейството ти, деца, внуци са пръснати от Америка до Нова Зеландия. Цялото ти творчество е проникнато от този дух. Защо тогава се върна точно в Сливен? С какво Сливен може да привлече човек като теб?

Атанас Славов: Всичко това е свързано с този дух, за който говориш. Сливен е просто едно Място. Аз съм в Сливен и за мен няма никакво значение, че не съм някъде другаде. Ако се издигнем над ефимерното, Сливен е от Местата, в което има проекциите на всичко това, което има по света. Разбираш ли ме? Някои ме подиграват, като ме наричат „американец от Сливен“, но аз съм точно това – американец от Сливен.

А.П.: И аз съм от Сливен по бащина линия и се връщам непрекъснато там, защото градът ме привлича неотразимо. И все пак, в какво се изразяват тези проекции, за които говориш? Може би в мултикултурността на Сливен?

Ат.Сл.: Точно това е. Когато живеех в Сливен преди години, това беше един малък космос. Едно място на тотална толерантност. Точно това те привлича и в Ню Йорк. За съжаление днес тази атмосфера умира бързо, защото сме в период на деградация на българската национална действителност. Нацията отново се свива, става на едно грахово зърно. Надигат се вълни на нетолерантност, каквито никога не е имало преди, заплашване с гилотини и издигане на някакви съмнителни добродетели, които се формулират от най-различни периферни личности. Някои обичат да говорят за т.н. „монархофашистки режим“. Друг е въпросът, че монархията е противна на фашизма и те са несъвместими. Но по онова време, поради влиянието на Германия и поради тези теории за антисемитизъм, за нисши раси, пак се бяха появили подобни тенденции на нетолерантност. Но искам да бъда съвсем обективен – у нас те не бяха толкова застрашителни според мен, колкото са сега.

А.П.: Ти употреби няколко пъти понятието нация. Какво влагаш в тази дума точно ти, „един американец от Сливен“?

Ат.Сл.: Подобни думи аз на майтап по някога ги наричам „мръсни думи“, защото те всеки ден си сменят черупките и смисъла. Комунистите казват едно, Ленин казал друго, трети казва не знам какво си и т.н. Нацията за мен, това е населението на държавата, което вече се е обединило около една обща идея как да живее, как да си подобрява живота и как да го стабилизира.

А.П.: Нали нямаш предвид етнонация?

Ат.Сл.: В никакъв случай! Каква ти етнонация, като след победата ни над Германия по футбол, в Сливен най-много се радваха циганите. Дори пред часовника на площада една млада красива циганка яздеше на кон чисто гола. Арменци, турци, евреи, всички сме заедно. Какво значи етнонация? От това, че на времето французи и англичани в стремежа си да разрушат Османската империя, измислиха тези етнически държави и ги кръстиха на етнически групи, още ще има да патят Европа и светът. Съжалявам, че на Балканите са толкова добродушни и не вземат като евреите да си искат репарации за това, че са ги натикали един връз друг да се колят. „България“, ама там има и турци. „Турция“, ама там има и гърци. „Гърция“, ама там има и македонци. „Сърбия“, ама там има и българи… Защото всички тези етнически общности по-рано живееха заедно и без проблеми в огромни империи, които бяха цивилизовани и в законодателството си бяха намерили правилните параметри на съжителството. Когато живеех в Сливен като дете, в обичайното право се бяха запазили части от модернизираното законодателство на Турция и хората живееха заедно без никакви проблеми. Хората се обединяваха в съвсем различни от днес структури, най-често професионални. Например ти си в един еснаф – там няма никакво значение дали си арменец, евреин или българин. Ти си си в този еснаф, ти си например златар, имате общи интереси, държиш си професионалните изпити, представяш се пред кмета и не е важно какъв си, нещата си вървят… Сливен бе едно уютно място. Хората като комшии, като етнически немаркирани граждани действаха по естествените човешки закони, защитаваха се един друг, разменяха си подаръци по празниците. Махалата Татармезар, в която живеехме, бе една от богатите турски махали и например там на Великден се носеха козунаци на турците, а на техните празници турците ни носеха своите специалитети. Но това, което ме вбесяваше още като дете, бе, че като прекрачиш прага на училището, на диктуваната култура, на индоктринацията, там всичко вече е в противоречие с нашия естествен живот. С моите приятели, когато сме на улицата, ние сме като братя, но когато влезнем в училището, не трябва да бъдем повече приятели. Отгоре имаше една фалшива работа, която се насаждаше в нашето образование, нещо чудовищно, което продължава и до днес. Къде ще ходим на Запад с хора, които по цял ден говорят за турско робство и прочие и прочие, когато у нас има голямо турско население, което е съвсем цивилизовано. Та това ме привличаше в Сливен, тази широта, този кеф в нашата махала. Моят братовчед Сашо беше поразително силен на езиците, той знаеше и турски, и арменски. И до ден днешен чувствам тази страхотна наслада, когато запомня поговорка или някакъв закачлив израз. В Сливен обичат да си говорят хората, говорят в кафенето и когато искат да направят някакъв акцент, вкарването на турски лафове придава допълнителна тежест, естетическа украса на нещо мъдро, защото е и малко неразбираемо. Това е една чудесна игра. Преминаването от една в друга етничност заради обогатяването на живота е нещо фантастично, нещо страшно красиво и типично за Сливен. Дори до ден днешен. Вече нищо не е останало, старите къщи ги няма всичките, но като седнеш в едно кафене, всеки ще ти каже по пет лафа и ще ти вмъкне турски думи, цигански думи и т.н., и т.н. С езика се играе и оттам е дошъл моят занаят. Аз съм писател, защото обичам богатството на езика. Не е дошъл от това да разправям героични работи и да пиша глупости, които да печатат в официалните вестници и да ме направят професор. Аз съм писател, защото това е най-сладкото нещо, което аз знам.

А.П.: Моля те, както си седим сега на терасата и под нас е целият град, опиши ми Сливен така, както го виждаш в душата си, като малък космос, като място на тотална толерантност…

Ат.Сл.: Тази хармония, за която ти говоря непрекъснато, това беше моят град, в който се пееше на всички езици. Ето там горе, откъм Ново село е била арабската махала, по-надолу идваше арменската махала, след туй – еврейската махала, в началото на ул. „Раковски“, със синагогата, с еврейското духовно училище. Първата голяма християнска църква, която се строи в Сливен през възраждането, всъщност е арменската. Този, който я строи, е инспектор в Истанбул по текстилните въпроси и той помага на Добри Желязков, когато създава фабриката си. По-нататък идват горната и долната цигански махали с всичките си музикални и други таланти. Долу, точно под нас е Татармезар, богатата турска махала, също с духовно училище. А от Балкана, ето там отгоре, идваха каракачаните с катърите, носеха сирене, кашкавали и какви ли не други чудесии. За да вървят нещата в един такъв град, трябва една страхотна хармонизация. Въпреки всички днешни проблеми, хармонията на мултиетничността, за която говорим, продължава да си е в мен, тя е нещо за мен индивидуално. Аз я използвам, аз се храня от начина, по който в Сливен се говори. Ето сега издавам една народна книга, която е написана на сливенския говор. Вътре е пълно с гръцки думи, с турски думи и турски пословици, които сливенци са използвали. Това е сладостта, това е моето съществуване. Аз обичам езика. Обичам богатството на езика, обичам диалектите. Вземи самата разлика между английските езици в различните английско говорещи страни, това са толкова различни диалекти. Аз съм превеждал книги, само защото обичам българския език, за да покажа какво може българският език. Например Дикенс превеждам, за да покажа, че българският език може да бъде грандиозен, Шон О кейси по същата причина. Използвам диалектите при превода. Колдуел съм превеждал, негърски език има там, взимам български диалекти, вмесвам ги в литературния текст, за да зазвучи точно по същия начин, както е в книгата. Цялото това богатство на езика не е само занаятчийски инструмент, над езика винаги стои духът. Като гимназист съм събирал улични говори, хулигански говори. Обичам езика в Бургас, много богат заради пристанището, в Пловдив, в София уличният език е нещо невъобразимо. После езикът на игрите, които имаме – те са турски и главно цигански. Циганска терминология има във всички игри, независимо дали ще бъде на топчета или на зарове и карти. За съжаление това, което става в езика днес, е просто чудовищно – никой не знае нито литературен български, нито съответните диалекти. Като отвориш вестниците, четеш как някои хайлайфни дами се мъчат да говорят на тарикатски, без да са чували някога този език… В тази разруха аз съм се върнал в Сливен да търся нещо, което ми е било скъпо и си го намирам…

А.П.: Ти намираш това, което търсиш, разбира се, но то не е само за теб. Ти като писател и публицист имаш и мисия – това, което ти е скъпо на теб, и което сега отново откриваш, макар и трудно, да го предадеш на хората около теб, да ги убедиш, че то е скъпо за всички ни, не само за теб. Защото ти винаги си търсил точно тази широта, този космос, за който говориш. А това е, което обединява хората, а не ги разделя.Дали днес може да бъде разбрано едно такова послание? Защото имам чувството, че никога не е имало толкова голямо отчуждение между хората, дори и в град като Сливен.

Ат.Сл.: Не, не може да бъде разбрано. В Сливен сега хората преди всичко мразят. Мразят всички отгоре до долу.

А.П.: И теб ли мразят?

Ат.Сл.: Мразят ме, разбира се. Защото казват – тоя ли, та той е американец, дава си къщата под наем (става дума за моята собственост), вместо да построи една църква. За какво да я строя тази църква, за да влязат бившите комунисти в нея и да се кръстят с по четиринайсет кръстеници на минута. Непрекъснато има едно напрежение, както при Илф и Петров, където имаше един, който изпращаше телеграми с идиотско съдържание, например „Графинята тича с изменено лице към вира“. Та българският народ е точно в това положение – тича с изменено лице към вира. Всички крякат с изпъкнали очи и не знаят къде отиват. Не е уютно и не е приятно. И тук аз имам голям проблем. Сега не мога да дам никому нищо, не мога да говоря. Хората не се интересуват и моят труд е излишен. Така че аз като комуникатор, въпреки че съм в състояние да помогна, въпреки че съм се върнал, защото съм си българин, нищо не мога да направя. Аз не тичах „с изменено лице“ към България, а аз бях като Иванчо Йотата, защото тук са моите архиви, моите колекции, моите неиздадени академични трудове, моите 300-400 часа магнетофонни записи, голяма част от моя живот. Много от архивите, разбира се, се оказаха унищожени и то от мои близки хора, роднини, но каквото е останало, аз си го човъркам, работя си върху него. И защото сега тук не мога да помогна на България, аз ѝ помагах повече от Америка, просто спирам и искам да си довърша някои неща, които са с по-далечна перспектива…Това ме интересува най-много. Малко е налудничаво, но това е по-полезно, отколкото да говориш, а всички да крещят и никой да не те слуша.

А.П.: Излиза, че хора като теб не са нужни. Възможно ли е това, защо е така? Всички очакваха нещо друго. Дойде освобождаването, няма вече комунизъм, има много повече възможности за духовна реализация. Точно такива разкрепостени личности с оригинално и нестандартно мислене като теб би трябвало да са в епицентъра на новото време, а като че ли не умеем нито да търсим, нито да използваме най-ценните си хора? Защо всички само крещят, а нищо не се прави? На какво се дължи всичко това?

Ат.Сл.: Такива хора наистина са нужни, но никой не ги слуша. А не ги слуша, защото държавата е разградена. Времето на комунизма бе време на открито декларирана и безкомпромисна диктатура. И когато нещата не вървяха, на хората беше ясно, че са виновни точно ръководителите, които са потиснали хората и носят цялата отговорност за всичко. Знаеха се субектите на мръсотията, извършителите се знаеха. А сега е много по-различно. Първо комунизмът създаде условията за всичко, което се случва сега. За да може, например един учител от видинско село като Ангел Тодоров да стане председател на Съюза на писателите, комунизмът трябваше да разруши скалата на ценностите, залегнала у всеки българин. Българинът може би си беше простичък, но имаше ясно изразена скала на ценностите. Тази скала бе разрушена изцяло и хората бяха разместени социално. При този страхотен наплив на хора от селата в града, за да могат да се унищожат буржоата, вече всеки можеше да стане всичко. А в сегашната ситуация, вече не знаят кого да слушат и затова само крещят. Пристига човек с наръчник от дванадесет думи, който не знае как се говори дори по телефона, но и той крещи – „чакай да ти кажа“. Всички само крякат…

Част 2. Без тези хора българска култура няма

А.П.: Нека се върнем отново в Сливен. Много ми хареса удивителното сравнение, което направи между Сливен и Ню Йорк. Твоят начин на оценка на Сливен е толкова по-богат от конвенционалното клише „Сливен – градът на стоте войводи“. А днес какви са междуетническите отношения, останало ли е нещо от Сливен като мултикултурно средище?

Ат.Сл.: Езикът е останал. За културата на общуване какво да ти кажа – отношенията са все още естествени, но хармонията вече я няма. При тази обща деградация, отношенията между общностите непрекъснато се развалят. Чувства се едно нарастващо напрежение особено спрямо циганите, защото те са в страхотна мизерия, деградират светкавично и никой не се мъчи действително да промени нещо. Аз съм ходил на конференции, където се поставят тези проблеми, издадох напоследък един американо-цигански и цигано-американски речник, но нещата са много сложни. Никой не се грижи за семейството, за стабилизирането на ситуацията, а за някакви глупости – как да влязат ромите в парламента. И какво, влиза в парламента един тарикат, започва да краде като останалите депутати, да върти търговии и резултат пак няма…

А.П.: Напоследък наистина станахме свидетели на серия от изблици на агресивност и то специално към циганското население. Върхът бе достигнат в началото на май с една абсурдна националистическа публикация-писмо във вестник „Зора“, която предизвика и твоето възмущение. Най-циничното е, че зад този откровено расистки материал, насочен срещу циганите и обвиняващ политиците в „косовизация на България“, стои някаква гражданска организация под името „Европа“.Съвсем логично, поне според мен, един от подписалите писмото е Николай Хайтов, който в типичния си стил често демонстрира антиевропейските си възгледи.

Ат.Сл.: Не знам кой е инициаторът на това послание, но основната идея там е една спекулация със състоянието на ромите. Главната теза в писмото е, че те застрашително се размножават, което е една дивашка форма на етническа неприязън. Това е просто чудовищно. Какъв е изходът? Да вземем клещите и да почнем да ги скопяваме? Да сме вземели мерки. Какви мерки – да ги пратим на концлагер и да им шибаме инжекции. Ако някой е недоволен от сегашното състояние, нека последва примера на мормоните. Да се отдели, да се изолира на едно красиво място, например в село Яворово и да се посвети на правенето на деца. По осем деца имат мормоните. А подписалите това писмо само си проветряват крачолите и вият. Тия хора не могат да разберат, че у нас ромите за разлика от други страни са имали винаги една по-голяма степен на изявеност. Най-високият процент на роми с висше образование на Балканите бе и е точно в България. Техните представители са имали винаги голямо присъствие в обществения ни и културен живот. Можем ли да си представим изобщо нашата култура без ромите? Има хора, които не мислят за това нещо. Да вземем историческата митология за свръхгероичността на нашите хайдути. Онзи истинският, буен период в началото на 19 и в края на 18 век, когато започва да запада империята, когато се явяват и кърджалиите, това е времето на тези страхотни и могъщи герои, митологизирани в юнашките ни песни. Чувал си за Индже, какъв е той, българин? Мануш войвода, какъв е той, чист циганин! Разбираш ли? Сидер войвода е влашки циганин и т.н. Да отидем при литературата. Яворов, най-големият ни поет е от арабски произход. Ако иска Хайтов да си го запише. Стилян Чилингиров, циганин, една от най-големите фигури на 30-те години. Хаджийски-Лолови са циганска фамилия от Медвен. От там е и известният писател Методи Лолов, той е роднина на Татяна Лолова, фурията на нашия театър. Методи Лолов живее през 30 -те години в Германия и се връща в България след като нацистите започват преследванията срещу евреи и цигани. Аз го помня, той беше приятел на баща ми, изключително културен човек. Да не говорим за музикантите. Без всичките тези хора българска култура няма. Все едно испанска култура без фламенкото или американска култура без джаза. Това е положението. Целият този апел, за който говорим, е ориентиран единствено към създаването на допълнителен хаос в и без туй хаотичното състояние на България. Разбира се, когато са писали този апел, те са сложили в него и някои малки закачки, например срещу чалгата. Всичко и тук е изопачено от началото до края. Истинската циганска музика, наричана популярно чалга, има най-сложната ритмична система. Аз съм доктор по теория на литературата. Ритмусите, фигурите на речта в поезията на Индия, откъдето идат ромите, са над 100, докато ние имаме не повече от 30. Циганската музика има неравноделни тактове от тук та чак до Стара Загора, които са много сложни за изпълнение. Има упадък в тази музика в България, но това е работа за сериозните специалисти, а не за крещящите фашисти. Присламчват известни естрадни изпълнители или композитори, които се дразнят от упадъка в музиката ни, и те без да разберат коя е причината и за какво става дума, подписват. Упадъкът се дължи на факта, че поради популярността ѝ и финансовите възможности за разпространение в Мала Азия и Турция, в нея проникват маанета, елементи на паралелно свирене и пеене в октава, вместо в хармония, което е нехарактерно за нашата циганска музика. И ако става дума за протест, първи беше точно един циганин от Стара Загора, с популярното име Аличко, учил в Академията, който е виртуоз цигулар. Той първи каза, че чалгата деградира, като в нея навлизат маанета. Всичко това ти го давам само за пример, за да ти покажа, че проблемите са толкова сложни, че да се говори „ангро“, е наистина чудовищно. И още по-чудовищно е, че тази нахални хора наричат сдружението си „Европа“, когато за всекиго е ясно, че с етнически преследвания и с такива писания никога не можем да влезем в Европа. Да бъдат искрени, да си нарекат сдружението „Нацистите“ или „Свастика“ и да се разправят тогава не с хора като мен, а директно с НАТО…

А.П.: Аз бих казал, че стилът на това писание е по-скоро комунистически, но дефиницията едва ли има значение. Много по-важен е въпросът защо се появяват тези тенденции на нетолерантност, коя е причината за подобни публикации. Според мен отговорът трябва да се търси в липсата на истинска държавна политика по отношение на малцинствата. Политиката в тази област трябва да е нещо много по-задълбочено от вкарването в парламента на един-двама депутати от ромската общност или от една прекопирана европейска програма за назначаване по един представител на малцинствата в областните управи. Имам чувството, че всичко се върши по принуда, защото има някакви изисквания към нас, някакви европейски критерии, а не защото разбиранията и ценностната система на политиците ни са наистина европейски. Съгласен ли си?

Ат.Сл.: Абсолютно! Външно, понеже има някакви изисквания, те се опитват да ги спазват, но в действителност положението е друго. Ти помниш, премиерът казва един път „ДПС е проклятието на България“ (става дума за Иван Костов, б. А.П.), после се усеща, „въх какво казах“ и започва да твърди, че никога не го е казвал. Има десет хиляди записа на това изказване, но той си твърди, не, не съм го казвал, медиите фалшифицират и т.н. Държавата е виновна, но виновни са и самите лидери на ромските общности, които гледат само да усвоят международните пари, дето идват за тях, когато децата умират. Никой няма вече инстинктите как да намери или как да потърси този, който може да направи нещо, да предложи нещо умно, някакъв изход от положението. Всъщност тези хора, които дойдоха след комунизма в името на отвореното общество, т.е. от СДС, продължиха да разграждат ценностите по същите закони, които бяха проповядвали в АОНСУ, водени от мисълта, че една твърда партия, слята с държавата е много добре, и ето хаосът продължава. Въртят се бивши комунисти, бивши ченгета, награждават ги с медали, поставят ги отново на ръководни места да командват. Така че този хаос е някак си завещан. Поради невъзможността на българина да се ориентира в йерархията на ценностите, доразрушаването продължава. Всичко, което може нещо, бе изхвърлено от СДС. И стоят сега едни урунгели там, държат се иронично, надменно. Кой да ги слуша вече, затова и хората крещят без да знаят какво да направят.

Роден на 20 октомври 1949 г. в София. Завършил химия в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. До 1990 г. работи в БАН. Има десетки научни публикации в най-реномирани международни списания. В края на 1989 г. започва политическа кариера като член на Радикалдемократическата партия в България, чийто заместник-председател е до 1996 г. Депутат е в ХХХVІ Обикновено народно събрание. Бил е ръководител на българската делегация в Парламентарната асамблея на Съвета на Европа, вицепрезидент на асамблеята и на либералната й група. Член на УС на Българо-германския форум. Автор е на 3 книги и редица публикации в периодичния печат в областта на политическата система, международните отношения и човешките права.

- 28-06-2015|М. Драгостинов

Г-н Панов, чели ли сте разказа „Жълтите пузи с нарисуваната радост“ от Михаел Стомин? Сигурно не, затова чукнете заглавието в интернет и го прочетете непременно. А романа „Пратеникът на Матея“ от същия автор, наречен от собственика и редактор на това устояло на всички бури е-списание, г-н Златко Енев? Сигурно не, затова намерете и това заглавие в интернет, за да видите какво значи да опишеш душата на този съзвучен „космос“? Препоръчвам Ви го горещо и със същия патос, с който г-н Енев отдели много място за този прекрасен автор /той даже го квалифицира като „световна величина“ в своето списание/, където тази образцова проза намери подобаващ за настоящия момент и обстоятелства в полузабравена от Бога България, основателния и жив интерес на мнозина свои читатели. След тяхното прочитане аз се сдобих с една чиста емоционална представа за този град и неговия литературен паметник, стърчащ високо на връх „Гаговец“. Не зная защо авторът е избрал Сливен за централно място на действието и ще бъда много любопитен да го науча отнякъде. Реших, че може би от Вас, г-н Панов, като имам предвид многопосочните Ви интереси и широк достъп до информация. Искам да благодаря специално и на списание „Либерален преглед за поместената Ваша публикация, която стана причина да Ви пиша, признавам, с малко чужда помощ.“ Аз живея в далечна Австралия. Много възрастен съм и ще се радвам ако да чуя нещо повече по въпроса. Желая на сп. „Либерален преглед“ да пребъдва. Благодаря, г-н Енев.

Марин Драгостинов

- 28-06-2015|Златко

Благодаря ви за топлите думи, господин Драгостинов, още по-дълъг живот и здраве ви желая. Що се отнася до работите на господин Стомин, някои от тях могат да се намерят при варненското издателство „Литернет“, ето на този адрес:

liternet.bg/publish29/mihael-stomin/index.html

- 29-06-2015|Броди

И на мен Сливен ми е на сърце. Служих там. От малкото градове в страната ни, още преди Освобождението там се настанява модерен европейски дух. В беседата и двамата премълчават приноса в културата ни с творчеството на видни сливенци, но то се подразбира от само себе си. Нека само припомня, че в средата на 60-те години по сценарий на Радой Ралин, роден и израсъл в Сливен, се снима документален филм за големия ни писател Константин Канстантинов, също от този град. А това е времето на душния застой у нас, прожекцията беше плесник връз суратя на натегачите неграмотници.С принос е оценката за езиковата практика от Атанас Славов, ще бъде ли възможно Прегледът на Златко Енев да помести нещо от езиковите му изследвания и най-вече– от речниците на този виден сливналия. Апропо, тази унификация, за която сам споменава в интервюто, действа неспирно с голяма сила в цял свят. И за финал: тъкмо ромите от Сливен нееднократно споменават, че Захари Стоянов и Йордан Йовков също „били от техните“. Под сурдинка това се подмята и в културните среди.Кои са причините за това приобщаване от ромите. П.П. На Есма Раджепова на един фестивал в Индия беше дадена световна премия за автентичност на изпълнението. Така че забележките за чалгата от Атанас Славов са с неизменна давност.

- 29-06-2015|Соня Кирилова

Пропуснали сте „Пратеникът на Матея“, драги Броди, предполагам че не сте го чели, нали? А това е една огромна, не просто добра книга. Нека я прочетат колкото е възможно повече българи, за да им светнат очите и душите. Има я безплатно в „Литернет“. Стига само „Под игото“ и „Време разделно“. Времето е неразделно, разделените роби сме ние. До безчувственост. Благодаря, г-н Михаел Стомин.

Триперът на кака Сийка

Автор(и): Даниела Великова

Аз и Марийка сме две трипер диплококи, водещи жалко, но гордо съществувание във влагалището на четиридесет и пет годишната чистачка кака Сийка. Това старо, уютно жилище било заселено от семейството ни от незапомнени времена, когато нашият пра-прадядо се отправил на експедиция от пикочния канал на любвеобилния, но непридирчив към половите си контакти, студент Стоянчо. Именно тази непридирчивост, а също и голямата доза алкохолно опиянение дали възможност на ненаситния за жени студент да яхне кака Сийка. Тя още на 17 била стопроцентна, железобетонна, куршумонепробиваема грозотия. Оттогава друг толкова смел човек като Стоян на жизнения път на кака Сийка не е попадал. От което страда не само тя, но и ние с Марийка, две потомствени диплококи във влагалището ѝ. Ние също като дядо мечтаехме за пътешествие.

Веднъж към полунощ отвън се дочу музика. Кака Сийка бе поканена на служебното парти. Да, подпиването на трите чистачки от фирмата на кака Сийка, под гордите звуци на телевизора в кабинета на шефа, се нарича „служебно парти“. Вродената интелигентност на празнуващите доведе след изпиване на половин бутилка водка от запасите на шефа до дружно припяване на „Напипай го“ на Азис. Последвано от заспиването на кака Сийка върху дивана на шефа.

След час ние с Марийка се събудихме от това, че някой чука кака Сийка. Да не би в тъмнината охраната да е решила, че оправя жената на шефа или по пътя към вкъщи кака Сийка е забърсала някой бездомник от пътя.? Всъщност нямаше време за размисъл. Ние с Марийка набързо събрахме багажа си, сбогувахме с роднините и скокнахме на път. Най-накрая. Истинско пътешествие, за което толкова сме мечтали. Интересно, при кого ще ни отведе съдбата!

Съдбата се разпореди неблагосклонно към начинаещите пътешественици. Кака Сийка удовлетворено изхърка, докато извади от влагалището си голям розов силиконов член, на върха на който седим ние с Марийка и го прибира в шкафчето на шефа. След това чуваме бързо отдалечаващи се стъпки, хлопане на врата, а малко преди това: „Ама, че работа. Трябва да си купя такъв!“.

Хладно, сухо и сме гладни. Да, върху самоебачка не е като в къщи, където е топло и влажно, и храна има достатъчно. Ние с Марийка, две потомствени диплококи, тъжно въздишаме върху розовата гума, проклинайки своята недалновидност. Остават ни само няколко часа живот. Очаква ни най-позорната смърт за всяка инфекция, предавана по полов път!

Ние почти се бяхме отчаяли, когато изведнъж заедно с ненавистния фалоимитатор ни напъхаха някъде. Не се наложи дълго да мислим и с радост направихме десант. Но бяхме жестоко удивени, когато не отрихме привичните стени. Да, стени имаше, но те бяха необичайни и с ужасна миризма! Боже, къде сме попаднали – в нечий задник навярно! Ама и ние сме едни колумбовци, открихме Америка, няма що! И въобще на кого му е дошло на ум да си пъха изкуствен член в задника?! По-позорно от това да умреш върху самоебачка, е да живееш в задник. На нас с Марийка направо ни се плаче, че като японските самураи не може да си направим харакири.

Животът в задника продължи дълго. Често ни навестяваше нашия познат розов пенис, но ние много внимавахме. Два-три пъти ни посещаваха и истински членове, но с презервативи, а поради това ние, научени от горчивия опит с гумите, чакахме своя истински шанс. И накрая той дойде. Да, жива човешка шпага без скафандър! Тогава ние с Марийка, две не само потомствени, но също така и опитни диплококи, решихме да не бързаме с поредното турне. Отначало от всички страни огледахме транспортното средство и, убедени в неговата натуралност и отсъствие на всякакви заебавки, спокойно се преселихме.

Мястото се оказа доста шарено. Вавилон по нашите микроскопични понятия. Кой само не беше тук! Други диплококи като нас с Марийка, и микоплазми, и хламиди, и гарденерели. Даже две сифилисни бледи трепонеми подскачаха наоколо. Ние ходехме и оглеждахме всичко като селяни, попаднали в ЦУМ. Тогава отвън се чу фраза: „Стояне, хайде да ходим по курви!“. Да не сме попаднали на същия Стоян, легендарния, от който произлиза нашия род?! Ето това е гордост, ето това е шанс след толкова лишения и издевателства. Ние се свързахме с два симпатични хламида и животът закипя. Събирания, запивки, вечно нови лица, като на гара разпределителна.

Блаженството ни бе прекъснато в един чудесен ден, когато от недрата на нашата обител се чуха сърцераздирателни викове: „Аzitrox 500!“. Ужас – пристигат антибиотици. Явно доста шумно сме се веселили – собственикът ни е забелязал. Да бяхме си седели тихо като при кака Сийка – 38 години, никой нямаше да ни пипне. Сега цялата ни надежда е в Стоян. Той трябва непременно да изчука някого. Сега ни устройва и нечий задник, и потна ръчичка даже, само да сме по-далеч от антибиотиците. Защо нашият носител предателски се бави? Вече се чуват стенанията на нашите разкъсвани на части от азитрокса роднини. Смъртта наближава. И тогава отвън се чува възклицание: „Стоянчо!“, и отговор: „Сийке!“. Пет секунди страстна носталгия, дежа вю и всичко се повтори.

Ние с Марийка сме две потомствени диплококи, водещи жалко, но гордо съществувание във влагалището на четиридесет и пет годишната чистачка кака Сийка. И за какъв чеп ще ни трябват някакви пътешествия?

Източник

Даниела Великова е, нека го формулираме така, човек с разностранни интереси. Завършила е специалност „Гореща обработка на металите“ във ВМЕИ-Варна, но след като установява, че бъдещето на специалиста-инженер в България не изглежда особено розово, се заема с други начинания, някои от тях с привкус на пикантност. Известност ѝ донасят скандалните за онова време романи „Платеният секс“, „Гневът на лесбийките“, „Невидим за закона“ и „Искам го мъртъв“. В момента живее в Антверпен, Белгия.

- 23-06-2015|Златко

Интервю с авторката от списание „Тема“, някъде около 2009 година, предполагам…

Властта няма интерес от закон за проституцията, твърди писателката, бивша варненска мадам

„Не се притеснявам за репутацията си, цяла Варна знае каква съм“, спокойно казва Даниела Великова. Покрай шумната премиера на документалната ѝ книга „Платеният секс. Тайният свят на мъжете“ вече трябва да го е разбрала и останалата част на България.

48-годишната бивша варненска мадам е на „ти“ с темата. През 90-те е работила на розов телефон, в стриптийз бар и като еротична масажистка, докато събере опит и отвори собствен салон. Оказало се, че с дипломата за специалист по гореща обработка на металите от ВМЕИ-Варна не може да си намери друга работа, дори наполовина толкова добре платена. Преди да се убеди в това, е била заварчик, шприцьор, геолог, сервитьорка и крими репортерка. Издала е два романа, пише трети.

Даниела, как ви се отрази скокът от журналистиката към розовия телефон?

– В началото нищо не ме дразнеше. Всичко беше организирано от колега журналист, имаше лекари и инженери сред персонала. Взимах 10 пъти повече, отколкото като репортер, и никой не стреляше по мен, както се случи през 1993-а.

Кой стреля по вас?

– Описала съм случката в първия ми роман „Искам го мъртъв“. Тъкмо бях направила интервю с един от управителите на охранителна фирма, която вече не съществува – „Гард КВН“. Абревиатурата идва от „Красимир, Виктор и Недко.“ Виктор е тогавашният министър на вътрешните работи Виктор Михайлов. Та след като си поприказвахме с Недко Шиваров, стана късно и той предложи да ме закара вкъщи. Тръгнахме с фирмената кола, а когато заседнахме в локвата до един строеж, по нас започнаха да гърмят. После разбрах, че стрелците са били от друга охранителна фирма, собственост на брата на Христо Грудев, по онова време окръжен прокурор на Варна. Не вярвам аз да съм била целта. Попаднах с неподходящите хора на неподходящото място. След това спрях да се занимавам с журналистика и се захванах с розовия телефон. Първият екип наистина беше интелигентен, но неопитен. Шефът нае професионалистка да ни обучава. Тя винаги правеше най-много минути.

Попадали ли сте на потенциално опасни клиенти, които настояват за среща на живо?

– По телефона няма страшно. Но се отказах, защото взеха да идват момичета, които искаха да се срещат с клиентите. Отиваше към проституция, а и работата по телефона намаля, защото някои от момичетата беше по-добре да не ги виждат на живо.

Наистина ли Веселин Данов от VIP Brother е бил собственикът на масажния салон, в който се прехвърлихте след това?

– Да. Той има доста богата биография, сам разказа голяма част от нея. И правилно – човек не бива да бяга от миналото си. При него започнах като начинаеща масажистка. Веднага разбрах, че не става въпрос само за класически манипулации. Оставиха ме аз да реша какво искам да работя. Не ми трябваше много време, за да премина към еротичния масаж, като гледах как аз си тръгвам с 20 лв., а други момичета – с по 200 примерно. Взех да срещам познати сред посетителите и постепенно възприех професията като нещо нормално. После се влюбих в мъж от мутренските среди, който ми даде пари за собствен салон. Наех си момичета, вече избягвах да върша тяхната работа. По принцип съм от типа жени, за които физиологията не е най-важното. Трябва да харесвам човека, да мога да си говоря с него, за да отида по-далече. Повечето ми клиенти бяха постоянни, знаех подробности за тях.

Те не се ли притесняват, че пазите тефтерчета с имената им или още по-лошо – видеокасети със записи?

– Не съм правила тайни записи, нито пазя тефтерчета. Просто не се занимавам с рекет.

Какви са хората на най-високи позиции в бизнеса със секс? Като какви ги познаваме ние?

– Като политици.

Депутати?

– По-скоро лидери на партии. Затова не може да се приеме закон за проституцията – с легализирането ѝ ще секнат парите към партийните каси. От разговори, на които съм присъствала, знам, че през лятото се делят милиони левове само на градско ниво. Наркотици, секс и оръжие – оттам идват големите пари, далеч не само от митниците.

Защо досега не е гръмвал сексскандал в компроматните войни покрай изборите?

– Гарван гарвану око не вади. Имала съм клиент депутат, чувала съм го как говори по джиесемите си с колеги от другите партии и знам, че играта е такава – пазят се взаимно. Драстичното оплюване би се върнало обратно със сила, която никой не би искал да изпита.

Полицията не ви ли безпокоеше, докато бяхте в масажния бизнес? Защо се отказахте от него?

– Има си система за тези неща – плаща се, за да не ти досаждат. Отказах се, защото на брат ми му се родиха близначета и семейството реши, че това е добър повод аз да си остана вкъщи и да ги гледам. Нямам нищо против, това не ми пречи да пиша. Първата ми книга „Искам го мъртъв“ беше изцяло автобиографична, втората – „Гневът на лесбийките“, с автобиографични елементи. Чак когато простреляха колегата Георги Стоев, реших да понамаля темпото и да мина на фантазии.

И се отказахте да споменавате истински имена в „Платеният секс“?

– Не, аз по принцип не смятах да го правя. Но историите ми са автентични и все някой ще се познае, а аз не знам как ще реагира след това.

Страхувате ли се за себе си?

– Няма полза от това. А и моята цел не е да злепоставям някого. Пределно ясно ми е, че не мога да съборя властта с книга. По-скоро исках да насоча момичетата, които подхождат наивно към бизнеса. „Хубава жена“ не е действителността. Ами ако попаднеш на наркоман или алкохолик, а си без охрана? Или те отвлекат в някоя вила и няма откъде да дойде помощ? На мен ми се е случвало да се озова в гора с бивш затворник, който извади пистолет и ми ги наприказва такива, че бях готова на всичко, само и само да оцелея. Сексът за пари не е лесен занаят, но не е и престъпление. Трябва да се приеме като професия, не като лична драма.

Казвате, че не е престъпление. А когато са замесени деца?

– За съжаление се случва и невинаги родителите са роми. Една жена от интелигентно българско семейство ми доведе сама 17-годишната си дъщеря, която не можеше да контролира. Каза ми, че след като така и така момичето е тръгнало по тоя път, поне да знае, че е при човек, когото познава. Аз отказах да я взема, защото е против моите правила. Но един колега го направи.

Нюйоркската мадам Ксавиера Холандер направи състояние от мемоарите си. Надявате ли се да се доближите до нейните тиражи?

– О, тя има много по-голям пазар и по-голям опит от мен. Аз имам повече наблюдения отстрани. Книгата ѝ за проституцията стана бестселър, защото беше от първите. Сега на мен ми изглежда като приказка, мога да приспивам деца с нея.

Какво научихте за мъжете, които плащат за секс?

– Всички го правят. Възрастовата граница скача – преди идваха мъже докъм 50, а сега има клиенти на 80. И вече не мърморят срещу презервативите.

Как жената може да преболедува такъв начин на живот?

– Ако е интелигентна, ще го преболедува. И ако е взела решението на трезва глава, в зряла възраст. Аз започнах на 36, сама си определих границите. А сега тръгват от малки, на по 15-18. Оформени са като жени, но изобщо не осъзнават в какво се забъркват.

Източник

За чушкопека и щастието да си жертва

Автор(и): Емил Коен

Българските зрители гласуваха в конкурса „Лачените обувки на българското кино“, т.е. в играта, организирана от БНТ, в чест на един век производство на игрални филми у нас. Като победител се наложи филмът „Време разделно“ на режисьора Людмил Стайков. За всеки, който следи вълненията на хората у нас, този избор едва ли е изненада. Той се нарежда в една редица с излъчването на „Под игото“ като любима книга на нашенеца и с първото място, което зае нелепото изобретение „чушкопек“ в играта на БНТ „Българските събития на 20-ти век“.

Има ли нещо смущаващо в този зрителски вот?

Да, има, и то много. Защото филмът „Време разделно“ (1987), който е екранизация на едноименния роман на Антон Дончев, беше най-силното идеологическо оръжие, което БКП пусна в ход, за да оправдае течащият по това време така наречен „възродителен процес“, или иначе казано, гигантското престъпление, свързано с отнемане на имената, на личните и родови истории, и, в края на краищата, на „отнемане на душите“ на около милион наши съграждани с турско самосъзнание. Посланието на този със замах направен филм бе просто и ясно: турците са ни клали, но у нас истински турци няма, защото тези, които се смятат за такива, всъщност са насилствено потурчени българи, които – кой знае защо и как – са забравили произхода си. (Как е възможно за около само три века родовата памет напълно да изтласка в небитието един толкова травматичен спомен като този за насилственото потурчване, е загадка, на която учените, които прислужваха на Политбюро в осъществяването на така наречения „възродителен процес“, така и не отговориха.) Та щом е така, то значи напълно редно е да отмъстим и да възстановим справедливостта, като „възродим“ тези милион същества, сполетени от нещастието да се самовъзприемат като турци. А че самата книга на Антон Дончев, послужила за основа на филма, е изградена върху и експлоатира един доказан фалшификат като летописа на поп Методи Драгинов, е нещо, което нито по време на излизането на романа, нито по време на пускането на филма по екраните, е имало някакво значение – в края на краищата, не е ли Партията тази, която най-добре знае кое е фалшиво и кое не е?

За мен, а и не само за мен, е съвсем ясно, че филмът не е спечелил първото място на зрителския интерес заради художествените си достойнства – по същия начин, както „Под игото“ очевидно далеч не е най-добрата книга, написана от български писател. Съвсем други са мотивите за този избор. А за нелепостта чушкопек даже не ми се и говори…

Добре, каква е извънхудожествената реалност, която тегли българите именно към този филм? На този въпрос ясен и недвусмислен отговор получаваме в едно писание на д-р Огнян Минчев, публикувано във Фейсбук: „Да, паметникът на Самуил или „Време разделно“ са с автори от „крайната“ – т.е. посткомунистическата националистическа общност и в естетическо отношение те са точно толкова анти-либерални, колкото и в политическо. Но техните произведения – както и редица други артефакти на националната идентичност – отговарят на нарастващата необходимост от позитивна национална самоидентификация на все още пребиваващото на тази територия българско население, което трескаво търси лъч надежда – според грамотността си и неголямата широта на съзнанието си.“

Ето къде, както казват руснаците, е „заровено кучето“. Нужда от „позитивна национална самоидентификация“. Това било, значи.

Много добре.

Нека да видим сега какво ѝ е „позитивното“ на тази национална самоидентификация и защо тя ни е нужна.

Ами защото – продължава д-р Минчев – „те (българите, Е.К.) търсят някой, който да ги поведе по разбираеми за тях пътища към бъдещето. Искат да се преборят с нарастващата си тревога за оцеляване. Искат да се обединят в общности с хора, на които вярват. Националната общност е основната референтна група, която им е необходима“.

Но проблемът с избора на „Време разделно“ като любим на българския кинозрител филм на столетието не е в това, че нацията има нужда от обединение и че хората остро се нуждаят от вяра в „нацията като основната референтна група“, както високопарно пише д-р Минчев, който е известен в обществото като политолог. Да, „полуразпадналото се българско общество“ има нужда от единение. Да, хората трябва да имат ориентир в бушуващия постмодерен хаос от ценности, псевдоценности и антиценности.

Целият въпрос е в какво именно се състои националното единение: дали в самовъзприятието като жертви на историята (петвековно робство, Европа е вървяла напред, а ние сме изостанали под „ботуша на поробителя“), логично изискващо враг, който да е виновен за всичките – истински и въображаеми – беди, сполетели България след края на Второто българско царство. Или, обратно, единението се вижда в общото усилие да се движим напред – към благоденстващата Европа, която заличава граници, смесва хора и езици, стъпка по стъпка подкопава съществуването на етнически конструираната национална държава, която е архаизъм от 19-ти век, пише обща история и бавно, с връщания назад и нови стъпки напред, върви към нещо, което никога няма да има напълно завършена форма (и в това е голямото му предимство!) и което можем да означим като бъдещите Европейски съединени щати. Те – уверен съм в това – в обозримото бъдеще, тоест в рамките на идващите две-три поколения, ще изградят нова европейска идентичност, която няма да може да се свежда елементарно към различните идентичности на бившите си съставки. Това е движещата идея на европейското обединение, тя на мнозина изглежда утопична. Но нима някой си е представял преди 70 години, веднага след Втората световна война, че между Франция и Германия, които в продължение на други 70 години (от 1870, годината на Френско-пруската война, до 1939, началото на Втората световна война) три пъти се сражаваха помежду си, ще настъпи толкова продължителен мир, при който самата мисъл за военен сблъсък вътре в рамките на Европейския съюз би била налудничава?

Това е визията за бъдещето на Обединена Европа.

Въпросът е какво бъдеще и на цената на какво искаме ние тук, в България?

За нашето национално единение и за развитието ни – според идеите на днешните водачи на нацията – очевидно е нужно съзнанието, че сме някакви жертви. Жертви на собствената си история. Тя си е „играла“ с нас и ни е захвърлила в най-прашния си ъгъл, за да ни „тъпче“ поробителят, докато ние безпомощно сме гледали (доколкото е било възможно, разбира се) как Европа „прогресира“. „Турското робство“, оказва се, е единственото, което може да ни даде чувството, че сме „национална общност“. При това врагът, тоест Турция, стои на източната граница и обитавайки една голяма държава със 70 милиона души население, осъществява през последните години смайващ икономически ръст. Но този „враг“ се е „погрижил“ да остави и тук, вътре в България, своите „агенти“, които, разбира се, с всички сили пречат – най-вече със самото си съществуване – на нашите национални въжделения. Това са, разбира се, малцинствата.

Ето това е посланието на първенството на филма „Време разделно“. Мъчили са ни, клали са ни, има враг, той е вън от страната и същевременно вътре в нея. Споменът за тази мъка ни прави нация. И затова той, този спомен, трябва да бъде поддържан и разгарян. Друга реалност, според самосъзнанието на българските националисти, чийто относително умерен идеолог е д-р Огнян Минчев, способна да обедини измъчената ни полуразпаднала се нация, няма.

И така – обединени от мъчителния спомен за миналото, да вървим към едно бъдеще, където, поне такава е идеята, националната идентичност ще има все по-малко значение, където – в потока на новоизковаващата се европейска идентичност – бившите национални традиции, разбира се, ще бъдат пазени и уважавани по същия начин, по който сега се възпроизвежда на фестивали и концерти фолклорът, който е наследство от отдавна отминали епохи. Към една Европа, която е кълбо от взаимно враждебни травматични идентичности ли ни водят адептите на новия български национализъм? Към една Европа, в която германците ще броят жертвите, паднали от огъня на французите, и обратно? Към Европа, където мислимата форма на обединение на народите е само империята, т.е. една метрополия, обкръжена от зависими и несамостоятелни територии? Изглежда, че това е неосъзнатата представа на нашите националисти. И, което е по-важно, това е, изглежда, дълбоко скритата в дебрите на несъзнаваното идея на нашите политически и на част от културните елити. Защото те разглеждат Европа не като проект за постепенно заличаване на традиционните, наследени от 18-ти и 19-ти в., форми на интеграция, а като на дойна крава. Европа – това са някакви досадни изисквания на „Брюксел“. А най-важното е, че Европа – това са еврофондовете, тоест пари, до които само бизнес и политическите елити имат на практика безконтролен достъп, и които могат да бъдат „усвоявани“, което в маса случаи значи просто „крадени“.

В поддържането на представата за нас, българите, като „жертви“, като хора, които са обкръжени отвън и са проникнати отвътре от „враг“, е огромната грешка на политическите ни елити през всичките тези 25 години „преход“. Те намериха все пак сили и, подтиквани бурно отвън, направиха решителната крачка и вкараха България в Европейския съюз. И спряха дотук. Защото те не разглеждат Европа като образ на желаното бъдеще, към което всички като европейци сме длъжни да вървим, а като отпускащ милостиня досадник, искащ не само да му благодариш, защото ти е дал пари, но и да се стремиш да изглеждаш като него. Но просякът мрази – тайно, ала дълбоко – благодетеля си. И не иска да му подражава.

Ако у нас имаше политически елит с истинско визионерско мислене, той щеше – стъпка по стъпка – да подготвя българския дух за напускането на уютната и обживяна от средата на 19-ти век ниша на примитивен национализъм, основан на идеята за жертвата и врага, непрестанно възпроизвеждана чрез училищното обучение по история и български език, и за преминаването му на релсите на истинския европеизъм. Но у нас Европа и „европейски ценности“ са просто словесен декор, набор от ритуални фрази, които вече се лишиха – поради изтъркване – от съдържание. Национално единение може да се изгражда въз основа на образа на желаното бъдеще. Стига да има кой да мисли за такова бъдеще и за мястото на България в него.

Неглижирането на Европа като идея, ако продължава (на практика то значи прокарването на жертвения национализъм като най-дълбока основа на легитимността на властимащите, както и търсенето и посочването на „вътрешния враг“ в лицето на двете най-големи малцинства, турското и ромското) ще си отмъсти, и то лошо. Защото управлението на състоянието на нацията с архаичните средства на „разделяй и владей“ – например на турци срещу българи, няма как да не доведе до най-различни отрицателни последици, между тях и чисто стопански. За да настигне средното ниво на стандарт на живот и на производителност на труда на „Европа“, страната ни трябва да се развива поне с три пъти по-бърз темп от сегашния и той на всяка цена трябва да е по-висок от средноевропейския. Но нищо такова няма. Ножицата, въпреки европейските субсидии, се разтваря. Така че не бива да се учудваме, ако сегашните относително плахи залитания по пещерния национализъм, получили публичен и политически израз най-вече през 2005 г. с основаването и с първия изборен успех на „Атака“ като път за постигане на някакво „нравствено възраждане“ на нацията, скоро ще избуят и ще си намерят нови идеолози и нови говорители, пред които дори Волен Сидеров и Валери Симеонов ще се окажат бледи подражатели. А когато се появят, те алчно ще посегнат към властта. Ако това, не дай си Боже, стане, ще бъде изобщо погребано бъдещето на България, защото страната ни няма бъдеще вън от Обединена Европа.

Но липсата на визионерски политически елити е системен проблем у нас.

Политическата ни система след 1989 г. е така устроена, че непрекъснато прави антиподбор на ръководители на държавата. „Асансьорът“ на политиката качва на ръководни позиции хора, максималният хоризонт на които е да издържат до края на мандата. На този фон дори Бойко Борисов с неговата мечта да го запомнят като строител на магистрали изглежда като гигант, обкръжен от цяла сюрия дребни политичета от всякакви разцветки, чийто единствен идеал е да излязат от властта по-заможни, отколкото са влезли в нея.

Политиците имат мисия. Тя не се състои само в това да управляват всекидневните дела на държавата, но и да сочат пътя напред. Защото в техните ръце има могъщи средства за въздействие, между които на първо място са държавната образователна система и държавните медии. След ужасяващата посредственост, арогантност и неприкрит шовинизъм на късния комунистически елит, периодът от първите няколко години след 10 ноември сякаш даде място на някои визионери, сред които изпъква името на покойния д-р Желю Желев. Но след това политическата среда се изпълни с мижитурки и еднодневки, с „калинки“ и връзкари, и краят на тази нова посредственост не се вижда. Е, тя избира най-лесните способи за легитимация, останали в наследство от 19-те век, главният от които е жертвеният национализъм. Толкова ѝ е хоризонтът, толкова може. Само че когато възможностите на този засега все още относително умерен национализъм се изчерпят, когато на власт се възцари пещерният такъв, ще платят не само предишните управници („голяма“ ще е цената на загубата им – ще си загубят постовете), но и цяла България. И ако тя тогава се превърне наистина в протекторат на Европейския съюз, това ще е заслужено отплащане за политическата глупост, цинизъм и безхаберие. Може би идващото поколение политици ще осъзнае опасността и ще се опита да измени курса на държавния кораб?

Да се надяваме.

Материал на сайта „Маргиналия“

Източник

Емил Коен е социолог, журналист и правозащитник. Повече от 20 години след 1993 г. работи в различни неправителствени правозащитни организации, работил е във в. „Континент“ и в Института за изследване на младежта. Има множество публикации на правозащитни теми. От 2008 до 2010 г. издава електронния бюлетин „Правата на човека във фокус“.

- 25-06-2015|А

Толкова ли им е умът на тези евро-пропагандисти? Този – Емил Коен – поне уж е и социолог, и журналист – и въпреки това пак и той не вижда най-очевидното. На него му се привижда някаква „нова европейска идентичност“, която щяла да бъде изградена… На каква основа ще се изгради такава „идентичност“, уважаеми? Кои са големите личности в днешна Европа, кои са големите „европейци“, които ще поведат останалите граждани към новата им „идентичност“? Кое ѝ е „европейското“ на една такава „Европа“, каквато имаме днес? Барозу ли, Юнкер ли – това ли са „героите“, чийто светъл пример останалите европейци ще следват? Може би Кристалина Георгиева? Или кой? И изобщо кой от тези „европейски“ политици е с нещо по-влиятелен от съответните НАЦИОНАЛНИ политици във всяка от страните? Да сте чули някой – все едно поет ли, певец ли, актьор ли, художник ли – да е известен именно като „европейски“ такъв? Някой, у когото липсва каквато и да било следа от националната му принадлежност – и който излъчва само „европейска“ такава? И то ОБЩО-европейска? Има ли поне един европейски политик (или поне певец, актьор, спортист дори – един едничък поне) – който да е ЕДНАКВО обичан и почитан в ЦЯЛА Европа, навсякъде из Европа? Който цяла Европа да смята за „СВОЙ“?

- 25-06-2015|Златко

Уфф, пак същото, пак „не ми разправяй ти, че земята била кръгла, аз не виждам ли, че тя е плоска?“

Абе хора, няма ли най-после да започнат да се обаждат в тоя форум по-млади гласове, докога все така старци и старици ще му определят тона? Лелеее, колко ми е писнало от побелели, непробиваеми бетонни глави! Все едни и същи пенсионери, които нямат друга работа, освен да гледат отстрани, да клатят глави и мърморят, „Няма да стане!“ Аман от вас, ужас…

Ето тук един възможно най-кратък подбор от научни статии и книги върху темата „европейска идентичност“ (в списанието също има десетки такива, както от наше село, така и от други).

European identity

- 25-06-2015|А

Земята не била плоска, била „кръгла“… То и Емил Коен е „кръгъл“… да не казвам какво. И каква полза? Имаше ли наскоро годишнина от Ватерло? Имаше. Имаше ли по този повод кавга между Франция и Белгия? Имаше. Кавга за картинката върху една монета! (Като че ли човек, като вади пари да плаща нещо, и непрекъснато гледа монетата!) Пък иначе нека има и 2 млн. статии в гугъл по „european identity“ – нека. То и по времето на соца имаше 1 млн. статии на тема „светлото комунистическо бъдеще“…

- 01-07-2015|Консерватор

За сравнение: любимият филм на Холивуд е „Кръстникът“, най-любимият роман в Обединеното кралство е „Властелинът на пръстените“, а изобретение №1 е телефонът.

- 01-07-2015|Консерватор

От статията става ясно, че за либерално настроените европейци „единението се вижда в общото усилие да се движим напред – към благоденстващата Европа, която заличава граници, смесва хора и езици, стъпка по стъпка подкопава съществуването на етнически конструираната национална държава, […] пише обща история и бавно, […] върви към нещо, което […] можем да означим като бъдещите Европейски съединени щати“. Авторът справедливо отбелязва, че „движещата идея на европейското обединение […] на мнозина изглежда утопична“. Нещо повече, това е по-скоро кошмар, отколкото утопия. Не границите, различията или неравенството раждат насилието – те само го ориентират, дават му посока (срещу чуждите, срещу различните) и на практика дори ограничават неговата епидемия. Истинските причини за насилието са по-дълбоки и няма да бъдат изкоренени със заличаването на границите, различията или неравенството, които трудно се заличават, но твърде лесно пак се произвеждат. Причините за насилието са свързани с общите ценности, когато тези общи ценности са (възприемани като) материални и оскъдни (икономически блага).

- 01-07-2015|Златко
Причините за насилието са свързани с общите ценности, когато тези общи ценности са (възприемани като) материални и оскъдни (икономически блага).

Това последното нещо не го разбрах. Ако „ценностите“ (хм, хм), свързани със страха от „другите“ са „общи“, то това по-различни ли ги прави, отколкото в случая, в който те НЕ са общи, ами локални? Принципна ли е разликата между онова, което е довело до Холокоста, примерно, и онова, което е довело до Сребреница?

Доколкото съм в състояние да разбера смисъла на коментара, той е следния: докато си се борим срещу „чуждите“ тук на наш си терен, в нашето си малко блато, сме далеч по-предпазени от неприятности, отколкото в случая, когато евентуално отворим вратите за споделяния с „други“, същи този страх? Назад към Балканската война, Европа да си гледа работата…

И не е ли реалният въпрос всъщност как да се избавим от тоя страх, а не как да го постулираме като вечно присъщ на „човешката“ (пардон, маймунска) природа?

Сладури наши доморасли, как пък не се намери нито един, дето да го е страх от единственото, от което човек действително ТРЯБВА да се страхува – онова, което очевидно го прави не човек, ами говедо?

- 01-07-2015|А

„как да се избавим от тоя страх“… Нормално е да има страх. Когато гледаш какво прави „Ислямска държава“, не е ли нормално да изпитваш страх (а не, примерно, да се радваш, че ето на, най-накрая идва нещо, което „заличава граници, смесва хора и езици, стъпка по стъпка подкопава съществуването на етнически конструираната национална държава“)…

Юли 2015

Понижава ли се сексуалното желание от гледането на порнография?

Автор(и): Мария Коникова

Не си спомням на колко години съм била при първата си среща с порнографията, но трябва да е било на около 10 – преживяването е някак свързано със звука на телефонен модем. Беше нещо сравнително невинно – снимка в едър план на полови органи – и не бях особено шокирана. Растях в семейство, където реалностите на човешкото състояние не се разкрасяваха, така че знаех какво да очаквам.

Но какво би се случило, ако бях израснала едно десетилетие по-късно, когато Интернет вече беше пораснал отвъд границите на старите чат-помещения, за да се превърне в обичайната вездесъща сила от наши дни? Спомените ми биха могли да бъдат решително по-различни.

„Широкото разпространение на Интернет-порнографията е един от най-бързо разрастващите се глобални експерименти, непреднамерено поставяни в ход някога“, казва американският научен автор Гари Уилсън в своята TED-лекция през 2012. За пръв път в историята, обяснява Уилсън, ние можем да проследим начина, по който все по-нарастващото запознанство с порнографията влияе върху сексуалните ни практики, апетити и моди. Уилсън – който не е нито учен, нито професор – е основател на сайта Your Brain On Porn (Мозъкът ти под влияние на порнографията) – където се популяризират изследвания, свързани с борбата против порнографията. В лекцията си той повтори основните заключения, които се пропагандират на сайта: когато имаме постоянен и неограничен достъп до порнография, невронните връзки в нашите мозъци се пресищат, тъй като са изложени на онова, което той нарича „екстремни версии на естествени състояния“. Вместо един или двама сексуални партньори сега вече имаме десетки и стотици – всички те лесно достъпни чрез едно щракване с мишката. Както при всяка зависимост, казва Уилсън, резултатът е понижена реакция към акта на удоволствие – от липса на интерес към реални жени, до ерекционна неспособност. Общодостъпната порнография подкопава естествената сексуалност.

Лекцията на Уилсън е имала около 4,6 милиона посещения – и нейната популярност сигнализира появата на едно ново движение, свързано с употребата на порнография: NoFap. „Fap“ е звукоподражателен ефект, идещ от японската манга-порнография, в която с него се означава акта на мастурбация. NoFap е движение, което призовава към отказ от мастурбация, както и от порнографията, която много често е фонът, свързан с това. Аргументът тук е друга версия на онзи, който използва Уилсън: ако непрекъснато сте бомбардирани от усилени сексуални стимули, то сексуалната ви енергия всъщност намалява. Способността ви да комуникирате с реални сексуални същества рухва. Постепенно изпадате в изолация – порнографията, в края на краищата, е самотно занимание – а емоционалното ви състояние запада. Въздържайте се от тези стимули, както и от действията, свързани с тях, и ще се окажете подмладен/а, а сексуалните ви пориви – отново пробудени. Емоционалният ви баланс ще бъде възстановен, а усещането за щастие ще се повиши. При първото появяване на лекцията на Уилсън, така наречените фапстронавти (Fapstronauts) бяха около 7,000 на брой. Днес те са повече от 150,000.

Аргументите от типа „NoFap“ или „brain-on-porn“ са най-новите в една поредица, всъщност позната отдавна под формата на следния критичен рефрен: под една или друга форма, порнографията е нещо вредно за вас. По-традиционните критики твърдят, че порнографията е по дефиниция нещо, унижаващо жените – или който и да е обект на сексуална активност – и че тя насърчава нереалистични очаквания от секса. Тя намалява качеството на реалните взаимоотношения и себевъзприятието на хората, занимаващи се с нея – и заедно с това увеличава негативните сексуални манталитети и действия. Потребителите на порнография сравняват реалните човешки същества с фантастични образи и стигат или до нежелание за реален секс, или, още по-лошо, до изискване от партньора на онези сексуални поведения, които са видели на екрана, независимо от неговите/нейните желания. Едно допитване, проведено от американския Pew Research Center през 2007 потвърждава това усещане като всеобщо разпространено: 70 процента от американците смятат, че порнографията е вредна.

Но дали тези критики са наистина валидни? Би било хубаво да го знаем със сигурност. Добре известно е, че е доста трудно да се намерят достоверни статистики върху употребата на порнография – много хора прикриват собствените си привички, докато повечето порно-фирми не са особено склонни да публикуват статистики за броя на зрителите си. Но според изследванията на Чунг Сун – професорка по медийни изследвания в Университета Ню Йорк – цифрите са високи и нарастват бързо. Тя преценява, че 36 процента от съдържанието на Интернет се състои от порнография. Едно на всеки четири търсения касае порнографията. В САЩ има 40 милиона постоянни потребители (цифрата се увеличава непрекъснато). В световен мащаб, по което и да е време от денонощието, 1,7 милиона потребители гледат порнография. От онези почти 500 мъже, които Сун е наблюдавал в изследванията си, само 1 процент никога не са гледали порнография, а половината са гледали първия си порнографски филм преди да са станали на 13. Синди Галоп, основателка на сайта Make Love Not Porn, ми каза наскоро, че през последните шест месеца, средната възраст, на която децата за пръв път са виждали порнография, се е понижила от осем на шест години. Не че я търсят нарочно. Онлайн-порнографията е толкова широко разпространена в наши дни, че е по-лесно от всякога човек да „попадне“ на нея.

Реалните въздействия на порнографията върху отношенията, поведението, живота и задоволството от връзките са трудни за изследване и в продължение на много години по-голямата част от данните са си оставали чисто по подразбиране или дори анекдотични. Но още в началните периоди на изследователската работа се оформят подозрения, че хората, които се противопоставят шумно на порнографията, може да се окажат мотивирани по-скоро от емоционални, отколкото от реални доказателства.

През 1969 Дания е първата страна, в която порнографията се легализира. В следващите години всички наблюдават с любопитство и напрежение какво точно ще се случи с датското общество. Както се оказва, не се случва нищо – или, по-скоро, нищо отрицателно. Когато през 1991 Бърл Кучински, криминалист от Университета в Копенхаген, чиято кариера е посветена на изследването на последиците от порнографията, анализира данните, събрани през онези повече от 20 години след легализацията, той открива, че нивата на сексуално насилие всъщност са спаднали. Порнографията се разпространява все повече, но сексуалният климат изглежда се подобрява. Същото се случва, както той открива, и в Швеция и Западна Германия, които са последвали кампанията на Дания за легализация.

Кучински стига до заключението, че наличните данни за страната „изглежда без съмнение изключват допускането, че достъпността [на порнографията] е имала някакви зловредни ефекти под формата на повишено сексуално насилие… забележителният факт е, че то всъщност е намаляло“. Оттогава насам това заключение е било потвърдено от множество други национални изследвания, касаещи страни от Северна и Южна Америка, Европа и Азия. Ако може да се каже нещо, пише Кучински, то порнографията е била използвана именно според първоначалното си предназначение: като израз на определена фантазия.

Когато става дума за порнография, достигането до свидетелства, отиващи отвъд предположенията, може и да се окаже трудно. „Науката е толкова уплашена от порнографията и сексуалността, и толкова дискриминационно настроена срещу тях, че огромна част от работата все още не е извършена“, каза ми наскоро Никол Праус, ръководителка на Лабораторията по сексуална психофизиология и неврология на чувствата към Калифорнийския университет в Лос Анжелис (UCLA). „По-голямата част от информацията, която използваме в момента, не се основава нито на изследвания, нито на надлъжни сечения [на данни]. Множество данни говорят за съотношения и асоциации, но литературата е особено лоша – не може да ѝ се вярва – защото никой не прави експерименти, никой не показва причини и следствия. Това трябва да се промени.“

Праус е започнала да работи в областта на секс-изследванията по случайност: тя последвала тогавашния си приятел в [щата] Индиана, където се оказала в непосредствено съседство синститута Кинси, където пък имало вакантно място за изследовател. В скоро време се оказала запленена от новата работа. Днес Праус е една от малкото изследователки в САЩ, които изследват порнографията в лабораторни условия. Използвайки техники като томография и електро-енцефалография, тя изследва начините, по които реагираме на порнографията – и какви са начините, по които тези реакции се превръщат в отношения и поведение. Тя е стигнала до заключението, че в много отношения порнографията не се различава от неща като хорър-филми или скачане с бънджи. Ние я виждаме по-различно само защото е свързана със секса. „Налице е общата представа, че порнографията е нещо специално или уникално в мозъка. Но, откровено казано, тя не се различава от други форми на удоволствени изживявания. Много други неща са също толкова мощни. За човек с понижени сексуални импулси например, гледането на порно предизвиква същите мозъчни реакции като яденето на шоколад, при това в много сходни области на мозъка.“

Нещо повече, изглежда не е вярно, че хората стават по-малко чувствителни към порнографията, в смисъл, че, колкото повече я гледат, толкова по-екстремно трябва да става съдържанието ѝ [за да предизвиква същата реакция]. Когато Праус и психологът Джеймс Пфаус от Университета Конкордия в Кебек наскоро са измервали сексуалната възбуда при 280 мъже, те са открили, че гледането на повече порнография всъщност увеличава възбудата от по-малко експлицитни материали – и увеличава желанието за секс с реален партньор. С други думи, тя ги кара да реагират повече, а не по-малко, на „нормални“ стимули, а също и да желаят повече, а не по-малко, физически връзки. В една статия от 2014 Праус е сравнила „зависимостта от порнографията“ – представата, че, подобно на ефекта от някаква дрога, колкото повече гледате, толкова повече, и по-високи дози са ви нужни след това – с новите дрехи на краля: всички казват, че ги има, но всъщност няма свидетелства в подкрепа на това твърдение.

Освен това Праус е изследвала въпроса за връзката между удовлетворението от връзките по-директно: дали гледането на порнография влияе негативно върху качеството на сексуалната интимност? В работи, извършени съвместно с психолога Камерон Стейли от Държавния университет в Айдахо през 2013, тя е накарала 44 моногамни двойки да гледат порнография сами или заедно, за да види как това ще повлияе върху усещанията за собствените им връзки. След всяко гледане двойките хора са разказвали за възбудата, сексуалното си удовлетворение, възприятието за собствената и онази на партньора привлекателност и сексуално поведение. Праус и Стейли са стигнали до извода, че гледането на порнография увеличава желанието на двойките да бъдат с партньора си, независимо дали гледат филма сами или заедно. Освен това порнографията е увеличила оценката за собственото им сексуално поведение.

През изминалото десетилетие експериментални подходи като този на Праус най-после започнаха да се увеличават по брой – и в по-голямата си част техните заключения поставят под въпрос утвърдената социална мъдрост за лошото влияние на порнографията. Като част от проведеното през 2002 в Швейцария изследване върху здравето на младите, повече от 7,500 млади хора на възраст между 16 и 20 години са били запитани за опита им с онлайн-порнография (повече от три четвърти от момчетата и 36 процента от момичетата са гледали порно през последния месец), а след това са измерили различни техни поведения и отношения. Изследването не установява връзка между гледането на сексуално-експлицитен материал и последващо по-рисково сексуално поведение. Един преглед на различни, проведени след 2005 изследвания, свързани с ефектите на интернет-порнографията върху социалното развитие и поведения на подрастващите стига до извода, че утвърденото гледище, че порнографията води до нереалистични сексуални разбирания, по-свободно поведение и повече склонност към експерименти, не може да бъде потвърдено от данните. „Цялостната литература не успява да стигне до някакви по-определени резултати“, заключават авторите на изследването в списанието Sexual Addiction and Compulsivity.

Същото се отнася и до сексуално-насилствените или отрицателни поведения по отношение на жените. В една поредица от експерименти, извършени от сексолога Милтън Даймънд от Университета в Хавай, гледането на порнография не прави мъжете нито по-склонни към насилие, нито по-склонни да имат негативно отношение към жените. В едно изследване на 4,600 15- до 25-годишни младежи, проведено през 2013 в Холандия, психологът Герт Мартин Халд се е опитал да установи дали гледането на порнография има въздействие върху най-различни сексуални поведения, като например вероятността за „авантюристичен секс“ (тройки; партньори от същия пол от страна на хора, които възприемат себе си като хетеросексуални; секс с човек, с когото сте се запознали онлайн и пр.), преживявания с партньори (еднократен секс, възраст на първи сексуален опит, брой партньори и пр.), както и „търговски секс“ (да ви плащат в пари или нещо друго за секс, вие да плащате някому за секс). Заключението му е, че честотата на консумиране на порнография действително има въздействие – но, като се вземат пред вид и други неща (например социално-демографските фактори, търсенето на рискове или социални отношения), то обяснява само някакви допълнителни 0,3 до 4 процента от цялостното въздействие. Не трябва да омаловажаваме ефекта, казва Халд, а по-скоро да го разбираме в един цялостен контекст: той е един от множество фактори, всеки от които влияе върху поведението, а влиянието му не е по-голямо (често дори – по-малко), от онова на други елементи.

Действително, в едно друго изследване, проведено по-рано тази година, Халд и психологът Нийл Маламут от UCLA са наблюдавали отношението между отрицателните нагласи към жените и гледането на порнография. Те са открили, че, действително, тук има връзка – но само ако дадената личност вече се намира ниско в така наречената „скала на дружелюбност“. Тези резултати не предизвикват учудване: през 2012 двамата, заедно клиничната психоложка Мери Кос от Университета Аризона, са открили, че единственият път, когато гледането на порнография се е свързвало с поведения, съдържащи каквато и да е форма на насилие над жени, е бил при мъже, вече намиращи се под висок риск от сексуална агресия. Обобщавайки данните, предхождащи тяхната работа, учените пишат, че негативните ефекти „са свидетелство единствено за наличието на под-група от мъже-потребители, а именно онези, които вече са предразположени към сексуална агресия“. С други думи, негативните поведения, които ние си обясняваме чрез порнографията, биха се появили независимо от нея; порнографията е по-скоро симптом, отколкото причина.

Това е послание, което по-новите изследвания все по-често потвърждават. По-рано през тази година група учени от Университета Амстердам, Холандия, са се опитали да разграничат едни от други причините и следствията при удовлетворението от [сексуалните] връзки. Дали честото гледане на порнография кара хората да се отчуждават – или може би то е по-скоро резултат от това, че те вече са се отчуждили? В продължение на три години психоложката Линда Муусес и нейните колеги са проследявали поведенията на около 200 наскоро женени двойки, като част от едно по-широко изследване върху брака и благополучието. През регулярни интервали от време и двете страни от всяка двойка са били запитвани дали ползват „експлицитен интернет-материал“, а също и за усещането им за щастие във връзката и сексуално удовлетворение. Заключението е, че, колкото по-щастливи се чувстват мъжете, толкова по-малко порнография гледат. Обратно, повече гледане означавало по правило по-слабо усещане за щастие през следващата година. Това е самозасилващ се цикъл: ако попаднете в добър такъв, при удовлетворени взаимоотношения, порнографията не е тема. Но ако изгубите чувството за удовлетворение и гледате повече порнография, то усещането за разпадаща се връзка не е далеч.

Муусес и нейните колеги отбелязват освен това, че по-високите нива на ползване на порнография в началото на връзката не могат да послужат като предсказание за по-слабо сексуално удовлетворение по-късно, както при мъжете, така и при жените. „Нашите данни указват, че е малко вероятно СЕИМ [сексуално-експлицитен интернет материал] да кара съпрузите да сравняват сексуалните си преживявания и привлекателността на партньора си с преживяванията, които са почерпили от дългосрочно ползване на СЕИМ“, пишат авторите.

Но защо, в такъв случай, е налице тази липса на връзка между теория, мнения и социални умонагласи, от една страна – и емпиричните изследвания, от друга? Част от проблема изглежда идва от трудността да се каже какво точно всъщност е порнографията. Колкото повече навлизах в света на порнографията, онлайн или не – в различни разговори с продуценти, зрители, дистрибутори и самите звезди – толкова повече осъзнавах колко неподходяща е самата предпоставка на цялото определение: всъщност няма такова нещо като някаква монолитна „порнография“, по същия начин, по който няма и някакъв монолитен „Холивуд-филм“. Когато ходим на кино, там показват драми и комедии, филми на ужасите и научна фантастика, трилъри и романтични лудории – тоест филми, подходящи за всяко настроение, всеки вкус, всяка ситуация. Преживяванията и следствията от тях са много различни. Не излизаме с едно и също настроение след гледането, примерно, на филми като Селма и Когато Хари срещна Сали. Но, докато това ни е напълно ясно щом става дума за „нормалното“ кино, ние не разглеждаме порнографията на същото ниво на нюансиране. „Ние винаги подбираме най-лошите, най-агресивни примери“, казва медийната изследователка Чунг Сун.

Слушала съм този рефрен да се повтаря отново и отново, от всеки изследовател и всеки член на порнографската индустрия, с които съм разговаряла: порнографията се съотнася към секса по същия начин, по който холивудските филми се съотнасят към живота. Порнографията е фантазия, това е всичко. И по същия начин, по който всяка фантазия може да бъде отправена във всяка посока, това се случва и с порнографията. Има лоши фантазии – онези „най-лоши, най-агресивни примери“, за които говори Сун – по същия начин, по който има и добри фантазии, тоест примери за порнография, които могат да издържат на всяка феминистка проверка, и по отношение на качеството, и що се отнася до етическите стандарти на заснемането. Както казва Койот Амрич от „Good Vibrations“, един от най-старите магазини за експлицитен материал в Сан Франсиско: „Точно както не всеки човек от света на финансите не е Берни Мадоф, така и не всеки човек, занимаващ се с порнография, е някаква ужасна личност. Някои от тях са наистина страхотни и са създали невероятни неща, а освен това са поддържали различни актьори, мъже и жени, помагали са на хората да направят добри кариери.“

Това кратко описание стига до ядрото на въпроса: кое всъщност е нещото, което разделя порнографията на един вид фантазия, която може да ни накара да се чувстваме добре, и друг вид, на която би трябвало да се противопоставяме активно. И този въпрос касае не толкова съдържанието, колкото етиката, при което критерият номер едно е начинът, по който се третират актьорите. „Изпитват ли жените реално удоволствие, доколкото можем да го разпознаем? Демонстрират ли останалите хора, участващи в сцените, някакво унизително отношение към тях или, ако го правят, то ясно ли е, че това е нещо желано – да, аз искам да ме наричаш кучка, така че, моля те, наречи ме кучка?“, обяснява Амрич. Почти няма значение какви точно актове се извършват или как; не трябва да избързваме и да определяме нещо като лошо само защото самите ние не можем да повярваме, че някой би могъл да изпитва удоволствие от това. Онова, което има значение е хората, извършващи тези актове, да изпитват удоволствие. Както го формулира Джейми Мартин, който преди е работил заедно с Амрич в Good Vibes: „Ако това не причинява вреда никому, а пък някой ще хвръкне до тавана от него, то защо не?“

Амрич отказва да продава филми, при които етическото третиране на актьорите не е напълно ясно – позиция, която виждам да се споделя от множество купувачи, дистрибутори и продавачи. Все повече хора настояват, че продукта, който слагат на сайта си или предлагат на купувачите си, трябва да идва от място на чисто желание. Не всички порнографии са създадени равни. „Трябва да оставим зад себе си представата, че жената-изпълнителка е жертва. Тя е остаряла“, казва Амрич. „Тя не признава неща като женска сила, удоволствие, не признава жени, които поемат контрол върху сексуалността. Тя обслужва единствено идеята, че жената, която е сексуална, е използвана.“

Джиз Лий, призната като една от водещите съвременни джендър-куиър изпълнителки за възрастни, работи в тази индустрия повече от десет години и твърди, че етическата порнография вече е приоритет. Най-важният маркер за такава порнография е, че тя струва пари за потребителя. „Като плащате за нея, това става гаранция“, каза ми Лий, докато почиваше между снимките на филма, който снема с режисьорката Шайн Луиз Хюстън. „Инак става трудно да се каже дали филмът е заснет етически. Заплащането помага това да се осигури и помага на компанията да запази добра позиция.“ В наши дни, посочват двете, Интернет функционира не само като канал за разпространение на порнография. Освен това той е и начин да се измерва качеството и да се поставят в черни списъци онези сайтове, които не спазват определени стандарти. „Не бих работила за компания, която има лоша репутация или е експлоататорска“, казва Лий. „И бих го казала на всички останали.“

Във все по-голяма част от случаите етическата порнография вече не е изключение. Днешната порнографска индустрия е далеч от онази „Долина на Сан-Порнандо“, както е била наричана порно-индустрията от 1990-те години. Все повече жени са на ръководни позиции, стандартите се спазват по-широко, има и повече отчетност.

Но независимо от онова, което казват хората, работещи в индустрията, за потребителите, особено за по-младите сред тях, които израстват с един всеприсъстващ Интернет, гледката е доста по-различна. За разлика от Холивуд, където за всички е ясно, че гледат някаква идеализирана версия на реалността, при порнографията това разбиране често липсва. И то по много проста причина: ние не разговаряме за сексуалното удоволствие като деца, подрастващи или възрастни. То е табу, област, натоварена с чувство за вина. При липсата на други опции, порнографията се превръща в де факто начин човек да се образова в сферата на сексуалността. Както го показва и следния, взет от разговор с подрастващи цитат (част от изследване, проведено през 2014 от Boston University School of Public Health, под ръководството на Емили Ротман): „Без порно нямаше да знам и половината неща, които знам сега.“

Сексуалната изследователка Алис Дрегър от Северозападния университет, Чикаго, наскоро изпрати серия туийтове от гимназиалните училищни уроци по сексуално образование на сина си. Както скоро става ясно, единственият подход на учителката е тотално избягване на всякакви други теми освен въздържанието. Всеки опит да се разшири разговора бива веднага блокиран. Именно в това се състои проблема. Ние разглеждаме порнографията като социално-разрушителна сила, но в нея няма нищо само по себе си разрушително. То става такова само когато се превърне в единственото нещо, с което подрастващите разполагат, когато започват да откриват секса: те го използват като учебник. Но това е проблем не на порнографията сама по себе си, а по-скоро проблем, свързан с липсата на някаква конкурентна система на образование, нещо, което да представи порнографията като фантастично, а не реално, преживяване.

Начинът да се промени това – и да се променят негативните ефекти, които едно такова погрешно възприемане може да има – е не да се ограничава или забранява порнографията. Той е да се изведат на преден план дискусиите за сексуалното удоволствие, особено при сексуалното възпитание. „Трябва да допълним порнографията с не-порнографско сексуално възпитание, така че порнографията да бъде разбирана като изфантазиран секс, а не като учебник за поведение в реалния свят“, казва Жана Врангалова, психоложка в Нюйоркския университет, която специализира в областта на сексуалността. „Трябва да дадем на хората разрешение да се наслаждават на секса. Докато не направим това, те ще отиват при порното. Защото не е възможно да се убие любопитството.“

Вече има определени движения, които се опитват да направят точно това. Джесика Купър помага да се направлява ScrewSmart – съвместна инициатива за сексуално образование във Филаделфия, която се опитва да насърчава открит диалог за сексуалното удоволствие. Групата организира срещи с ученици, уъркшопове, дискусии за порнографията и нейната роля – всичко това по открити и честни начини. „Един от най-големите въпроси при сексуалността е позволението“, казва Купър. „Хората искат разрешение да харесват нещата, които харесват, да искат онова, което искат. Ние им даваме позволение да кажат ‚да‘„Вашите желания са валидни, сексуалността е важна, онова, което искате, не е нещо лошо. Порнографията прави това, особено с жените. Те имат нужда да им се каже, аз не съм някакво зло, изкривено същество, само защото изпитвам удоволствие от това.“

Други програми започват с дори още по-малки деца – важна стъпка, като се имат пред вид все по-ранните срещи с порнографията, които инак могат да останат без обяснения. В Норвегия, Лине Янсруд, модераторката на образователната телевизионна програма Newton, показва с помощта на прахосмукачка какви следи оставя по кожата смукането, целува домат и използва навлажнен вибратор върху анатомически коректна кукла-модел. Тя иска да обясни по какъв начин функционира реалният секс, така че децата и подрастващите да могат да различават Холивуд от реалния живот. Каква е възрастта на нейната публика: третокласници.

Следствията от тази социална промяна отиват далеч отвъд сексуалното образование като такова. „Ние пропускаме сериозните терапевтични ползи от еротиката, поради нашите табута“, обяснява Праус. „Състоянията на възбуда и оргазмите правят истински хубави неща с мозъка и тялото.“ Еротиката може, при някои жени, да се окаже онази митична Виагра, която липсва засега – тоест начин те да бъдат окуражени и „да поставят мозъка си в онзи модус, да му помогнат да върши онова, което е бил програмиран да върши.“ Със сигурност има търсене на такива неща, макар че при нормални обстоятелства то не се произнася: когато групата на Праус пуснала в Интернет реклама за участие в една от скорошните им студии, телефоните им буквално прегрели. Наложило им се да я махнат от мрежата. Налице са и свидетелства, че социалните ефекти от гледането на порнография могат да се простират и отвъд индивидуалното: порнографията може да подобри начините, по които се възприема хомосексуалността, средствата против забременяване и извънбрачния секс.

А освен това порнографията притежава потенциала да отиде дори още по-далече. Чунг Сун не харесва порнографията – но когато казва това, тя има пред вид не самата порнография, а по-скоро социалните норми и стандарти, които са довели до създаването на определени стереотипи. Те са не толкова резултат от порнографията, колкото от посоката, която широката общественост е избрала. „Ние живеем в патриархат, в който жените са по принцип превърнати в предмети. Няма какво толкова да се чудим, когато порнографията повтаря всичко това.“

Няма нужда да се тревожим от въпроса дали порнографията има негативно влияние върху обществото. Онова, от което трябва да се тревожим е вида общество, което води до видовете порнография, които намираме отблъскващи – и да работим за промяната на това общество, вместо да търсим причините в неговите неизбежни резултати.

Източник

Мария Коникова е американска журналистка и авторка от руски произход. Тя е редовна сътрудничка на списание New Yorker, където има собствена рубрика, посветена на въпросите на психологията и културата. Първата й книга, Mastermind: How to Think Like Sherlock Holmes, се превръща в бестселър от списъка на New York Times и е преведена на седемнадесет езика.

- 30-06-2015|Златко

Викам, да ви разкажа една история, абсолютно е кратичка. Та, значи, някъде преди четири години, моят Павелчо трябва да е бил накъм 16, идва той веднъж при мен и ми вика, „Абе, тате, какво става, вече няколко дни, колкото пъти се опитам да дойда в твоята стая, толкова пъти е заключена?“

Аз се поосуках, поосуках, после му викам, „Ами гледам порно, затова се заключвам.“

А той ме изглежда едно такова, ама мнооого разбиращо, после ми казва, „Така кажи бе, човек, аз вече бях започнал да се безпокоя за тебе…“

Хай със здраве!:)

- 05-07-2015|Костадин Даржанов

Още на пръв поглед се вижда, че авторката не прави разлика между порнография и еротика. Тя за кое говори всъщност?

Също така, не знам по каква причина, пропуска да уточни, че тези изследвания, които тя цитира са точно толкова научни колкото всички изследвания, които описват вредата от порнографията – няма контролна група от хора, която никога не е виждала порно и продължава да не вижда и такава, на която ѝ е показвано порно от крехка възраст, например. Адекватно изследване може да се направи в джунглата на амазонка – две племена на 200 км. едно от друго – едното му показват порно 20 години, а на другото – не. После гледаме резултата.

Цитирането като положителен пример на скандинавските държави, където сексуалното „шегуване“ с бебетата е нещо нормално, не може да мине за особено разумно, също.

„Подобряването“ на възприемането на хомосексуалността и извънбрачния секс го оставям без коментар… Те имат ли нужда от още подобряване всъщност?

И последно – има и едни други статистики, които няма да е лошо да се имат предвид – tedxtalks.ted.com/video/Why-I-Stopped-Watching-Porn-Ran

Иначе – да, за порното се скача много повече, защото става дума за секс, а за секса е доста по-трудно да се говори без влагане на твърде много емоции.

Наследството на „юдео-болшевизма“

Автор(и): Марси Шор

Картини от посткомунистическа Полша

„Имате ли еврейски корени?“ се пита в една от рекламите от първите броеве на Мидраш (Midrasz), полско-еврейско списание, основано през 1997. „Това проблем ли е? Или тайна?“

Може би се страхувате да го кажете на приятелите и колегите си? На децата си? На съпруга или съпругата си? Не е нужно да се борите с тези проблеми сам/а, обещава рекламата. За хората, борещи се с въпроса за еврейския си произход, сега беше създадена специална телефонна връзка. „Обещаваме ви дискретност.“

Аз имах абонамент за Мидраш. Всеки брой пристигаше в пощенската ми кутия, опакован в прост кафяв плик, без обратен адрес.

* * *

Ришарда е родена малко след войната. Тя е една от основателките на поверителната телефонна линия за поляци, борещи се с проблемите на еврейската си идентичност. Баща ѝ, доста известна фигура от времената на сталинисткия полски режим, е произхождал от бедно ортодоксално-еврейско семейство с десетина деца. Поне един от братята му е останал религиозен евреин, друг е бил анархист. Какво се е случило с повечето от останалите Ришарда не знае, най-вероятно са били убити преди тя да се роди. През 1917, когато баща ѝ е бил още тийнейджър, той се присъединил към работническо-ционистка партия. На следващата година обаче размислил и станал комунист. Останал си дълбоко свързан с еврейскостта, но започнал да вярва, че съдбата на евреите ще бъде подобрена само когато всички хора станат братя.

Майката на Ришарда е била образована. Баща ѝ – не. Или, по-скоро, той никога не е завършвал училище. Както майка ѝ е разказвала историята, когато баща ѝ бил дете, родителите го изпратили в традиционно еврейско училище, kheder – докато един ден учителят, melamed, го хванал да чете идиш-превод на Робинзон Крузо под чина и го изхвърлил от училището, след което тринадесетгодишното момче било принудено да започне работа във фабрика. Истинското образование на бащата на Ришарда започнало по-късно – по време на изгубените години, които той прекарал в полски затвор заедно с други предвоенни комунисти, в учене на Маркс, Енгелс и Ленин.

Навиците, добити в затвора, си останали. Дори много години по-късно, когато мислел за нещо, той се разхождал диагонално между прозореца и вратата. Това било типично, разказва ми Ришарда; много от приятелите му имали същия навик.

„Скован“, описва го Ришарда. Твърд в убежденията и поведението си. Единствените гости в дома им били еврейски комунисти. Родителите я научили да се обръща към всички с „другарю“. Първата дума „за възрастни“, която научила, била „революция“.

Бил баща, който обичал семейството си, но се грижел единствено за политиката. „Нямаше нищо, за което да разговаря с мен“, казва Ришарда.

Тя все още преживява сблъсъка между света, който ѝ е бил представен в детството и света такъв, какъвто е започнала да го разбира по-късно.

„През сталинисткия период – тоест до 1956, когато бях на десет години – светът ми изглеждаше много хомогенен. Целият свят, който познавах, се състоеше от другари и почти всички те бяха евреи. Знаех че някъде там отвън имаше друг свят, но този друг свят не беше добър, или поне беше достатъчно глупав да не приветства комунизма. И така всичко беше много естествено, хомогенно – комунизъм еврейскост, полскост.“

Едва по-късно през живота ѝ, когато вече не била дете и имала приятели-поляци, приятели от некомунистически семейства, тя чула за съветското клане на около 15,000 полски офицери в горите край руското село Катин. Но дори и тогава все още не им вярвала, в началото мислела, че това сигурно е антикомунистическа пропаганда.

Родителите ѝ възприемали себе си като евреи. Но също и като поляци. Дори баща ѝ – чийто майчин език бил идиш и който никога не успял да се научи да говори добре полски, а до края на живота си говорел със силен акцент и множество граматически грешки – бил силно привързан към Полша.

„Единственият проблем беше“, казва Ришарда, „че той изобщо не познаваше Полша“.

1968 била голямото пробуждане. Но дори и тогава, по време на антисемитската, „антиционистка“ кампания, родителите ѝ не напуснали партията. Баща ѝ бил жестоко наранен – но неспособен да приеме мисълта, че е отдал целия си живот за нищо. Че го е пропилял. Или още по-лошо.

Или поне това е, което Ришарда мисли за нещата, които баща ѝ е преживявал. По природа той бил силно затворен човек. Не разговарял с нея за нещата, които се случили през 1968, когато Партията възприема антисемитизма и прочиства себе си от еврейски членове, армията – от еврейски офицери, а университетите – от еврейски преподаватели. Малко по-късно около 13,000 „поляци от еврейски произход“ напускат Полша. Последните деца, изядени от революцията.

Разказах ѝ, че имам впечатлението, че мнозина от евреите, които са останали в днешна Полша, изобщо не са някаква представителна група за голямата еврейска общност, която е живяла в Полша преди войната – когато всъщност сред евреите е имало само малко комунисти. В края на краищата, дори и ако човек е изберял да се откаже от мъдростта на равините, то са го очаквали много други, като Общите ционисти, Работниците-ционисти, Ревизионистите-ционисти, Полските социалисти и – не на последно място – масовото движение на работниците-евреи, полският Бунд. Днес обаче, сред шепата евреи, които са останали в Полша, изглежда повечето са комунисти – или са били такива…

„Разбира се, повечето“, казва Ришарда. „Разбира се, защото всеки, който не е бил комунист, би напуснал.“

Ришарда винаги е живеела сама, в някогашния апартамент на родителите си във Варшава. Тя е била тук, в същата стая, в която седим сега, когато е умрял Сталин. Била в детската градина и чула новината по радиото. Видяла как баща ѝ сграбчил глава в ръце.

„Хиляди години еврейска история“, казва ми тя, гледайки към мястото, където някога е стояло радиото, „са довели до всичко това…“

* * *

Името ѝ беше Наталия. Първия път, когато се срещнахме, седяхме в кафето „Нов свят“, близо до входа на университета, и Наталия плачеше. Плачеше, защото дядо ѝ не прекосил границата с Чехословакия след войната, откъдето би могъл нелегално да емигрира за Палестина. Както са го правили толкова много други.

И така, около четвърт век по-късно, тя е била родена в Полша, където не се чувства у дома си. Не е могла да избяга от отказа на дядо си да пресече границата, от този момент на решението. Моментът, който би могъл да направи живота ѝ по-различен. Не е успяла да прости на дядо си за това, че не е разбрал Историята, че е направил погрешния избор – и по този начин е изхвърлил Наталия от руслото на Историята.

Наскоро е отишла на гости у пани Ирена – сестрата на Якуб Берман, един от триумвирата, който е ръководил следвоенна Полша; човекът, отговарящ за службите за сигурност по време на най-кървавите години на полския сталинизъм. Якуб Берман е бил лицето на т. нар. жидокомуна – антисемитския стереотип, според който комунизмът като цяло и по-специално сталинизмът, е бил вид юдео-болшевишка конспирация срещу поляците. Пани Ирена, днес много възрастна и немощна, е била комунистка през целия си живот. Прекарала е военните години в сталинския Съветски съюз, където почти е умряла от глад. Въпреки това е оцеляла, за разлика от по-голямата част от семейството си, което е останало в Полша – те са загинали в Треблинка.

„Чувствах се така, сякаш дядо ми е излязъл от гроба“, разказва ми Наталия след срещата. Дядо ѝ, който не е прекосил границата с Чехословакия, е останал вместо това в Полша, за да участва в изграждането на комунистическата утопия.

Наталия ме запозна с приятелката си Богна, една от последните националистки от диаспората, която учи идиш и мрази Израел за това, че е подмамил Наталия.

Богна ме покани на Шабат-вечеря в апартамента ѝ в Прага[51], от другата страна на Висла. На масата има картофи, салата и свещи, а около нея – някои от последните към двадесетгодишни полски евреи. Враждебност, раздразнение, страсти. Приятелката на Богна, Анка, мълчи и не разговаря с никой друг освен Богна, при това само шепнешком, и само на идиш.

Дагмара е облечена в огненочервен пуловер, на врата ѝ виси звездата на Давид. Тя е раздразнителна, дръзка и изпълнена с гняв. Мразела израелците, които дори не искали да разговарят с малкото полски евреи, които срещали по време на поклонническите си пътувания до Полша. Освен това мразела и израелското правителство, което се отнасяло така презрително към нея и приятелите ѝ, не искало дори да чуе гласовете им.

„И какво сме ние тогава?“, вика тя. „Само пазачи на надгробни камъни?“

Искала извинения, съдебни процеси, възмездия. Техният приятел Куба отхвърля всичко това. Той подкрепя идеята за просвещение.

„И какво тогава?“, крещи му Дагмара. „Може би пра-пра-правнуците ми ще видят резултатите…“

Облечен в сако, вратовръзка и ярмулка[52], Куба изглежда като дете, преоблечено като възрастен. Дошъл е тук заедно с Мириам, която носи голям черен шал, наметнат върху раменете и шапка, покриваща косите ѝ, макар че не е омъжена, макар че може би дори не е религиозна. Тя крачи навън-навътре в кухнята и пуши цигари по време на Шабат.

Картофите стояха на масата. Когато Мириам научава, че съм дошла заедно с приятел, който живее в Ерусалим, тя иска да разговаря на иврит.

„Това ще е развлекателно“, казва Дагмара, вторачена в Мириам. Сред тях единствено Мириам говори малко иврит.

Миг по-късно гневът на Дагмара се е прехвърлил от израелците върху поляците. Сега тя крещи на Куба, който отхвърля нейното настояване както върху колективната, така и върху наследената вина.

„И какво, Бартошевски[53] също ли трябва да се извини на евреите?“, крещи обратно Куба. Владислав Бартошевски беше член на полския парламент. По време на войната, като много млад човек – и католик – той е рискувал живота си, за да спасява евреи. И е спасил мнозина. Куба не вярва, че като цяло поляците са толкова враждебно настроени. Той също би предпочел да остане в Полша – за разлика от Мириам, която е прекарала една година в йешива (религиозно училище) в Ерусалим и може би дори ще постигне алия (преселване в Израел).

„Няма такова нещо като наследена отговорност!“ Сега е ред на Мириам да крещи на Дагмара. Никой не може да се извини на Мириам за смъртта на баба ѝ в Холокоста. Онези, на които се дължи извинение, са мъртви, поляците са виновни, но не за унищожението, а за безразличието, което е отговорност от напълно различен вид. Мириам не изисква извинения от никого – именно този вид колективизиращо мислене е довело до Холокоста на първо място.

Дагмара протестира: аргументът на Мириам е философски, докато самата Дагмара говорела за политика.

„А кой съм аз?“, крещи Мириам, вече треперейки. „Баща ми и чичо ми строяха комунизма. Аз също ли съм отговорна за това?“

„Говориш в личен план!“, отговаря Дагмара. Тя мисли за символични извинения, за политически изказвания.

Но разбира се тук политическото винаги е лично.

Вече е късно, когато се прибирам заедно с Куба и Мириам. Докато чакаме на автобусната спирка разговаряме бързо, Мириам и Куба все още са възбудени. Идват няколко млади мъже, които също чакат автобуса. Куба и Мириам внезапно замлъкват. По пътя обратно почти не разговаряме.

* * *

След падането на комунизма стотици еврейски тийнейджъри – от Съединените щати, от Израел, от десетки други страни, започват да идват в Полша. Идват в Полша, носейки звездите на Давид. Идват тук след пътувания до лагерите на смъртта, за да оплакват мъртвите в една страна, която разглеждат като гробище. Пътуванията се наричат „Маршове на живите“ и завършват в Израел: новия свят, новата надежда, страната на Новите евреи. Не искат да разговарят с полски журналисти. Не искат да разговарят с никакви поляци.

Те не са дошли в Полша да водят диалог, казва едно момче на полски репортер. Дошли са да кажат кадиш (еврейска молитва) за своите мъртви.

Полско момиче, което живее в градчето, наричано Аушвиц от германците и Освиенцим от поляците, казва на младите посетители, нейни връстници: „Баба ми си спомняше, че когато вятърът духал, те подушвали миризмата на горящи евреи.“

Посетителите се разгневили. „Защо“, попитали те, „тя не казва миризма на горящи хора?“

Но самите те са дошли тук като евреи.

Когато поляците се опитват да разговарят с тях, тези млади евреи искат да разберат как е възможно те да живеят тук – в една страна, която е гробище? Искат да знаят защо поляците не са спасили евреите. Смятат, че не е случайно това, че германците са избрали Полша като място за лагерите на смъртта. Не знаят нищо за героичната полска съпротива. Не знаят, че в Аушвиц са умирали и поляци. Не искат да го знаят.

Но не само младите поляци са обидени от младите евреи, които идват в страната им и не искат да видят в нея нищо повече от останките на крематориум. Обидени са и Богна, и Дагмара, и техните приятели – малцината оставащи полски евреи.

Еврейски студент от Варшавския университет се присъединил към един от Маршовете на живите и пътувал до Израел заедно с групата, чак до края на марша. Последната вечер студентите прекарали в израелска военна база. Всички били млади, всички се държали за ръце и танцували.

„В Полша съживявахме един спомен, но тук бяхме дошли, за да се почувстваме като евреи. В Полша бяхме страдали, тук щяхме да се радваме, опитвайки вкуса на Израел. И внезапно всичко се разкри като огромна илюзия. Когато представители на четиридесет и три страни, участници в марша, бяха повикани на сцената, за да може всеки да каже по няколко думи пред микрофона, полските евреи бяха пропуснати. Това беше най-голямото унижение в живота ми.“

* * *

Отидох да видя Костек[54], издателя на Мидраш. Поверителната телефонна линия не е никакъв виц: списанието, обяснява ми Костек, е предназначено за евреи, които все още крият идентичността си.

Бивш активист на Солидарност, сега Костек е журналист в Gazeta Wyborcza, печелил е награди като военен кореспондент в Босна. Костек е син на убедени комунисти, „не-еврейски евреи“, син, който много е обичал родителите си – и който е прекарал голяма част от зрелия си живот в работа, свързана с демонтиране на системата, на чието построяване те пък са посветили собствените си животи. Именно през тези години – онези на комунизма, по време на които е намерил пътя към опозицията – той е започнал да намира и собствения си път към юдаизма. Днес вече носи ярмулка и спазва Шабата.

„Наталия се чувства така, сякаш е била изхвърлена от влака на историята и трябва да се качи обратно, каквото и да струва това“, казвам на Костек.

„Ами то и аз не съм на малко име с историята“. Той се усмихва.

Разговаряме за фашизма, комунизма, ционизма.

„А Израел съществува“, казвам му аз.

„Да, съществува.“

„Всеки път като отида там се удивявам, че тази страна изобщо съществува.“

„Аз също. Само дето ме удивява и това, че Полша също я има.“

Разговаряме за войната. Костек ми разказва, че за полската десница войната е била война между нации. За левицата тя е била война между идеологии. Ако бих бил евреин в Полша през 1939, нямаше ли и аз да приветствам пристигането на Червената армия? Поляците никога не са могли да им го простят.

А дали не каза, „Поляците никога не можаха да ни го простят“?

Майката на Костек е служила във втората полска дивизия, която се е борила заедно с Червената армия. Лежала е в окопите и е стреляла по германци.

„Точно нейната дивизия“, казва Костек, „е присъствала при освобождението на Майданек; когато пристигнали, пещите все още били горещи. За нея изборът беше ясен: Гулаг или газовите камери. А хората все пак се връщали обратно от Гулаг…“

Костек ми разказва за приятеля си Сташек, пра-правнук на Адолф Варски, приятеля на Роза Люксембург, един от водачите на Социалдемократическата партия на Кралството Полша и Литва, предшественицата на междувоенната Полска комунистическа партия. Сташек е син и внук на сталинисти – и той вярва, че евреите трябва да изкажат колективно извинение заради комунизма.

Очарована съм. Но Костек, журналистът от Солидарност, който също е син на сталинисти, не е съгласен.

„Очарователно? Не, това е глупаво. Чувствам се отговорен за комунизма като лявомислещ човек, но не и като евреин.“

* * *

Анита е красива, сякаш се опитва да се пробуди за живот откъм някоя фотография от 1940-те: боровинково-червена шапка, дебели черни очила, клоширано кремаво палто. Чувства се виновна, защото е Шабат[55], а ние сме взели автобуса от синагогата до нейния апартамент. На масата в апартамента стоят двадесет и шест Шабат-свещи, защото днес е двадесет и петия рожден ден на Мириам. Пием чай, а Мириам и Анита рецитират собствена поезия. Мириам е писала за Адам, Ева и Райската градина. Не, тя не е била красива, пише Мириам за Ева. Красивата е била Лилит – Лилит с душа, създадена от Сатаната.

Когато е била на шестнадесет, Анита се влюбила в антисемит, който я напуснал за да се ожени за християнка. Не искал децата му да бъдат евреи. Сега Анита е омъжена за евреин, но не съпругът, а именно онзи антисемит е пробудил нейната женственост, признава тя срамежливо.

Ти си мъжът, когото не искам

Ти си мъжът, по когото копнея“, рецитира тя.

Анита, също като останалите, не е възпитана като еврейка. Стигнала е до юдаизма едва по-късно, като младо момиче. За известно време е била будистка – седяла, дишала, медитирала, наблюдавала как мислите се реят във и извън ума ѝ. Будисткият учител ѝ казал, че върви през живота със затворени ръце, и че това е погрешно, защото ръцете ѝ трябва да са отворени – отворени, за да могат нещата да минават през тях, да идват и да си отиват.

Куба чете стихотворение, написано за сина му, още преди той да е бил роден. Той и жена му се разделили по-малко от три години след това. За пръв път научавам, че Куба има дете – или че някога е имал жена. Самият той изглежда като дете.

Мириам моли Куба да прочете още едно от стихотворенията си, и сега вече виждам, че тя е влюбена в него. Мириам, която е прекарала цяла година в женската йешива в Ерусалим, където деветнадесетгодишната ортодоксална девойка, която била нейна преподавателка, не искала да я учи на идеята за нечистота и миква[56], защото се чувствала притеснена. Но Мириам настоявала.

Тя не е антиционистка като Богна. В края на краищата, така смята Мириам, именно благодарение на Холокоста съществува и еврейската държава. Според нейното разбиране, евреите са спечелили войната.

Богна е бясна. Как може Мириам да говори така за войната? Да, след Холокоста вече не е имало гето-чинове[57] – защото не е имало евреи! Щеше ли тя да бъде кръстена, ако не е имало Холокост?

Богна говори за католическото си кръщене като за изнасилване, за непростимо насилие, извършено над нея. Мириам също е била кръстена. Всички те са били. Било е през 1982, по време на военното положение, и родителите им са се отдали на Солидарност, в знак на покаяние за греховете на безбожните си собствени родители. А Солидарност пък се е отдала на католическата църква. Това било знак на морално освобождение.

„Аз бях католичка, бях религиозна, вярвах!“ Богна плаче, измъчвана от чувства на вина и омраза. Никога нямало да прости на майка си.

Анита се опитва да я успокои. „Богна ли е виновна за това, че майка ѝ не я е водила в синагогата когато е била дете“, пита всички ни Анита. Тогава не е имало синагога. Никой от тях не е бил научен/а как да бъде евреин/еврейка.

Куба и Богна се надвикват. Жените започват да плачат.

„Богна няма право…“, казва Куба.

„А кой си ти, та да съдиш за правата на Богна?“, крещи му Мириам. Гневът им е повече от гняв. Това е по-скоро злоба, болка и измяна.

Богна презира Израел за това, че е откраднал приятелите ѝ. Когато веднъж отишла там, се срещнала с братовчед си за втори път. Защо той бил там, а тя в Полша? Ако бабата на Богна би била онази, която е взела другото решение… Не си казали нищо. Само стояли и се гледали, а след това си отишли, без да си кажат нито здравей, нито довиждане.

„Ние живеем във Варшава“, казва ми Богна. „Градът на две въстания по време на войната, и на много други преди това. Човек никога не може да забрави това тук. Бабите и дядовците ни никога не бяха щастливи – войната, Холокостът. Родителите ни никога не бяха щастливи. Комунизмът, военното положение, споменът за Холокоста. Ние израснахме и също не можехме никога да бъдем щастливи. Всичко, което доставяше удоволствие, беше нещо лошо. Анита веднъж написа стихотворение…“

Куба я прекъсва. Той не иска да говорят за поезията, която са писали докато са били тийнейджъри.

Богна крещи, „Аз те оставих да говориш! Защо трябва да ме прекъсваш, ако имам нужда да кажа още две изречения, за да обясня какво имам пред вид?“

„Прочети стихотворението“, окуражава я Мириам.

Но Богна вече не може, тя е прекалено гневна на Куба. Всички изчакваме докато тя се успокои, докато започне да чете стихотворението на Анита. Става дума за плуване, за завръщане във водата след като дълго време си бил навън, за усещането за собственото тяло във водата, за „удоволствието между краката ми“.

„Това стихотворение ми помогна“, казва Богна. „В продължение на години си го припомнях и то ми помагаше. Когато израствахме, изглеждаше така, сякаш всички бяха в траур“.

Говорят до безкрайност с невъзможно висок тон. Всичкият страх от миналото се примесва с онзи от настоящето, докато накрая вече не може да се направи разлика.

* * *

В университета се срещам с приятеля на Костек, Сташек. Той е математик, обсебен от въпроси на философията. Бащата на Сташек си е останал сталинист дори и след като Сталин е убил баща му и майка му – бабата и дядото на Сташек – в Москва, по времето на Големия терор.

Евреите са като семейство, така вярва Сташек, и ако някой от семейството ти е извършил нещо лошо, ти също се чувстваш зле. Така че, може би евреите биха могли, колективно…

Не бих употребил думите „да се извинят“, настоява той, „но може би да признаят, да се ангажират в диалог…“

Евреите, които са оцелели, обикновено са оцелели сами, без семействата си. След войната са се оказали сами, в празното, заобиколени от празнота – а резултатът от това бил радикализъм. Това е такъв огромен феномен, не трябва да е табу да се говори за него.

Сташек разговаря с мен и за еврейската традиция – една традиция, която той, също като Костек, е избрал в акт на свободна воля – чрез големи усилия и изучаване, защото не е имало никой, който да му я предаде. Случило се, когато вече е бил голям, по време на годините на Солидарност, годините на Летящия еврейски университет. Започнал да провижда дълбоките прилики между юдаизма и марксизма: ролята на цадик-а[58], традицията на текстовите коментари, месианската надежда. Сталин се е превърнал в месия – по времето, когато е изглеждало, че човек трябва да избира между Сталин и Хитлер. За Сташек трагедията е не в това, че евреите са избрали Сталин пред Хитлер, а че са объркали Сталин с Месията. Едва през 1968 те научили, че комунизмът и фашизмът са много подобни.

Преди да напусне университетското кафе, Сташек си слага черна ярмулка. Той вярва, че поляците го уважават повече сега, когато се държи открито еврейски.

„Инак е много по-лошо“, казва той. „Обвиняват те в ‚криене на произхода си‘“.

Докато се отдалечава, Сташек отново се обръща към мен. „Lokomotywa historii“, казва той на раздяла. „Локомотивът на историята“.

* * *

През септември 1999 Gazeta Wyborcza публикува открито писмо до полските евреи, написано от израелска жена – млада професорка по философия на име Шошана, която се оказала във Варшава когато съпругът ѝ, дипломат, бил назначен в тамошното израелско посолство.

Шошана не била особено впечатлена от поляците – „дори и от онези светски, образовани поляци“ – които реагирали със смущение, когато тя се представяла като еврейка. Още по-малко била впечатлена от поверителната телефонна линия за прикрити евреи, предлагана редом с поверителните телефонни линии за алкохолици и хора, страдащи от СПИН.

Но най-малко от всичко тя била впечатлена от варшавското „еврейско възраждане“. С голямо снизхождение тя посочвала патетичния характер на „новооткрития юдаизъм“ на хора като Костек и Сташек – които, след като доста причудливо са решили да се върнат обратно към еврейскостта, са избрали нейния най-тесногръд вид. Нещо повече, половината от тях дори не са халаха[59]-евреи: те не биха били приети от ортодоксалните евреи по други места, което пък прави новите им конструирани идентичности още по-абсурдни – и лицемерни.

Изборът на ортодоксалната еврейскост от страна на „новите евреи“ в Полша говори не само за липса на разбиране на същността на юдаизма и това какво означава да си евреин […] Смея да твърдя, че е възможно да бъдеш евреин по много различни начини, и че начинът, избран от „новите евреи“ в Полша е най-лошият от всички тях.“

Самата Шошана не страдала от комплекси за малоценност и съветвала полските евреи да последват примера ѝ, като предлагала вместо това една светска еврейскост – либерална, плуралистична и толерантна – в духа на Спиноза и Хаскала[60]-философите, които са дошли след него, както и на модерните светила като Фройд, Айнщайн и Кафка. Именно светските евреи са по-уверените в себе си, по-интелигентните, по-добрите евреи. „Един нерелигиозен евреин“, писала младата преподавателка по философия, „притежава достатъчно силна еврейска идентичност, за да признае, че в един разказ на Кафка може да има повече мъдрост, отколкото в няколко глави от Талмуда“.

Костек се разсърдил. Той отговорил в същия вестник: в днешна Полша са останали много малко евреи. Онези, които са останали, са разпилени из цялата страна, изцяло асимилирани, не говорят нито иврит, нито идиш, и не са в състояние да си изградят собствена, отличителна култура. Не точно антисемитизмът – макар че той все още е силно разпространен – а по-скоро демографията била основната пречка срещу подновеното изграждане на еврейската общност. При тези обстоятелства единствено юдаизмът – тоест една религиозна идентичност – предоставял на шепата полски евреи възможност да се ангажират незабавно, в определен смисъл изцяло, с еврейския свят.

Това била добре премислена защита. Но накрая Костек не успял да издържи на снизходителността на Шошана и добавил:

В името на интелектуалното любопитство, аз съм готов да подкрепя възможността някой разказ от Кафка, както пише тя, да съдържа повече мъдрост от няколко глави на Талмуда. Трудно ми е обаче да повярвам, че, когато споменава Талмуда, [Шошана] има реална представа от това за какво говори. И дори когато става дума за Кафка, вече започвам да се съмнявам.

Скоро след това между Костек и Шошана бил проведен публичен дебат, който се състоял в Идиш-театъра на Варшава. Jak byc Zydem w Polsce?, било залгавието. Как да бъдеш евреин в Полша?

Сташек е бил там. По-голямата част от залата обаче била изпълнена от възрастни полски евреи, най-старото поколение на оцелелите и последните, които си спомняли голямата ортодоксална общност, която векове преди войната е била у дома си във Варшава. Онзи, които били останали в Полша, за да строят тук социализма. Атеисти и комунисти. Достатъчно възрастни, за да бъдат дядовци и баби на Шошана, без да споделят никакъв език с младата израелска преподавателка. Хора, за които пък тя от своя страна не знаел нищо.

И те дошли, за да подкрепят Шошана. Шошана, светската израелка, която е писала за Ницше и Витгенщайн, и която била прекалено млада, за да си спомня дори 1968, която говорела английски и трябвало да се превежда, и която едва ли е мислела точно за тези възрастни хора, когато е пишела откритото си писмо до полските „нови евреи“.

Една възрастна жена се представила, казвайки, че е преживяла първите четиринадесет години от живота си преди войната. „Да си преживял всичко това и да бъдеш нормален – това е прекалено много“, казала тя.

Никой не аплодирал на Костек.

„Това са моите хора“, казал той няколко дни по-късно. „И те ме мразят“. Сега се опитвал да се успокои с мисълта, че Бог също би искал да прави света с помощта на по-добри евреи от ония, които Той имал.

* * *

Прекарах коледната вечер с приятелката на Наталия, Богна, в малкия ѝ апартамент в квартал Прага. Говорихме за баща ѝ, който е прекарал детството си в сибирско сиропиталище, където бил постоянно гладен – и където бил третиран като „враг на народа“, заради родителите си комунисти, които – като толкова много други полски комунисти – били изгубили благоволението на Сталин.

Питам Богна за баба и дядо ѝ.

„Моите баба и дядо? Те строяха комунизма. Строяли го преди войната. А също и след войната.“

Баща ѝ бил евреин по рождение, майка ѝ – не. През 1970 той се ангажирал с опозицията. През 1979 и 1980 бил политически затворник; по време на военното положение бил хвърлен в затвора за повече от година. След това апартаментът им бил подслушван, а баща ѝ бил задържан периодично.

Родителите на много от приятелите на Богна, млади евреи на около двадесет години, са били част от опозицията, избирайки да симпатизират на Солидарност – в акт на бунт срещу, а може би изкупление на, изборите, направени от собствените им родители, които са били сред строителите на полския комунизъм. Папа Йоан Павел II бил най-големият покровител на Солидарност – за родителите, които кръщавали децата си, този католически ритуал бил акт на свободна воля.

Но Богна негодува горчиво срещу това, че е била кръстена: ако би живяла в свободна страна, не би имало кръщене. Тя би била религиозна еврейка, тогава би имала Бат-митцва.[61]

Или поне така вярва.

Сега вече е прекалено късно за Бат-митцва, но не и да научи идиш – езика, в който сега тя вижда начин да запази идентичността си.

Богна описва комунизма като „замразено време“. Идеологиите и емоциите, с които се с срещнала като студентка през 1990-те, според нея са същите, каквито са били замразени около половин век по-рано, „сякаш това време не го е имало, сякаш не са изминали всичките онези петдесет години“. Антисемитизмът на настоящето тя разбира като идентичен с предвоенния антисемитизъм. Като толкова много други идеи и взаимоотношения, след-1989-ия антисемитизъм се е разтопил, появявайки се в същата форма, в която някога е бил замразен.

Но по някакъв начин и самата Богна живее в предвоенните години, тя е пресъздала тези години в ума си. Нейният път към еврейскостта преминава не само през идиша, но също и през идишизма. Тя е определила себе си като диаспора-националистка и взема страстно участие в дебатите против асимилационистите, против привържениците на иврита, против ционистите. Но пък Богна е близка с Наталия – въпреки идеологическия им антагонизъм.

„Когато разговарям с Наталия“, казвам ѝ аз, „често имам усещането, че тя възприема целия си живот като грешка. Че всъщност би трябвало да е в Израел, че в определен смисъл е била изхвърлена от потока на историята“.

„Аз чувствам всичко това напълно различно“, казва Богна. „Смятам, че се намирам абсолютно в центъра на историческото течение – и само мога да съжалявам за това.“

Богна не се оплаква, че баба и дядо ѝ не са пресекли онази граница с Чехословакия, а оттам да отидат в Израел. Напротив: би било ужасно, ако са го били направили.

Когато започнали Маршовете на живите, Богна е била тийнейджър и по случайност веднъж се оказала поканена. Приела – мислела, че в програмата става дума за Холокоста, никой не бил ѝ казал, че всъщност това е ционистка програма. Когато, след като били посетили лагерите в собствената ѝ страна, тя отпътувала с групата за Израел, очаквала, че ще отидат в Яд Вашем.[62] Вместо това разбрала, че времето за говорене за Холокоста е свършило. Времето на групата, прекарано в Израел, било време за празнуване, имало песни и маршове – в които Богна отказала да участва. Когато станало време да се връща обратно в Полша, младите израелци ѝ казали, че предава страната си. Богна била обидена. Истината била точно обратната: тя се завръщала в страната си.

По-късно щяла да се среща с още много израелци и още американски евреи, докато минавали през Варшава за Маршовете на живите. Не ги обича особено много: те били агресивни, мразели Полша и не можели да разберат защо Богна и приятелите ѝ остават тук.

„Но това си е техен проблем“, добавя тя.

* * *

През сталинските години, казва ми Ришарда, било нещо приятно да бъдеш дъщеря на толкова уважаван човек. Оттам нататък обаче не било толкова лесно. Отново и отново ѝ задавали все същия въпрос: „Ти ли си дъщерята на онзи…?“

„И трябваше да отговарям, да, аз съм.“

* * *

Един специален брой от списанието на Богна, Jidele, беше посветен на „внуците на юдео-болшевизма“. Двадесет-и-нещо годишните издатели на Jidele – Богна и приятелите ѝ, организираха дискусия сред полските евреи от собственото си поколение по въпроса за жидокомуната. Богна е съавторка на увода:

Често ни се повтаря, че евреинът, който стане комунист, престава да бъде евреин. Без да желаем да се впускаме в безполезна дискусия относно еврейскостта или еврейските комунисти, ние трябва да осъзнаваме един фундаментален факт: че една значителна, ако не доминантна, част от нас – хора, гледащи на себе си като на млади полски евреи – имат баби и дядовци, които някога са били строители на комунистическата система.

Съавторът на Богна, Михал, започва дискусията със заострен въпрос: ако се гордеем с Фройд, то по какъв начин трябва да се отнасяме към Якуб Берман?

Заострен въпрос, без отговор.

Малко след като подготви онзи брой, Богна замина за Израел и не се върна обратно.

Статията се базира на реч, държана по време на 22-та Европейска среща на културните списания, Вилнюс, 8–11 май, 2009.

Източник

Марси Шор преподава културна и интелектуална история в Йейлския университет. Тя е авторка на Caviar and Ashes: A Warsaw Generation’s Life and Death in Marxism, 1918-1968 (Yale University Press, 2006) и преводачка на мемоара на Михал Гловински за Холокоста, The Black Seasons (Northwestern University Press, 2005).

- 11-07-2015|Елиас М.

И ние, евреите имаме предразсъдъци към себе си. Но понеже иде реч за общи човешки емоции, ето ви един кратък откъс от „Пратеникът на Матея“ – романа, за който дойде дума в някои по-нови читателски коментари:

„Самуел Леви повика брат си по телефона. Докато чакаха да дойде, отец Делан прелисти документите и сложи подписа си навсякъде, където беше необходимо.

- За да си спестим практическите неудобства – помоли той, когато Самуел Десни пристигна – нека оня, който е господин Десни да седне отдясно, а Леви – отляво. Благодаря, господа.

Разговорът продължи само шест минути. Отец Делан погледна стенния часовник, стана от мястото си и каза делово:

- Шест исторически минути, на шест очи. Съдебната регистрация на „Lovely generation ООД“ е за мен една нова надежда, след неуспешното начало. Сега, прочее, съм убеден, че вашето познанство с Мамона, подкрепено от безлихвената ми воля, ще предизвика бум от бременности, от които Отечеството ни така много се нуждае. Свети Андрей ми е възложил тая благочестива задача отдавна и с неговата закрила ние ще я осъществяваме заедно тепърва. Вярно е, че няма смъртен, който да върши добро и да не получава зло в замяна, но такъв е тъжния ни жребий на Земята. Аз, прочее, съм Лудия, който няма дя се примири с тая гола истина. Когато чета вечерната си молитва, не забравям да се помоля за всички примирени с нея, защото познавам вкуса на недоверието към ближния. Като добри евреи сигурно знаете какво пише в първа книга Моисеева: „И като минаваха мадиамските търговци, извадиха Йосифа от рова, и го продадоха на измаилтяните за двайсет сребърника.“ Поучителна история, няма що. Ако сте я забравили, запомнете я, за да не се изкушавате. Желая успешно начало с проекта „Десниленд“, господа близнаци. Разчитам на вас. Имате ли някакви въпроси?

- Аз имам един – отговори Самуел Десни. – Позволете да попитам: колко уместно би било да се разчита на ближния, господин отец?

- Настина ви казвам: такова нещо е неуместно като увиснала гуша и не бива да е по-голямо от синапово зърно. Ако искаме да е повече, нужно е да го поливаме с рицарско недоверие, каквото и да значи това. Други такива въпроси?

Самуел Леви и Десни се ръкуваха учтиво и ги изпратиха до вратата.“

- 11-07-2015|Кристина Георгиева-Смит

Хареса ми израза „рицарско недоверие“, защото мисля че означава „търпимост, поносимост“. Аз виждам религиозната толерантност като една стръмна тясна пътека криволичеща по ръба на непоносимостта и недоверието ни един към друг. Прочетох този роман супер е, а г-н Стомин е едно много любопитно литературно явлениеи по мнението на мои приятели. Чела съм други негови неща в Либерален Преглед и винаги се, простете за израза, кефя на маниера му, защото това е автор, който не просто разказва, а показва. Исках да го споделя отдавана тук с читателите на това чепато списание.

- 12-07-2015|Златко

Свят голям, хора много – срещаме се, разминаваме се. Но забелязвали ли сте как споменът за някои хора постепенно олеква с времето, докато накрая от него остане долу-горе колкото дупка от геврек (да не кажа и по-лошо)? Напротив, споменът за други започва да тежи все повече, та комай по някое време ще ни премаже под себе си.

Не мога да кажа, че знам със сигурност в какво точно се състои разликата, но да ме убие Господ, ако това не е едно от най-важните неща на тоя свят…

- 12-07-2015|Златко

Между другото, не знам защо точно, но всички коментари, в които се споменава името на Михаел Стомин, идват все от един и същи Интернет-адрес: (212.5.158.ххх).

Абе, вие да не седите всичките в едно и също кафене бе, хора?:):):)

- 13-07-2015|С едно изречениъе

Всичко идва от нас, Златко, но ние сме по-скоро един клуб от индивидуалисти с щамтиш (Stammtisch е нещо като „запазена маса“) в едно модно за момента кафене тук, в центъра на черната дупка Гела, около която обсъждаме на домашна гроздова някои статии от „Либерален Преглед“, с идеална цел да намерим различна от тази на пъстрородните гелеанци, наша и единствена истина, съзнавайки отлично, че ще ни е нужно рицарското търпение на отец Делан, за да ги убедим в нея, при все, че – и ние като теб – отлично знаем как нищо юнашко няма да поникне и върже от тая патриотична гроздова идея – просто, защото сме обречени да си останем българи и тука.

- 14-07-2015|Чингиз Кан

Току-що при мен престигна о. Тодор Чернев и ми съобщи, че днес е деня на свети Акила, очевидец на еврейското прогонване от император Кла-Кла- Клавдий. А вчера, съобщи ми още отецът, през Нова Чудесатия преминал някакъв тайфун. Станало набързо и хората нямали време да му намерят по-подходящото име от „Елпе“. По-важното обаче било, че нанесените щети са минимални – само две вдигнати във въздуха магарета и една стара линейка на Бърза помощ, превозваща краставици за инвалидите от войната на пътя. Слава Богу, рече отец Тодор, и се прекръсти по навик. Предложих му кумис, но отказа. Сега бил на „Мъжете знаят какво“. Така да е, съгласих се, нека тогава жените на Нова Чудесатия пият „А ние знаем кога“. Жените ви, драги ми далечни сънародници, знаят най-добре какво значи да се учиш от успехите си. И още нещо: Не забравяйте да застраховате къщите си срещу такива и тем подобни бедствия. След два часа тръгвам пеш за природно защитения курорт „Морски завой“. Ако на Златко му хрумне да тури златния си пръст върху „delete“, минете на режим „wait“ докато се върна.

ваш Чингиз Кан

Любовта е странна

(Световете на Рубан Нилсън от „Unknown Mortal Orchestra“)

Автор(и): Дейвид Бивън

Преди да се нахраним, синът на Рубан Нилсън, Мо, ни ръководи в колективна благословия. „За толкова просторни небеса, за приятелите и храната, благодарим ти“, припява той, в ангелски хор заедно със сестричката си Айрис. Това е шестият рожден ден на Мо и по този случай той си е пожелал само пържени картофки от ресторанта за бърза храна близо до дома на семейството, в предградията на Портланд, Орегон. За да допълнят вечерята му, родителите купуват още няколко хамбургера и курабийки. „Шест“, казва Нилсън, любувайки се на сина си докато разопакова храната, пласт след мазен пласт. „Не мога да повярвам. Спомням си когато можех да те държа в едната си ръка. Не е ли откачено това, а?“

Мо се кикоти. Днешният разоръжаващо ясен ден те прекарват като семейство, при което Нелсън – 35-годипният вокалист и водач на инди-рок групата Unknown Mortal Orchestra – помага на жена си, Джени, да сглоби подаръка на Мо, малък геодезичен купол. Докато гледат как конструкцията придобива форма в задния двор, децата се гонят по тревата и се люлеят на люлката, направена от обрасла с мъх автомобилна гума. Айрис бере глухарчета, а Мо си пее и тропа по частите, които все още трябва да бъдат сглобени. Това е сцена и момент от вид, с които Нилсън – очевидно преуморен в прекалено големия си черен пуловер и оръфани черни панталони – обикновено не разполага.

„Откак сме заедно, той винаги е ставал от сън по странни времена – вечерята е по-скоро обяд или закуска за Рубан“, казва Джени. „Обикновено няма проблеми, но понякога е трудно, особено ако искаш да направиш нещо с тия човечета“, добавя тя, прокарвайки ръка през кестенявата коса на Айрис. Вчера, след като беше работил цяла нощ в домашното си студио, Нилсън се събуди в пет следобед, дълго след като децата се бяха върнали от училище. Днес успя да стане още на обяд. „Те мислят, че седя в мазето и свиря на китара, за да печеля пари“, казва той за децата. „Но откак завърших албума съм вече малко по-нормален.“

И докато Multi-Love, третият пълен албум на UMO, демонстрира интригуваща промяна в стила на психеделичен рок, който спечели на Нилсън толкова неочаквана фен-база, заедно с това историята на неговото създаване говори и за начина, по който той гледа на изкуството и живота си, както и на връзката между тези две неща. Това е скок на вярата и скок напред. Той изобилства със сочни синтезатори и футуристични текстури, както и с халюциногенен R&B, но от емоционална и лирическа гледна точка, Нилсън се е нуждаел от водеща нишка. „Исках децата ми отново да бъдат основното влияние“, казва той. „Начинът, по който ме накара да се чувствам Мо – този оптимизъм, да имаш дете – беше голяма част от първия ми албум, но следващият албум беше натоварен от вина и чувство за несигурност – дали ще мога да бъда добър баща в дългосрочен план. Тук вече имах нужда от нещо извън самия себе си.“

И това нещо наистина е дошло, но под удивителна и сложна форма. След като е прекарал по турнета за първите си два албума почти три години, Нилсън уредил да получи една година почивка, за да може да композира, записва и прекарва повече време у дома със семейството. Но когато работата върху Multi-Love започнала сериозно миналата година, той и жена му изведнъж се оказали в ситуация, при която им се наложило да премислят сериозно контурите на връзката си. Докато ядем и се смеем на малката им дървена маса, аз седя на стол, който до много скоро е бил заеман от друга личност – и то някоя, чието отсъствие се чувства и чието влияние може да се долови в албума. „Не че тази песен е за нея“, пее Нилсън в хипнотичната заглавна песен на албума. „Всички песни са за нея.“

„Никога преди не бях чувал за многолюбието (polyamory) и не се интересувах от представата за него“, казва ми Нилсън след вечерята, по време на дълга разходка из околността. „Просто исках да се преструвам, че никой не е мислил за това преди мен, да попадна на него слепешком.“ Той се чеше нервно по гърдите, по татуировката на отворено око, която се вижда между ключиците му. „Имам чувството, че ще прекарам остатъка от живота си в усилия да забравя последната година. Беше толкова красиво време.“

През февруари 2013, докато се разхождал из Токио в ден, свободен от концерти, Нилсън влязъл в някакво заведение. Някъде в противоположния край на помещението, спомня си той, забелязал странна, невероятно красива жена (на 18 години), а след това несръчно и необяснимо ѝ помахал, щом само очите им се срещнали. (За да уважим молбата на Нилсън да запазим анонимността ѝ, тук ще я наричаме Лаура.) След като се запознали и изпитали нещо като незабавно привличане, двамата обменили контактна информация в надежда да поддържат връзката. Лаура дошла на техен концерт в Мелбърн, Австралия, по-късно през същата година и, понеже довела заедно със себе си друга жена, която нарекла своя партньорка, Нилсън решил, че връзката им ще си остане чисто платонична, че всичко това няма да накара Джени да се почувства неудобно или дори заплашена. Продължил да кореспондира с Лаура онлайн в продължение на месеци, след което се върнал обратно у дома при семейството си.

Но след като на няколко пъти забелязала как това приятелството се разширява, Джени помолила съпруга си да каже на Лаура да изпрати снимка. „Уха“, казала тя, след като я видяла. „Искам и аз да говоря с нея.“ Нилсън ги запознал. Не след дълго Джени и Лаура започнали също да си кореспондират – отначало онлайн, а след това с ръчно написани и все по-интимни писма. Именно в този момент Нилсън започнал да се безпокои. „Тия писма бяха се превърнали в любовни“, казва той. „[Джени] ми каза, че ако искам мога да ги чета, но аз не исках и все още не искам. Някак ужасяващо е да си мисля, че тя е интимно близка с друг човек. Не се почувствах ядосан или объркан. Просто си мислех, „О, какво направих?‘„

По онова време, докато останалата част от семейството спяла горе, Нилсън се хвърлил в работата, опитвайки се да поддържа ума си зает с други неща. Но Джени му предложила план: Лаура щяла да дойде и да остане при тях за известно време, и петимата щели да опитат да живеят заедно.

„В главата ми се въртяха две мисли“, казва Нелсън, припомняйки си този момент. „Първата беше, ‚Мамка му, спукана ми е работата. Не мога да се меря с това момиче.‘„Втората: „‚Това е съдба. Това итрябва да правя. Ако това означава край на брака ми, то пък това ще бъде албумът, който ще го документира. Има един милион начини, по които всичко това може да обърка живота ми – но няма начин то да ме подведе творчески, докато си държа очите отворени и съм смел.“

На първи май миналата година Лаура пристигнала, заедно с лятото. Нилсън казва, че онова, което последвало, било нещо като лудешки, страхотен сън.“ Тримата моментално се почувствали свързани, а децата, чиято реакция винаги им била голяма грижа, се привързали към Лаура също толкова бързо. „‚Хайде да го правим завинаги, това е нещо върховно‘“, припомня си той собствените мисли, от първата седмица, в която били заедно. „Изоставихме всякакви защити“, казва той сега. „Трудностите се появиха по-късно.“

На сутринта след рождения ден на Мо заварвам Нилсън да работи здраво, седнал пред кийборд, свързан с компютъра му. Празни бутилки от диетичен Dr Pepper запълват няколко лавици зад гърба му. Заобиколен отвсякъде от стари ролкови магнетофони и китари, той работи над ремикс на песен, написана от по-малкия му брат, Коди, чиято оригинална версия се върти без прекъсване. Един след друг, Нилсън добавя все нови пасажи с инструменти, които измъква от всички ъгли на помещението.

Семейството е купило тази къща преди три години, след като за кратко време преди това са живели в една близка юрта – преносима, едностайна, висока палатка – заедно с акушерката, която помагала на Джени при раждането на Айрис. Първоначално дошли в Портланд без планове, освен с желанието да започнат отначало. Когато шест години преди това се родил Мо, в една приспособена за живеене плевня, в семейната ферма на родителите на Джени в Нова Зеландия, Нилсън свирел на китара вthe Mint Chicks, пънк-група с добра репутация, но без успех, която основал през 2001 г.

Нилсън е израснал в Оклънд[63]. Родителите му се запознали в Лос Анжелис докато обикаляли на турнета заедно с John Rowles, певец на лека музика, добре известен в Нова Зеландия през 1970-те. Майката на Нилсън е от Хавай. Тя е надарена певица, пианистка и шампионка по хула[64]. Баща му, новозеландец, е известен свирач на валдхорна, който запознал синовете си с музиката на Майлс Дейвис още в най-ранна възраст. Да си наполовина полинезиец в Нова Зеландия, обяснява Нилсън, значи „да си дете, което продавачът в магазина ще дебне с очи. Все едно започвате всяка ситуация от минус десет и трябва да се напъвате истински здраво, за да стигнете обратно до нула.“

Нилсън имал същите проблеми и у дома. Като тийнейджър започнал да страда от ужасни пристъпи на безсъние, които идели – така поне мисли той – от дългогодишната зависимост на баща му от алкохол и хероин, както и от последствията от развода на родителите му. Повечето нощи изкарвал в безсъние, само за да проспи следващия ден на чина в училище. Но като част от опита си да се освободи от зависимостта и да оправи нещата, бащата на Нилсън го подкрепял по два много важни начина: той му помогнал да постъпи в едно от най-престижните художествени училища в Нова Зеландия, Елам, като събрал препоръки от симпатизиращи учители, а също купил и първата му китара. Именно в това училище Нелсън, който учел рисуване, се запознал с Джени, която учела скулптура. Започнали да живеят заедно само няколко месеца след първата си среща. Правенето на музика, срещу което Нилсън дълго време се съпротивявал, се превърнало в начин да се оползотворят всички онези безсънни нощи.

С Коди като вокалист и Нилсън като де факто мениджър и китарист, Mint Chicks бързо си спечелили добро реноме в Нова Зеландия и издали няколко албума. Но между братята се появили напрежения и по-големият Нелсън решил да се отдаде повече на задълженията си като баща. Едно гостуване до чичо му в Портланд довело до постоянно преселване в Съединените щати. И тогава се случило нещо любопитно.

След като попаднал в Орегон заедно със семейството си, Нилсън – който вече се бил отказал от идеята да прави музика професионално – намерил работа като илюстратор. Но в свободното си време започнал да пише песни, просто за удоволствие. След като собствената музикална колекция му омръзнала, той решил да направи такъв вид странен и мрачен албум с психарски рок, какъвто не успявал да открие. С помощта само на евтин магнетофон, китара и единствен микрофон, записвал по една песен на нощ, без да възнамерява да публикува. „Електронни барабани? Китарени сола? Странни вокали? Никой няма да ги харесва или пожелае да ги издаде, така че няма значение,“ разказва той за нагласата си от онова време. „Това си беше лично моя работа. Държах всичко в тайна.“

Но в надежда да се свърже онлайн с други подобно-специфични музиканти, той решил да публикува анонимно песните си на музикалния сайт Bandcamp. Не след дълго песента „Ffunny Ffrends“ – свежа, написана в стил Франк Запа любовна песен за двама негови приятели от училище – започнала да се появява по все повече музикални блогове, а след това и в неговия офис. „Откъде намери това парче?“, попитал невярващо Нилсън един от колегите си, след като музиката се понесла из помещението. „О, изпрати ми го един приятел от списание Nylon“, бил отговорът. „Някаква група, която току-що започва да изгрява.“ Нилсън казва, че записал песента само шест дни преди това.

Само след седмици представители на някои от най-значителните независими звукозаписни фирми – Domino, Matador, and XL – започнали да изпращат до имейл-адреса, даден на страницата на Bandcamp, молби да им изпрати повече материал. Нилсън, убеден, че някой му играе много сложен комбиниран номер, трябвало да решава дали иска отново да се заеме с музика. „Бях се отказал от мечтата“, казва той. „Джени ме окуражи да опитам отново.“

Една година по-късно, през лятото на 2011, фирмата Fat Possum издава първия, идентичен с името на групата, албум, в който песните на Нилсън били включени точно по начина, по който той ги бил записал. Създал набързо група с приятели от Портланд и тръгнал на турнета. Безконечните пътувания през целите Съединени щати и Европа постепенно отстъпили на онзи вид необуздана злоупотреба с наркотици, от която толкова се страхувал като дете. Изпаднал в депресия, изгубил илюзиите, не можел да се контролира когато се завърнал вкъщи. През 2013 публикувал втория си албум, озаглавен II– замислена, доминирана от китари соул-музика, в която се долавяли тревожни проблясъци от мисловното му състояние. (Първата строфа от този албум гласи: „Изолацията може да постави пистолет в ръката ти.“) Опитвал се да изгради някаква финансова база за семейството си, но имал същото непредсказуемо поведение като баща му преди него. Ако щял да прави друг албум, той трябвало да бъде по-добър от всичко, на което дотогава вярвал, че е способен, пък ако ще и само заради семейството.

След смрачаване Нилсън и аз изминаваме около половин миля в лек дъжд, за да отидем до Shari’s, ресторант от верига за храна непосредствено до мола на магистралата. Малки групи от гъски шляпат близо до паркинга, влизат и излизат от тясно езеро пред ресторанта. Лаура имала същите симптоми на преобърнат съновен цикъл като неговите и през повечето нощи от миналата година, когато се борела на горния етаж със собствената си творческа работа (фото и видео), тя по неизбежност слизала долу при него в мазето, за да го види в три или четири сутринта. „Shari’s?“, питала тя, и двамата тръгвали.

Тази нощ ресторантът е пълен с шумни семейства и тихи възрастни двойки, които поскърцват по виниловите пейки. Тук за пръв път Нилсън признал на Коди за писмата на Джени до Лаура и го помолил за съвет какво да прави с брака си – но не и за желанието си да пише за неговия край. Той си припомня отговора на брат си: „Да се събират преживявания, от които да се пише съдържанието на песните е много в твой стил – само ти щенаправиш нещо толкова откачено.“ Когато Нилсън разказал на един добър приятел какво започва да се оформя у дома му, реакцията била малко завистлива: „Това е страхотно, пич. Може би ще спиш и с двете заедно.“ Но Нилсън се опънал срещу това. „Ще ми се сега да бях ти“, казал му той. „Ще ми се да не бях в тази емоционално ужасяваща ситуация.“

След онези първи няколко седмици заедно през май, отношенията между Джени, Лаура и Нилсън започнали да показват първи признаци на напрежение. Като нова във връзката, Лаура не можела да не се чувства изключена когато се срещала с непознати детайли от връзката им или с особеното разбиране, което те били постигнали след повече от десет години живот заедно. Но в някои утрини Джени се пробуждала от смеха на Лаура и съпруга ѝ, които гледали заедно някое телевизионно шоу без нея. Описвайки собствените си несигурности, Нилсън пък казва, „Те започваха да дискутират нещо феминистко, а аз само си седях там и си мислех, ‚Добре де, аз също мисля, че мъжете са говна, но все пак аз съм мъжът в тази стая.‘„В продължение на дни се цупел из къщата, докато Джени и Лаура продължавали, бачкал в мазето, вместо да ги конфронтира с чувствата си. „Помислете си за двете най-сериозни връзки в живота си досега, а след това как ги преживявате едновременно“, казва ми той. „Това ви кара да се питате: Колко всъщност може да издържи човек емоционално? Докъде можеш да се приспособиш?“

И всичко това се просмуквало в музиката, точно както той го планирал. През август туристическата виза на Лаура изтекла и тя била принудена да напусне Съединените щати докато получи друга. В продължение на шест седмици Нилсън и жена му вехнели по Лаура, докато тя работела по свой проект в перуанската джунгла, а заедно с това се опитвали да продължават със собствените си животи. Това е конфликтът, който се разиграва в междузвездната диско-мелодия на „Can’t Keep Checking My Phone“, докато Нилсън отново се потопил до уши в работа. „Да пиеш чича[65] в джунглата/звучи ми страхотно“, пее той с котешки фалцет. „Нещо съм зает, можеш ли да позвъниш отново?/Сигурен съм, че ще се върнеш/Но дотогава не мога постоянно да си проверявам телефона.“

Когато Лаура се върнала през септември, без да се обажда предварително, Нилсън бил приел идеята да продължават връзката. Разхождали се заедно и празнували Хелоуин с децата. Казали на съседите и близките си приятели в Портланд, някои от които реагирали неприятно, от страх. Когато Джени споделила новината със семейството си обратно в Нова Зеландия, майка ѝ се разгневила най-вече на Рубан. „Беше приключила с мене“, казва той за тъща си, „писнало ѝ беше“. Собственият му баща обаче не бил озадачен от новия начин на живот и им дошъл два пъти на гости. За да помогне на сина си той записал духовите части отMulti-Love, включително и онези от „Necessary Evil“, неописуемо мелодичния връх на албума, в който Нилсън се разголва емоционално, вероятно пред жена си: „Не разбирам какво намираш у мен… Любовта към мен може да се окаже фаталната ти грешка.“

Чрез Лаура и призмата на техните отношения Нилсън започнал да осъзнава по-добре самия себе си и странните космически връзки, които споделял с Джени. „Винаги се питах, ‚Защо е с мен?‘“, казва той докато отпива от чашата с черен чай. „Аз съм толкова егоистичен човек. Е, развлекателен съм и грижовен, но не съм много отговорен. Не съм истински мъж. Но след това започнах да разбирам: тя ме е избрала, защото да бъде с мен е приключение, защото аз искам да бъда погълнат от живота. Тя искаше да не знае накъде отива животът ѝ, а за такова нещо аз съм най-добрият избор. Ето защо го е направила.“

Малко след Коледа, когато визата на Лаура изтекла отново, опитите за подновяване били отхвърлени и тя била принудена да напусне отново – този път за неопределено време. Към този момент Нилсън вече добавял последните детайли по албума и го приготвял за публикуване. Но само дни преди да го изпрати до своя лейбъл, Jagjaguwar, той все още нямал идея за обложка, която да му харесва. Лаура му пратила по имейла снимка на студиото му, която направила през нощта, при специалната розова музика, от която, така се кълне Нилсън, имал нужда, за да може да стига до върха на творческите си импулси. „Перфектна беше“, казва той.

Хората от фирмата били озадачени и намекнали, че фотографията не подсказва непременно колко жизнена е музиката. „Остава си обаче факт, че никой фотограф не би могъл да има достъп онзи специален момент“, казва Нилсън. „Сякаш самата тя току-що беше влязла в това тъмно мазе, както всяка нощ, за да ме открие там как пиша песни за нея и Джени, и света, и разговорите, които водехме.“

Когато децата питат за Лаура сега, Нилсън и Джени им казват, че е била принудена да напусне. „Тя просто попадна на ничия земя“, казва Нилсън за връзката. „Това е брутално. Причината, поради която тя не е тук, е извън нашия контрол, но ние се опитваме да не се лигавим по тази причина. Трудно е да се каже, че се чувстваш тъжен защото сега има само двама влюбени хора вместо трима. Но ние всички сме влюбени. Това беше нещо реално. И функционираше. Сега съм по-жив поради това.“

Когато се връщаме в къщата малко преди полунощ, верандата е покрита с флуоресциращ тебешир: докато ни е нямало, Мо е написал името си от входа до вратата на дома. Вътре е будна единствено Нипи, семейната невестулка. Само след часове за рождения ден на Мо ще пристигне цяла банда от шестгодишни хлапета и Айрис е помогнала на майка си да украси боядисаните в златен цвят стени на трапезарията с голям плакат. Преди да замине след два дни за Ню Йорк, където ще композира заедно с други музиканти – откак е публикувал II, той е канен да свири заедно с хора като Франк Оушън, Кимбра и Чаз Бандик (Toro Y Moi) – Нилсън планира да прекара остатъка от нощта в работа върху ремикса на брат си.

Седим на масата в трапезарията пред две чаши с вода и той потрива очи, докато Нипи подскача около нас и из кухнята. По хладилника няма фотографии на Лаура, но на горния етаж компютърът ѝ се пази в състоянието, в което го е оставила, когато си е тръгвала. Питам Нилсън как си представя идеалния резултат от развитието на семейството си. „Да живеем петимата заедно на някакъв бряг, да се мотаем и да ходим за риба“, казва той, с изненадан смях. „Просто един абсурден сценарий, който никога няма да се осъществи. Но идеалната версия не е нещо, което ме интересува като артист.“

В края на годината, казва Нилсън, той и семейството му вероятно ще се преместят в Хавай. Напоследък е имал по-интензивен контакт с майка си, с която го свързва подновеният му интерес към хавайската култура и идентичност. Джени винаги е искала да отиде там, а Айрис се учи на хула. „Доста добре напредва“, казва той. Планът, доколкото има такъв, е да направи следващия си албум там, да се остави на мястото да се прелее в него и в работата му.

„Имам много роднини там, има много неприятности и истории“, казва той. „Знам, че ще отида и че ще бъде тежко, тежко, тежко – трябва да бъда емоционално подготвен.“ Когато казал на баща си за плана, той му отговорил скептично: „Ще ти бъде скучно. Не можеш да се оправиш. Ще те втресе от седене там, далеч от всичко.“

Нилсън се смее за себе си, тихо. „Може и това да се окаже добро – да откача, заседнал на една скала“, казва той. „Може би това ще направи нещо интересно с мен.“

Източник

ДЕЙВИД БИВЪН

Дейвид Бивън е американски журналист и автор, сътрудник на известното музикално издание Pitchfork.

Премълчаното изселване, разкази в първо лице

Автор(и): Зейнеп Зафер, Диана Иванова,

Мариана Асенова

Фондация за нова култура стартира нова инициатива в рамките на фестивала на спомените GOATMILK тази година: събиране и изследване на личните истории на български турци и помаци, изселени в Северозападна България през 70-те и 80-те години, както и личните спомени на местни хора.

Това е история, премълчавана години наред – първо заради цензурата, после заради икономическата безпътица и обезлюдяване, обхванали региона – за да бъде постепенно забравена. Днес за изселените български турци и помаци в Северозападна България не знаем почти нищо.

Свидетелствата, с които разполагаме досега, са няколко:

– архивните интервюта от 1989-а с български турци, излъчени по радио Свободна Европа, където неколцина души споменават конкретни места на изселване в Северозападна България (част от тях могат да бъдат чути в документалния филм на Диана Иванова „Чуй“);

– лични разкази на изселени в Северозапада български турци и помаци в сборника Насилие, политика и памет (Университетско издателство „Св. Климент Охридски“), събрани в Пиринско от екип с ръководител Михаил Груев;

– биографичните бележки на неколцина автори от новата антология „Когато ми отнеха името“ (съставители проф. Зейнеп Зафер и доц. Вихрен Чернокожев)

Така например, на стр. 330 в антологията авторът Шюкрю Алтай разказва, че е бил заточен в с. Долно Озирово. Това село се намира само на около 10-тина километра от Горна бела речка.

Личната история на Зейнеп Зафер на два пъти се свързва с този край. Затова поканихме проф. Зафер да ни я разкаже. Нейното писмо, което получихме и прочетохме в началото на дискусията за травмата от преименуването на българските турци и мястото на Северозапада на фестивала на спомените в Бела Речка, е първият разказ „в първо лице“ от новата инициатива на Фондация за нова култура „ПРЕМЪЛЧАНОТО ИЗСЕЛВАНЕ“: събиране и изследване на личните истории на български турци и помаци, изселени в Северозападна България през 70-те и 80-те години, както и личните спомени на местни хора. Писмото на Зейнеп Зафер можете да го прочетете по-долу.

Каним всички, които имат какво да разкажат по темата за изселването на български турци и помаци в Северозападна България през 70-те и 80-те години, да ни изпращат своите разкази „в първо лице“ на адрес: novakultura@gmail.com

За следващите стъпки в развитието на идеята ще ви информираме в края на месец септември.

Мариана Асенова

Диана Иванова

Фондация за нова култура

http://novakultura.org

Най-интензивно изселване в Северозападна България на мюсюлмани – в началото помаци, а след това и турци – противници на принудителната асимилация, се осъществява от МВР през 70-те и 80-те години, когато смяната на имената стига до кулминационните си точки. Мисля, че никъде все още не са публикувани точните данни за броя на изселените по административен и по съдебен път. Ще дам някои цифри, които красноречиво говорят за масовостта на репресиите, осъществявани от диктаторския апарат на социалистическата диктатура и чрез изселване.

Март-април 1973 година с решения на МВР само от моето родно село Корница, община Гоце Делчев преди всичко във Врачанско, Михайловградско (сега Монтанско), Плевенско и Видинско бяха изселени 42 семейства или отделни членове на тези семейства, включително и три жени без децата и съпрузите си. От съседните Лъжница 7, а от Брезница 8 фамилии или техни членове бяха наказани с изселване. Общо 57 – наистина внушителна цифра. Но не само тези села са репресирани така масово. Мога да твърдя, че от района на Гоце Делчев и Разложко почти от всяко помашко село имаше поне по едно изселено семейство или представител на семейство. Така също от някои Смоленски и Казанлъшки села имаше случаи на изселвания, предимно с решения на МВР, т.е. без присъда.

През 80-те години жителите на селата в този район са свидетели на още по-масово изселване. Принудителното настаняване основно на турци през периода започва в края на 84-та и приключва с отварянето на границите на Турция, когато въдворените са принудени да заминат извън пределите на страната. Особено много хора бяха заселени в Северозападна България след закриването на концентрационния лагер „Белене“, но има частични изселвания и в чисто български села на Пернишко или някои други райони. В селата около с. Ботево, Михайловградско, където бяхме ние с брат ми (Ибрахим), имаше най-малко по двама изселени. В Ботево бяхме общо трима, в с. Черни връх (където бяха заселени братовчедите ми Юсуф и Вахиде Бабечки) и гр. Вълчедръм – също по трима, в с. Златия – двама. Само през тези години в района са изселени няколкостотин души.

Освен това в районите на Северозападна България последно в края на 1989 г. бяха заселени стотици турски семейства, които повярваха на пропагандата на Живковия репресивен апарат, че са изпратени на екскурзия, или които не можаха да забравят бащините си огнища и затова се върнаха след т. н. „голяма екскурзия“. Според историка Ибрахим Ялъмов в тази вълна на произволни репресии само от Търговищко са изселени 67 семейства.

Когато ни заселиха семейно през март 1973-та с доживотен срок, аз бях само на 15 години, а брат ми на 12, но ние също бяхме окачествени като врагове и наказани така жестоко. Няма да забравя никога онази страшна зима, когато след кървавото потушаване на мирните протести срещу насилствената смяна на имената (пред очите ми беше убит моят вуйчо), ни натовариха предимно жени и деца на три камиона и след денонощното пътуване с влак и открити камиони, нас тримата ни стовариха в центъра на непознато село, което след това разбрахме, че се казва Славовица. Сред наказаните с изселване имаше много деца и няколко месечни бебета, пребити от бой жени.

Хората в с. Славовица, Плевенско бяха различни, но най-добре ни приеха опозиционно настроените. Децата, без никакви уговорки, веднага се сприятелиха с нас и мога да кажа, че прекараните 4 и половина години в това село бяха изпълнени с доста щастливи мигове. Успяхме да изживеем този период от живота си добре, за първи път имахме възможност да играем повече от всякога – вече не бяхме принудени да работим денонощно по тютюневите ниви на пиринските баири, за да се прехранваме. Няма да забравя никога приятелите ни от детските години Цеца, Бойко, Веска (фамилиите им за съжаление не помня), съседите ни роми Шериф и Айше. Щастието ни беше нарушавано единствено от посещенията на служители на ДС, които твърде често ни припомняха, че сме осъдени и нямаме право да напускаме селото. Лишена бях от възможността да продължа образованието си.

Особено добри спомени имам от попа на селото, Никола, наш съсед, който още първия ден на пристигането ни дойде при нас с два пакета обикновени бисквити и се обърна към плачещата заедно с нас наша майка, която беше загубила брат си и не знаеше дали баща ни е жив, с думите: „Госпожо, трябва да се успокоите заради децата, да ги приберете в квартирата, да ги нахраните. Не се плашете, всичко ще се оправи!“ И наистина повлия на майка ми, която беше изпаднала в истинска нервна криза. Потомък на старо попско семейство, той отвори богатата си библиотека за нас, с неговото семейство споделяхме почти всичко, защото го възприемахме като противник на диктатурата и му вярвахме както на никого друг. Понеже баща му и дядо му някога били собственици на имот, той се възприемаше като наследник на кулаци, още повече, че не се отказваше от призванието си да проповядва християнството дотолкова, доколкото позволяваха тогавашните условия. Комунистите от Славовица се подигравали с него, псували го, това ни разказа самият той, за да ни внуши, че положението на отдалите се на религията свещеници като него също не е по-добро от нашето.

Затова особено ценеше власите, казваше че са по-религиозни и учтиви и с удоволствие изпълняваше службите си в някои влашки села, на които също беше свещеник. В село Славовица нямаше църква, камбаната беше окачена срещу нас. Поклащаше се самотна от вятъра на скованата греда, която наподобяваше бесило. И аз често си мислех, че на гредата се поклаща осъденото на смърт безжизненото тяло на българското православие за назидание на вярващите. Децата на поп Никола, с изключение на дъщеря му (тя живееше в Бургас), се бяха дистанцирали от тях. Мисля, че се грижеха повече за собствените си постове и бъдещето на децата си. Затова когато вече живеехме в Толбухинското (днес Добрич) село Фелдфебел Дянково, защото бяхме лишени от правото да се завърнем в родното си село, и аз учех в Шуменския педагогически институт, посетих поп Никола в дома му. Няма да забравя последната му молба, отправена към мен на смъртно легло: „Моля те, като завършиш да не се срамуваш от миналото и родителите си, да не изневериш на същността си!“ Това е една от най-ценните препоръки, които съм получавала през живота си. Дано да не я забравя никога!

Година 1986-та. Веднага след излизане от затвора бях отишла в с. Ботево, Монтанско да проуча въпроса с настаняването ни. Там вече имаше един заселен учител – Ахмед Бекяров от Кърджалийско, който преди това беше въдворен на о-в Белене без присъда. Нищо че Бекяров живееше там от доста време, недоверието към мюсюлманите и турците си съществуваше. Не можех да намеря квартира, предложиха ми да живея с майка ми в къщата на една алкохоличка. На кметицата Роза Крумова, която ми беше намерила тази квартира, зададох следния въпрос: „Вие бихте ли живели там?“

На 31 декември пристигнахме с майка ми в с. Ботево, Монтанско, където след излежаване на двугодишна присъда „лишаване от свобода“ бях изселена за две години заедно с брат ми, който все още беше в затвора на о-в Белене. Тази Новогодишна нощ ние прекараме в далечен и непознат край. Помолен от мен, Ахмед Бекяров ни беше намерил квартира в едно младо ромско семейство, купило наскоро една къща и ползващо сградата с кухнята. За нас това беше най-доброто от възможните решения по настаняването ни. Между другото, с ромското семейство, с което ползвахме един двор, си живяхме много добре, нямахме никакви проблеми. Напротив! Хазяинът ни Цветан беше един вид защита за нас заедно с Ахмед Бекяров. Тук искам да благодаря специално на хазяина ни Цветан и съпругата му Лиляна. На първото изселено място и в затвора се бях сближила много с ромите, имам чудесни спомени от тях, уважавам ги много и сега поддържам връзка с някои стари приятели. Когато брат ми излезе от затвора в Белене след 4-5 месеца и дойде при нас, вече намерихме друга, самостоятелна квартира много по-лесно, защото хората ни опознаха.

След няколко месеца хората в Ботево ни приеха много топло, пуснатите за нас слухове от ДС, че сме опасни престъпница, убийци, шпиони, се разпръснаха и ние станахме любимци на много възрастни хора. Понеже в селото почти не бяха останали млади хора, ние, особено брат ми като тракторист в ТКЗС, помагахме на всички. А аз вече бях напуснала работата в шивашкия цех на „Ломска комуна“ и бях станала частната шивачка на селото. Хората непрекъснато ни носеха грозде, вино, мазето беше пълно с шишета и буркани. Услужваха ни с всичко, необходимо за земеделие. Заедно работехме, заедно прибирахме реколтата и ядяхме, повярваха ни, ние на тях – също. Но през ноември ДС реши принудително да ни върне на последното ни местоживеене – с. Климент, Шуменско, за да ни отдалечи от Михайловградската секция на Независимото дружество за защита правата на човека (НДЗПЧ). Съседите ни изпратиха със сълзи. Когато се върнахме за багажа, ни разказаха разпространената от ДС поредна мълва: намерена била радиостанция, чрез която сме предавали „важна информация“ на вражеска, капиталистическа Турция.

С много добри спомени сме от съседа ни Сокол Мирчев, Чавдар Борисов и съпругата му Ивелина, родителите на Чавдар, които вече не са между живите и нашия приятел-връстник Сергей Младенов Ангелов, поминал се преди 10 дни. След като ни експулсираха в Турция в началото на февруари 1989 г., изпратихме писмо до съседите, те също ни писаха. Посетих и двете села преди 5-6 години, много често мисля за прекараните там години, не се изтриват от паметта ми хубавите спомени от хората в този район.

Живяла съм и в Югозападна, и в Североизточна България, където етническите българи би трябвало да имат по-добри чувства към помаци и турци, защото живеят заедно и ги познават отблизо. От опит твърдя, че това съвсем не е така. За мен етническите българи от Северозападна България са едни от най-толерантните селяни, които съм срещала.

Хората от този район трябва да се гордеят с изселниците, принудени за известно време да съжителстват с тях. Защото много поети-турци написаха едни от най-прочувствените си стихотворения именно в изгнание. Например Нури Тургут Адалъ, изселен в с. Скомля, Видинско издава само една книга със стихове и от общо 58-те стихотворения, писани в младостта му, затвора и Турция, 14 са написани именно в това село. Хасан Оджаклъ създава много свои стихотворения в с. Дреновец, Видинско. Юмер Осман Ерендорук също като заселен в гр. Роман продължава да твори и написва една от най-известните си поетически творби „SOS“.

Именно в Северозападна България започна откритата борба на турците и помаците срещу асимилацията, прилагана от Живковата партия-държава. В Монтанско през лятото на 1988 г. петима роднини и близки – аз, брат ми Ибрахим и заселените в с. Черни връх наши братовчеди Юсуф, Вахиде и Кемал Бабечки – се свързахме със секретаря на НДЗПЧ Цеко Цеков и говорителя му Димитър Томов от Монтана, станахме членове на Дружеството и започнахме дейността си за защита на мюсюлманите в страната от тоталитарната машина. Освен това в с. Камено Поле, Врачанско беше създадена Демократичната лига за защита на правата на човека в България, където живееше изселеният Сабри Искендер. Председател на Лигата беше Мустафа Юмер, заселен в с. Комарево, а заместник-председател – Али Орманлъ, заселен в с. Драшан. Така благодарение и на дейността на изселените турци и помаци Северозападна България се превърна в един от най-важните центрове на опозицията срещу социалистическата диктатура.

Поздравявам всички участници и организатори на „Фестивала на спомените“ и пожелавам на всички здраве и успех! Наистина съжалявам, че не съм сред вас!

Източник

Диана Иванова е журналист на свободна практика в София и мениджър на фондация за нова култура www.novakultura.org. Специализирала е групова психоанализа в Международното общество по групова анализа със седалище в Бон, Германия. Води групи за личен опит, свързани с миналото, от 2012 година. Личният й блог може да се намери на адресhttp://divanova.org/blog/bg/. През 2014 печели награда за режисура за дебютния си документален филм Чуй на фестивала „Златен ритон“. Носител е на няколко престижни журналистически награди, между които наградата за журналистика за 2005-а на Австрийската пресагенция АПА.

- 16-07-2015|Петър Петров

Всичко това е хубаво, но ми се струва, че за да бъде доведено до край някак си всички балкански народи трябва да се включат в тази инициатива с открито сърце. Не е нужно да се чете кой знае колко много, за да се знае, че в края на 19 и през целият двадесети век на Балканите няма държава, която да не е гонила (преселвала, преименувала, асимилирала и пр.) някакво инородно население. Най-потърпевшите в тези балкански(а и не само балкански) истории са циганите, но те си нямат национална държава да изгони всички останали, за да могат катуните да пътуват на воля!

- 19-07-2015|Радомир Парпулов

Браво Диана! Пак си „върхът“!

- 19-07-2015|проф. Боян Дуранкев

С искрено пожелание тази група интелигентни изследователи да се включи още по-амбициозно в оценката на жертвите от геноцида над арменците в Турция или да анализира насилственото превръщане на хиляди българи в Турция в турци. Ще имат много, много работа! Дали обаче ще има добросърдечни НПО-та, които да заплатят две такива мащабни изследвания?! Аз мога да преведа малко средства (10 лв.) за да насърча будния изследователски дух! Моля, поставете номер на сметката.

- 19-07-2015|сухи

Една жена каза, така звучи това „изследване“… изселване и настаняване на друго място, това с каква цел се прави? Не става съвсем ясно…

- 19-07-2015|Петър Петров

Това, което казах по-горе за циганите не е шега. По селата на Северозападна България бяха заселени насила много от циганите, които преди това се движеха с катуни. За тези хора това е равно на закрепостяване. Дори и във филма „След края на света“ бе показано как циганите от Пловдив бяха изпратени за заселване във видинско. Спомените на тези хора съдържат не малко тъга, радост, униние и няма основание да се счита, че съдбата им е по-щастлива от тази на принудително заселените помаци и турци.

- 19-07-2015|проф. Боян Дуранкев

Петър Петров писа:

Това, което казах по-горе за циганите не е шега. По селата на Северозападна България бяха заселени насила много от циганите, които преди това се движеха с катуни. За тези хора това е равно на закрепостяване.

Да ви зарадвам – сега са пак в катуни, от време на време са и в Германия. Животът им вече е наистина по европейски, блазя им!

- 20-07-2015|Силвърмен

Не останаха неразказани истории, да не започнете само да ги повтаряте

- 20-07-2015|Златко

Не останали, викаш. Наприказвахме се, пречистихме се, няма лошо, няма карез, няма вина, няма нужда от повече приказки. Кой като нас, сега остава само да потекат реките от (безплатни) мед и масло откъм Европата – и всичко готово. Ний сал ще лапаме и ще се кефим, нали така, любимий?

Две мнения за ролята на Германия в еврокризата

Автор(и): Ханс-Вернер Зин, Албрехт Ричл

1. Защо Берлин се противопоставя на изкупуването на дълговете

Автор: Ханс-Вернер Зин

Макар че Европа може и да изглежда като силно отдалечена от икономическия живот на средния американец, съдбата на еврозоната оказва силно влияние върху икономиката на Съединените щати. Пенсионните фондове са инвестирали в облигации, издадени от южноевропейски държави, докато банките и застрахователните компании са гарантирали солидна част от кредитно-банкрутните финансови инструменти, които защищават инвеститорите от фалит.

Не е за учудване тогава, че президентът Обама настойчиво подканва Германия да поеме част от дълговете на южните страни-членки на еврозоната. Но, вършейки това, той и някои други страни недоглеждат няколко критично важни фактори.

На първо място, едно подобно изкупуване на дългове би било незаконно според Маастрихтския договор, според който се управлява еврозоната. И тъй като договорът е закон във всяка една от страните-членки, то едно евентуално изкупуване би било отхвърлено от Конституционния съд на Германия.

Освен това подобно изкупуване няма и икономически смисъл, а по-скоро би влошило ситуацията още повече. Подобни схеми подкопават принципа за отговорността – един от основните принципи на пазарната икономика, според който кредиторите са отговорни за това как подбират длъжниците си. Ако длъжниците не могат да платят, то загубите трябва да се носят от кредиторите.

Ако се откажем от принципа за отговорността, то европейската пазарна икономика ще изгуби едно от най-важните си специфични достойнства: внимателния подбор на инвестиционни шансове от страна на кредиторите. В такъв случай бихме пропилели част от капитала, натрупан с помощта на ревностна спестовност от страна на по-ранни поколения. Учудвам се, че президентът на най-успешната капиталистическа страна в света би могъл да изпусне от погледа си нещо толкова важно.

Това не означава, че не може да има систематично споделяне на риска между държавите в Европа. Но за да се получи това, най-първо е нужно страните да сформират единна нация, с конституция, обща законова надстройка, монопол върху властта, чрез който да се осигури подчинение пред закона, както и обща армия, за защита от външни нападения.

Иначе не би имало нищо, което да се противопостави на силните центробежни сили, създавани от схемите за преразпределение, а това пък с неизбежност би довело да политически взривове, които биха заплашили стабилността на континента. Европейският съюз се радва на дълъг период на стабилност именно защото се въздържа от значително интеграционно преразпределение. Този период би приключил, ако бихме започнали да преразпределяме доходи или дългове, без преди това да сме създали Съединени европейски щати.

За нещастие, нито едно от тези условия не е налице в днешна Европа, а и не се очертава в обозримото бъдеще, защото страните от еврозоната, и преди всичко Франция, не желаят да се откажат от значителна част от суверенитета си.

Но дори и една общоевропейска нация не би трябвало да социализира неща като дългове – и това е урок, който ни се представя достатъчно ясно от историята на Съединените щат от 19 век.

Когато Държавният секретар Александър Хамилтън социализира военния дълг на някои от щатите след Революционната война (т. е. войната за независимост от Великобритания, бел. пр.), той създава очаквания и за други подобни преразпределения в бъдеще, което пък води дотам, че щатите започват да правят неоправдани дългове. Това довежда до политически напрежения през ранния 19 век, които поставят в сериозна опасност стабилността на младата нация.

Едва когато цели осем щата и територии обявяват фалит през1830-те и 1840-те години, Съединените щати се отказват от идеята за преразпределение на дълговете. Днес вече никой не предлага да се изкупят дълговете на Калифорния, от която се очаква самостоятелно да намери решение на проблемите си.

Критиката срещу идеята за опрощаване на дългове по принцип не означава обаче, че Европа трябва да се въздържа от незабавно подпомагане на измъчваните от кризата южноевропейски страни. Докато помощта, предназначена да се избягва фалит е опасна, то помощта, чрез която се цели избягване на кратки кризи на неплатежоспособност е напълно оправдана. Европейската група за икономически съвети – един от международните тинк-танкове, предлага предоставяне на помощ през първите две години от дадена криза, с избирателни фалити, в зависимост от времетраенето и социализацията на евентуални изключителни загуби след това.

Но днес ние се намираме вече в петата година от щедра ликвидна помощ за неконкурентоспособните европейски страни-членки. От късната 2007 насам, Европейската централна банка (ЕЦБ) помага с международно рефинансиране на кредити, известно също като целево кредитиране, от централните европейски държави към периферията, от което Бундесбанката е поела 874 милиарда долара. Целите настоящи бюджетни дефицити на Гърция и Португалия бяха финансирани по този начин.

Нещо повече, от май 2010, ЕЦБ е изкупила повече от 250 милиарда държавни облигации, докато други почти 500 милиарда са дошли от спасителни програми и помощ от страна на МВФ. Прибавете към това двата спасителни европейски фонда и получавате сума от 2,63 билиона долара.

Несправедливо е от страна на критиците да искат от Германия да поема още по-голям риск. Ако стане така, че Гърция, Ирландия, Италия, Португалия и Испания фалират и не платят нищо обратно, Германия би изгубила 899 милиарда. Ако пък се срине еврото, Германия би изгубила повече от 1,35 билиона, повече от 40 процента от Брутния ѝ вътрешен продукт. Поемали ли са Съединените щати някога подобен риск, за да помагат на други страни?

Някои от критиците твърдят, че Германия, след като сама е била облагодетелствана от плана Маршал, сега дължи на Европа един подобен опит за спасяване. Но тези критици трябва първо да огледат цифрите.

Гърция е получила суми (или обещания за такива), в размер на 575 милиарда, чрез опити за подпомагане, включително целево кредитиране, изкупувания на облигации от ЕЦБ и опрощаване на лихви след мораториум върху дългове. Сравнете това с плана Маршал, за който Германия много благодарна. Тя е получила 0,5 процента от своя БВП в течение на четири години, или 2 процента като цяло. В сравнение с гръцкия БВП, това биха били около 5 милиарда в днешни пари.

С други думи, Гърция е получила зашеметяващи 115 Маршал-планове, 29 от тях – само от Германия, но ситуацията там не се подобрява. Защо, господин Обама, според вас това не е достатъчно?

Източник

2. Германия, Гърция и плана Маршал

Автор: Албрехт Ричл

Старите митове умират трудно и планът Маршал е един от тях. ВНю Йорк Таймс от 12 юни германският икономист Ханс-Вернер Зин прави сравнения с плана Маршал, за да защити позицията на Германия против идеята за Евро-облигации, тоест обединяването на държавните дългове вътре в еврозоната. Тревогите му са разбираеми, но историческата му аналогия е погрешна, а цифрите не съвсем точни. Всичко това отслабва ненужно твърденията му.

Господин Зин възразява срещу хулителите на Германия, че средствата, изплатени по плана Маршал за следвоенна Германия, са ниски, в сравнение с помощта, която Германия изплаща за Гърция в момента, под формата на програми за подпомагане, гаранции върху дългове и пр. Докато средствата по плана Маршал са възлизали общо на около 4% от германския БВП през 1950 (неговата цифра от 2% е прекалено ниска, но това няма значение), то скорошната германска помощ е надминала 60% от гръцкия БВП, а цялата европейска помощ за Гърция е надминала 200% от гръцкия БВП. Това прави плана Маршал да изглежда като подаяние. И освен това то премахва легитимността на всички призиви за германска благодарност, имайки пред вид спомена за плана Маршал. Но дали наистина е така?

Онова, което ни представя господин Зин, е само външната страна на плана Маршал, подсладителят, който е бил добавен, с цел да се направи по-лесен за преглъщане от обществеността в Париж и Лондон един голям политически пакет, съдържащ множество горчиви хапчета. Финансовото ядро на плана Маршал е нещо далеч по-голямо, а именно една програма за огромно опрощаване на държавни дългове. Основният печеливш от него е една държава, която дори още не съществува по времето, когато е стартиран плана Маршал, и самото ѝ създаване е част от този план: Западна Германия.

В края на Втората световна война Германия дължи номинално почти 40% от своя БВП от 1938, под формата на краткосрочни дългове към останала Европа. Не съвсем като т.нар. целево кредитиране на ЕЦБ, тази система е установена от централната банка на Германия, Reichsbank, като просто средство за изчистване на фондове. Но по време на Втората световна война почти всички търговски дефицити на Германия с останала Европа са финансирани чрез тази система, по същия начин, по който повечето от разплащанията на южноевропейски дефицити към Германия от 2008 насам, са били финансирани чрез целево кредитиране. Между другото, днешните количества са приблизително същите, бързо приближаващи се до 40% от германския БВП. Разменени са просто страните. Лоша карма, не е ли така?

Дефицитите на Германия, натрупани по време на Втората световна война, са просто грабежи, извършени чрез силата на оръжието, и обикновено при силно изкривени обменни курсове. Вътрешно-германските военновременни статистики показват, че, ако биха били пресмятани според по-реалистични курсове, трансферите откъм Европа са били равни на около 90% от германския БВП за 1938. Към това се прибавя и официалните вътрешно-германски дългове, които статистиките от онова време представят като възлизащи на около 300% от германския БВП.

И какво се случва с тези дългове след Втората световна война? Ето тук идва мястото на плана Маршал. Получателите на помощ по плана Маршал са били (учтиво) помолени да подпишат документ, според който първото задължение на Германия е да изплати обратно помощите, дадени ѝ по този план. Никакви други искове срещу Германия не могат да бъдат представяни докато страната не е изплатила обратно помощта, получена чрез плана Маршал. Това означава, че на практика през 1947 всички външни искове към Германия са блокирани, включително и касаещите онези 90% от БВП (1938), натрупани под формата на военновременни дългове.

Валутната реформа от 1948 пък изличава с един удар вътрешния публичен дълг, огромната част от онези 300% от БВП, споменати по-горе.

Но, след като изплащанията на германския дълг са блокирани, европейските страни не биха търгували със следвоенна Германия по други начини, освен чрез директен обмен на стоки. За да се избегне тази трудност, Европа е временно изключена от споразуменията от системата Бретън-Уудс и поставена в своя собствена система за търговия и изчистване на дългове, наречена Европейски съюз за разплащания (European Payments Union). Търговският кредит, натрупван вътре в тази система е гарантиран отново от плана Маршал.

През 1953, по силата на Лондонското споразумение върху германския дълг, тези съглашения са направени постоянни и по този начин съхранени и за времената, през които помощта по плана Маршал ще бъде изплатена, а Съюза за разплащания – премахнат. Германският дълг отпреди 1933 ще се изплаща по силно занижени лихвени проценти, докато изплащането на дълговете, направени след 1933, е отложено до времето, в което евентуално ще бъде постигнато някакво бъдещо обединение на Германия. Никаква конференция по този повод не е провеждана след немското обединение от 1990. Германската позиция по тези дългове е, че те са престанали да съществуват.

И така, нека обобщим. Планът Маршал има една външна страна, Програмата за европейско възстановяване, и друга, вътрешна – икономическото възстановяване на Европа на базата на опрощаване на дългове и търговска интеграция на Германия. Следствията от нейното прилагане са гигантски. Докато през 1950-те Западна Европа трябва да се бори с дългове, които са почти два пъти по големи от нейния Брутен продукт, то новата Западногерманска държава има дългове, възлизащи на не повече от 20% от нейния БВП. Това, в съчетание с принуденото ново навлизане в европейските пазари, е реалната печалба, която Германия извлича от плана Маршал, а не толкова онези 2-4 процента от БВП, получени под формата на финансова помощ по плана Маршал. По-дългосрочният ефект от всичко това е, че Германия без усилия възприема една политика на много специфична, [социално ориентирана] пазарна икономика, от която тя не се отклонява съществено и до наши дни.

Но защо американците са направили всичко това и защо Европа се е съгласила с него? Американската травма в този случай са германските репарации, изплащани след края на Първата световна война и финансовата бъркотия, която те създават, при което сметката в края на краищата се изплаща от Америка. Според плана Дейвс от 1924, германската валута е поставена обратно на златен стандарт, но Германия започва да прави огромни заеми. Казано опростено, тогавашна Германия е нещо като днешна Гърция, само че в много по-големи мащаби. За да се сложи край на това, планът Юнг от 1929 прави много по-рисково даването на заеми на Германия, но дефлацията и рецесията, които го последват, скоро го правят самоунищожителен, което в края на краищата води до политически хаос и обявяване на фалит от страна на Германия. Именно избягването на едно евентуално повторение на всичко това е основната цел на плана Маршал. А ръководените от САЩ възстановявания на икономиките на Германия и Япония са едни от централните примери за успехи, постигнати с помощта на либерални финансови интервенции.

И така, има ли нужда Гърция – или цяла южна Европа – от един нов план Маршал? Има ли право Зин, когато твърди, че Гърция вече е получила такъв – при това в 115-кратна форма, както той ни уверява? Отговорът на първия въпрос може и да е „да“, в смисъл, че ма нужда от голямомащабна програма за опрощаване на дългове. Отговорът на втория въпрос е шумно „не“. Гърция със сигурност не е получавала план Маршал, още по-малко пък някакви 115 такива. Нито пък ги е получавал който и да било. Доколкото могат да се правят исторически аналогии, онова, което е получавала дотук южна Европа, когато тя беше включена в еврозоната, е някакъв вид план Дейвс. И, също като Германия през 1920-те, южноевропейците реагират на това с още по-големи заеми. През 2010 ние отново не предложихме план Маршал, а по-скоро един нов план Юнг.

И този нов план Юнг дори не е проведен изцяло до този момент. Но ние виждаме, че последствията от него са също толкова осакатяващи, колкото са били и онези от 1930-те години: технократски правителства, загуба на демократична легитимност, възход на политически екстремни партии и никакъв видим край на финансовата и икономическа криза, в която тези страни са потопени, независимо от това колко нови пакети за помощи се предоговарят. Тежко ни, ако тези исторически аналогии доведат отново до същия окончателен резултат.

Европа трябва да се учи от историята си. И трябва да го прави бързо. Може и вече да няма друга възможност за възстановяване, освен ако дълговете бъдат намалени до управляеми нива. Именно това е, което слага край на Голямата депресия в Европа през 1930-те години, и по всяка вероятност това е, от което имаме нужда отново. Професор Зин има право, когато настоява за решителни действия, макар че начина, по който представя плана Маршал, е погрешен.

Източник

Ханс-Вернер Зин (род. 1948) е германски икономист, президент на Института за икономически изследвания (Мюнхен) и член на Борда на съветниците към Германското министерство на икономиката. Заедно с това той е професор по икономика в Мюнхенския университет.

Албрехт Ричл е професор по икономическа история в Лондонската школа по икономика и член на Борда на съветниците към Германското министерство на икономиката.

Познаваме ли се отнякъде?

Автор(и): Йорданка Бибина

В края на 2012 г. на български и на английски език излезе книгата „Турците в България“ на издателство „Vagabond Media“[66], представяща един донякъде колективен портрет на най-голямата етническа общност в България, с която българите съжителстват от векове, но все още не познават добре като култура, начин на живот, светоглед, традиции и обичаи. Учени и изследователи в различни области участват в реденето на този пъзел, за да се получи реалистична и обективна картина, защото, опознавайки Другия, различния от нас, ние всъщност по-надълбоко се вглеждаме в собственото си лице. Това е нужно, тъй като, за съжаление, все още съществуват, макар и невидими, ментални граници, които пречат за по-пълното интегриране на нацията в едно модерно и демократично мислещо общество, толерантно към различието и зачитащо всеки свой гражданин, независимо от етническата му принадлежност.

Затова логично от самото начало е потърсен отговор на въпроса кои са турците в България не в сухата статистика, а в сложните културно-историческите процеси, протекли през вековете на нашето кръстопътно и ветровито европейско „кьоше“ – Балканите, преживели много битки, преселения на народите, кръстоносни походи и миграции, от древността та чак допреди само няколко десетилетия. Според най-разпространената хипотеза Прародината на турците е Централна Азия, където през VІ-ІХ в. се е образувал Тюркският каганат – съюз на различни номадски племена. Около Х в. в него се обособил клонът на огузите, сред който е и племето кайъ, тръгнало на запад към Европа през ХІІІ в. Преди това обаче, под предводителството на Ертогрул, част от него се заселва в западна Мала Азия между днешните градове Биледжик и Ескишехир и образува един от множеството бейлици – османския. Синът на Ертогрул, Осман І (1299-12326), продължава политиката на разширение, но всъщност неговият син Орхан (1326-1362) успява да превърне бейлика в голяма и силна държава, впоследствие през ХІV в. завладяла и Балканите, раздирани по това време от враждите между Византия, Сърбия и България, както и многобройните независими владетели. Но откъдето и да е дошъл турчинът, каквото и да е потеклото му, днес той е „потомък на население, от векове живеещо на българска земя“.[67]

Проследявайки тези и други събития, авторът на първата статия в книгата доц. Орлин Събев[68] успява да въведе читателя в предисторията на появата на турците в България и на Балканите и да проследи съдбата на общността до наши дни. Османската държава започнала политика на колонизация, заселвайки от Мала Азия различни племена на скотовъдци и уседнало земеделско население, както и османски гарнизони, администрация, търговци и занаятчии. Този процес продължил векове. Така през първата половина на ХVІ в., след войните с Иран, били заселени и изповядващите шиизма къзълбаши, главно в Делиормана. Впоследствие те се влели в ордена на бекташиите. С това се обясняват и съществуващите до днес религиозни различия, макар сунитите да са мнозинство. Събев проследява и процесите на ислямизация сред завареното християнско население, отбелязвайки различните форми, включително и насилствената асимилация на българското население, но и доброволното приемане на исляма по различни причини. Проследява и резултатите – претопяването на част от българите и приемането на турския език и обичаи в едни части на страната или запазването на българския език и част от обичаите в други – основно в Родопите и в части на Стара планина. Авторът подчертава сложността на процесите и тяхната нееднозначност през първите векове на османското завоевание, обусловили формирането на пъстра етническа и религиозна картина. Това се отнася и за отношенията между българи и турци в Османската империя. Ако на битово равнище може да се каже, че е имало място взаимното разбирателство и зачитане, то в плоскостта на фолклорно-историческото мислене битуват най-вече негативните образи и стереотипи за Турчина като завоевател и друговерец. Но колелото на историята се върти и след възстановяването на независимата българска държава в демографската картина по българските земи настъпват сериозни промени. Още по времето на Руско-турската война от 1877-1878 г. хиляди турци се изселват в Османската империя. Повечето от тях са от градовете. Така турското малцинство в независима България се състои предимно от селско население – факт, който налага своя отпечатък и върху по-нататъшното развитие на образованието, литературата, културата на турците у нас. Различна е и политиката на държавата към тях. Както отбелязва Орлин Събев, до 1944 г. правата на турското малцинство, залегнали в Търновската конституция и в клаузите на Ньойския договор, се спазват – образованието на майчин език е осигурено в училищата към джамиите, има печатни издания на турски език и пр. Той се спира на променливата малцинствена политика в годините на комунистическото управление и негативните резултати за общността, като закриване на училища, театри и пр., пълен контрол върху печата, няколкото изселнически вълни, за да достигне кулминацията си в печално известния „възродителен процес“ за смяна на имената на турците. Все пак индустриализацията и модернизацията на страната довеждат и до това, че немалка част от турците живеят и в градовете и упражняват професии, различни от земеделието – инженерни, лекарски, преподавателски и пр., има модерна турска художественотворческа интелигенция, която създава музика, литература, изкуство.

С процесите на демократизация нещата променят своя ход и днес те са политически и парламентарно представени, изучаването на турския език в училищата е възстановено, както и турските театри, културните центрове, печатните издания, съществуват неправителствени организации, които са важни огнища за културни изяви и поддържане на културното своеобразие на общността. Същевременно авторът не премълчава негативните моменти, свързани най-вече с дейността и пропагандата на крайно националистическите партии в България, които според него „откровено провеждат ксенофобска и антитурска политика до степен, в сравнение с която лозунгите, издигани по време на „възродителния процес“, бледнеят“.[69]

Последната статия в книгата също третира въпросите на принудителните миграции и смяната на имената. Може би това е съзнателно търсена от съставителите „рамкова композиция“, която свързва началото с края, разполагайки в междинното проблемно пространство материалите, отнасящи се в по-голяма степен към културата, обичаите, традициите, езика, музиката, танца и кухнята. Вероятно защото в немалка степен именно политиката към етническите общности и малцинствата задава и основната „рамка“, в която те запазват, развиват, обогатяват своята специфична идентичност. За съжаление, принудителните миграции на турското население от България бележат битието на турците, често пъти създавайки в тях усещане за несигурност. В своята статия Димана Трънкова[70] проследява хронологията на събитията с основен акцент върху последната т.нар. „голяма екскурзия“. Отбелязвайки, че тя е „първата мащабна насилствена миграция на хора в следвоенна Европа, от която са засегнати над 350 000 души“[71], тя се връща към началото на проблема, а именно Руско-турската война от 1878 г. Всъщност, Освобождението на България е събитието, което променя „местата“, и от господстващо мнозинство турците образуват значителна част от малцинствените групи не само в нашата страна, но и на Балканите. Първите миграции, както и последващите, свързани с Балканските войни 1912-1913 г., имат доста сериозен културен ефект за турското население в България, тъй като се изселва най-вече градското население – така турската общност задълго остава без своя интелигенция и в мнозинството си е съставена основно от селско население. Все пак през 20-те години на ХХ в. нейни представители са предимно учители. Над 2 000 учители преподават на над 60 000 ученици в 1 700 начални училища, 40 средни и в педагогическите.[72] Те започват движение за отказ от арабицата и въвеждане на латинизираната турска азбука паралелно с кемалистките културни реформи. Това решение взема Съюзът на турските учители (Türk Öğtetmenler Birliği) на конгреса си през 1928 г. в Лом.[73] С тяхно участие започват да се издават и вестници на новата азбука, в които популяризират новата азбука, както и идеите на Мустафа Кемал, създава се и културно-просветната организация „Туран“, но след преврата от 1934 г. тези издания, както и доста от българските вестници, са закрити. По-нататък авторката проследява колебливата и непоследователна политика на комунистическите български правителства след 1944 г., с кратките моменти на либерализация до 1948 и през 50-те години, намерила израз най-вече във възможността турското население да има собствени вестници, радиопредавания, списания, театри, училища. След това българските и турските училища се сливат, а от печатните издания остават единствено подкрепяните и издаваните с благословията на БКП. Междувременно са положени усилия и за формирането на тънък слой на турската интелигенция, съсредоточена главно около тези издания. Свободомислещи интелектуалци като поетът Реджеб Кюпчю, чиято ранна смърт поражда много въпроси, не са удобни. Така или иначе се стига до преименуването след някои по-ранни опити сред помаците и циганите, а след това и до „голямата екскурзия“ от 1989 г. Днес обаче тя, както и т.нар. „възродителен процес“ са признати за грешки и през януари 2012 г. Народното събрание на България приема декларация, осъждаща тези събития. Това е положителен жест за турците в България, а и в сферата на българо-турските отношения. Но дали поставя точка в темата за междуетническите отношения сред българското общество е тема с продължение.

Димана Трънкова разглежда други малцинствени групи, пряко или косвено свързани с турците по религиозен или етнически принцип – помаци, юруци, татари, гагаузи. Особено подробно са проследени сложните отношения между българи и помаци, тъй като за българите те са „едновременно свои – тъй като говорят същия език, и чужди, защото изповядват друга религия, не каква да е религия, а тази на „поробителя“.[74] Това възприятие прераства по-късно, в средата на 80-те години на ХХ в., в основно оправдание за „възродителния процес“, който според комунистическата пропаганда целял да върне към българските им корени всички потомци на насилствено ислямизирани българи. Авторката обръща внимание върху факта, че помаците, преди турците, стават обект на няколко преименувания през ХХ в. Макар след промените през 90-те години част от това население да връща имената си, все още не са напълно преодолени, от една страна, стереотипите сред българите, а и страховете сред самите помаци и турци.

В статията си „Пътуване на вярата“[75] Радко Попов запознава читателя с основите на мюсюлманската вяра, очертавайки различията между сунити и шиити. Той се спира по-подробно на въпроса за религиозната толерантност в Османската империя. Отбелязвайки, че „толерантността не означава равнопоставеност на отделните религиозни общности“ и че мюсюлманите са имали по-големи възможности за кариера в държавната администрация, авторът не подминава историческия факт, че „немюсюлманите в Османската империя са свободни и разполагат със собствения си имот, … натрупват по-големи богатства от мюсюлманите, … способни и добре образовани християни като българите Стефан Богориди и Гаврил Кръстевич през ХІХ в. се издигат до министерски и губернаторски постове в империята“.[76] След Освобождението на България Търновската конституция гарантира религиозните права на всички поданици, а с клаузите на Ньойския договор структурата на религиозната институция на мюсюлманите в България добива централизиран вид (главно мюфтийство, окръжни мюфтийства, религиозни общини). Религиозните училища, в които се преподава турски език, продължават да функционират, а в Шумен е създаден Нюваба за подготовка на духовници за страната. При комунистическата власт се засилва атеистичната пропаганда и като цяло се ограничават религиозните практики, както и на всички останали. Днес вече религиозната свобода не се ограничава и в страната функционират приблизително 1 400 джамии и молитвени домове.[77] Действа и Висшият ислямски институт за подготовка на съответните кадри. Във всекидневния живот, особено в смесените райони, е широко разпространена практиката на почитане на християнските празници от мюсюлманите и обратното. С други думи, религиозното различие не е източник на междуетническо напрежение. (По-скоро напоследък в българското общество битуват опасения от проникване на радикален ислям, обикновено свързван с терористични действия. До атентата това лято на Бургаскoто летище те имаха донякъде теоретичен и спекулативно-медиен характер. Така или иначе тези страхове се свързват не с турците в България, а с радикалните ислямски течения в арабския свят.)

Димана Трънкова представя и османското архитектурно наследство.[78] Тя отбелязва, че с идването на османците на Балканите се променя обликът на селищата и по българските земи. Крепостните стени не ограничавали вече градското пространство, градовете се разраствали във всички посоки и по теченията на реките, вътре в тях се формирал центърът с най-важните обществени сгради – джамията (или църквата) пазарът, често покрит, обществената баня, чешмите. Всъщност и в архитектурата се осъществило смесване на местната традиция с османската, която от своя страна била смесица от наследството на държавите, върху чиято територия се родила по-късно и османската – Селджукския султанат, Сасанидски Иран, Византия, а по-късно се развива и ражда и шедьоврите на Мимар Синан през ХV-ХVІ в., за да се обогати през ХVІІІ век от западните стилове на барока и рококото, а в началото на ХХ в. да роди и много характерният неокласицистичен стил, препращащ към образците на османската архитектура от ХVІ в. От друга страна, тя подчертава, че просторните къщи с надвиснали еркери и тежки стрехи са формирали особения тип жилищна архитектура, която е добре разпознаваема и има много общи черти на Балканите. Трънкова се спира върху най-важните паметници, свързани и с ислямската религия – джамии, текета, тюрбета, библиотеки, кервансараи и др., които още по-подробно и с богат снимков материал са представени в предишната книга на издателството, посветена на най-интересните османски паметници в България.[79] Авторката отбелязва, че сравнително малко е оцеляло от това архитектурно наследство, изчезнало главно под натиска на модернизацията и европеизацията на българските градове след Освобождението. Накратко се спира и върху книжовното наследство, част от което се е запазило във фондовете на османските библиотеки като тази на Осман Пазвантоглу във Видин, библиотеката към Томбул джамия в Шумен, София, Кюстендил и др., сериозно проучени от Стоянка Кендерова[80], Михаила Стайнова[81]. На Стайнова принадлежи първото в България изследване върху османската култура по българските земи, което е основополагащо за развитието на тази проблемна област и има особен принос за културната история на Балканите в периода ХV-ХVІІІ в.[82]

В своята цялост статията на Димана Трънкова е центрирана най-вече към архитектурното наследство – обществени и религиозни сгради, жилищна архитектура. Сравнително по-малко място е отделено на другите видове изкуства – тема, която наистина не може да бъде изчерпана в един кратък материал и очаква да бъде по-подробно осветлена, за да стане достояние на по-широка читателска публика. Отделено е внимание на макар и късното развитие на османския печат, представен най-вече с в. „Туна“ („Дунав“). Не са малко излизащите в България турски вестници след Освобождението, особено между двете световни войни. Накратко са очертани процесите на ограничаване на културната автономия в тоталитарния период, като закриването на театрите. Нееднозначна е политиката по отношение на печатните издания, като са оставени предимно идейно ангажираните „Йени Ъшък“ („Нова светлина“) и „Йени Хаят“ („Нов живот“), които обаче, трябва да отбележа, чрез публикациите на местните си кореспонденти в немалка степен успяваха да отразят живота но общността. Ако искаме да отразим обективно-научно и не „едноцветно“ дадено явление или събитие, не би трябвало да тръгваме от лепенето на етикети, а да го изследваме във всичките му аспекти и тогава да правим своите обобщения и изводи и да оценяваме резултатите му. Но все още тези издания и тяхната роля за общността не са самостоятелно изследвани като пропагандни органи на комунистическата партия, а още по-малко като място, на което се развива и запазва традиционната култура на общността, и като трибуна за литературни изяви на поети, писатели, разказвачи през десетилетията на социализма. Днес няма ограничение върху печатните издания на турски език, но дори кратките новинарски предавания в електронните медии често стават обект на дебати.

Друга интересна тема, която книгата предлага на българския (и англоговорящия) читател, са фолклорът и традиционните празници на турците в България. Нейни автори са доц. д-р Божидар Алексиев, доц. д-р Галина Лозанова, доц. д-р Доротея Добрева.[83] Може би именно в тази област най-ясно проличава културното взаимодействие като универсален закон, защото авторите подчертават, че културата на всяка общност представлява резултат от непрекъснат процес на влияния и взаимодействия, предопределени от историческите и обществени събития в хода на историята и че „турският народ в Мала Азия и в Европа предлага много интересен пример за сложността на този процес“.[84] Формиралата се около османския двор нова култура обединява ислямските норми с местните художествени традиции, които понякога са запазвали и неислямски елементи. Все още народната турска култура в България е недостатъчно проучена и очаква своите изследователи. Фолклорното наследство представлява пъстра мозайка от статични и динамични форми и явления, променящи се под влиянието на фактори като миграцията към градовете, модернизацията и глобализацията. Авторите отделят нужното внимание на традиционните празници на турците, основаващи се на вярата – Рамазан байряма и Курбан байряма, ашуре, невруз, хъдрелез. Разказват за обичаи и празници, свързани с маскиране – саядълари джамалджълар, които се празнуват и сега, като илюстрират информацията с редица конкретни примери от различните краища на България. Не пропускат да отбележат по-специфичните алевийски карнавални обичаи като бешикли. Пехливанските борби също са компонент от традиционната турска култура. Описани са и семейните празници – раждане и отглеждане на децата, сюнетът при момчетата, сватбата и сватбените обичаи като къносването – къна геджеси, погребението. Те често се съпоставят с българските. Взаимодействието между двете култури обаче е най-видимо в образите на Насреддин Ходжа (Настрадин Ходжа) и Хитър Петър, българският „огледален“ герой. Двамата си съперничат, но и обогатяват един друг. Това е уникално явление, когато единият образ ражда другия. Разказваческата традиция е особено силна при турците, а българинът винаги е изпитвал любопитство към турските приказки и е попадал под тяхното очарование. Но и тук има празноти в изследването на турските народни приказки в България, докато доста по-популярни са анекдотите и поговорките, където съществуват доста паралели.

Езиковите взаимодействия в резултат от дългото съжителство на двата народа са довели до навлизането на немалък брой турцизми в българския език, които често дори не се осъзнават като чуждици.[85] Те битуват в топонимите като връх Мусала, района на Делиормана/Лудогорието, във фамилните имена като Абаджиеви, Джамджиеви, Чакърови и пр., а също и в образуването на устойчивите словосъчетания, фразеологизмите като „връзвам кусур“, „развявам си байрака“, както и при пословиците и поговорките. Нещо повече – след естествения процес на изчистване на българския език в новоосвободена България, не само като културно явление, но и в резултат на естественото отмиране на редица явления и реалност (изчезването на множество политически, административни, военни термини и понятия), след промените от 90-те години на ХХ в. турцизмите отново нахлуват най-вече в журналистическия език най-вече заради по-голямата експресивност. Това води дори до съставянето на два речника на турцизмите.[86] Същевременно доста турцизми все още са широко използвани в бита (като например чаршаф, дюшеме, юрган), без да се осъзнават като чуждици. Това се отнася и за лексиката, свързана с кухнята и храната (чорба, кюфте, кебап, сютляш, джезве и пр.)

Самата история на турската кухня е история на смесването и обогатяването на различни храни, обичаи, култури върху огромната територия от Северен Китай до Балканите. Общата култура на преплитането, често наричана „балканска мозайка“, е създала и общите вкусове на Балканите, главно след идването на османците на полуострова.[87] Вековното съжителство и всекидневните контакти между българи и турци в Османската империя неизбежно са оставили отпечатък и върху българската/балканската кухня. Освен общите храни и напитки като чорбите, гюведжите, кебапите, баклавите, кафето, е останала и традицията на задружното хранене на цялото семейство, особено на големите календарни празници, независимо дали са християнски или мюсюлмански. Съвместното живеене, най-вече в последните десетилетия на ХХ в. е допринесло за сближаване на хранителните навици, но и за падането на хранителните табута, налагани от религията. И тук може би традицията е изгубила битката с глобализацията. Културата на „МакДоналдс“, „хотдога и попкорна“ е сякаш неотделима от живота на нашите деца. Но все още фамилно-родовите връзки са в основата и на социалните отношения като цяло и до голяма степен са своеобразна „културна бариера“ срещу процесите на алиенация, в доста по-голяма степен засегнал „западните“, отколкото „източните“ общества. Разбира се, набиращите скорост глобализационни процеси, засегнали културата и културните общувания, променят и хранителните навици и все повече интернационализират кухнята ни с екзотични храни от цял свят (китайски, индийски, ливански, арменски, еврейски и пр.). Така че и кухнята на турците в България днес не се различава драстично от тази на българите. Но в исторически план турската кухня е допринесла за характерния облик и на „балканската софра“ като цяло.

Както останалите компоненти на културата, така и музиката ни представя интересни примери на преплитания и влияния. В своята статия доц. д-р Иванка Влаева търси тези общобалкански паралели, въвеждайки ни в света на турската музика и танц.[88] Тя се спира главно на градската музикална култура през ХІХ –ХХ в., доколкото у нас са запазени много повече документи, теренни материали и записи за нея, отколкото за селския фолклор, който е по-слабо изследван. Тук особено внимание са привлекли процесите на модернизация. Интересен е паралелът с аналогичните процеси в Европа и в България – през ХІХ в. европейската музика се обновява с „откриването“ и реинтерпретирането на фолклорни мелодии, докато в България е обратното – „новата музика се формира с приемането на музикални модели от турски, гръцки, хърватски, чешки, руски и други образци на градски песни“.[89] Оттук и особеният феномен на битуване на едни и същи песни на Балканите, като сред най-ярките примери авторката посочва българските варианти на песента „Черни очи имаш либе“, „Ясен месец“, която е станала своеобразен химн на Странжда по време на Преображенското въстание, и турската „Юскюдар“. Вероятно биха могли да се открият подобни сходства и в други образци на музикалното изкуство, но и тези са достатъчни, за да се открият музикалните взаимодействия като един своеобразен културен балкански феномен, прекрасно представен и в посрещнатия с огромен интерес документален филм на Адела Пеева „Чия е тази песен“, филм, който също разбуни духовете. Наскоро в едно свое интервю по повод наградата „Златен век“ за цялостния ѝ принос към българското кино Пеева съвсем ясно и простичко обяснява защо на Балканите е толкова объркано възприятието за „собствено и чуждо“: „Заради миналото ни, то е общо. Заради това всички на Балканите имаме комплекс по отношение на идентитета си. А всъщност ние, балканците, сме една общност – на идентитета, на изкуството. Но със запазени национални особености, които са истинско богатство. Трябва да сме щастливи, че при нас я няма тази унификация, при която всички ядем хотдог и попкорн.“[90] Неслучайно това именно е уловила в монографията си и дългогодишният културолог-балканист проф. Лилия Кирова – специфичния „Дух на полуострова“[91], креативен и инспириращ, за който в момента пише и своеобразното си логично продължение – книгата, която очакваме с нетърпение – „Полуостров на духа“.

Съзнателно се спрях по-подробно на съдържанието на книгата, тъй като още на премиерата ѝ в края на ноември 2012 г. някои националистически медии използваха повода, за да се опитат да разбунят духовете в обществото и да се събудят старите призраци и плашила от „гардероба на историята“, при това очевидно без да познават нейното съдържание. Това, както и последвалите тенденциозни материали в медиите, изкривяващи целта на книгата и особено „потопът“ в интернет форуми, блогове и пр., оставя впечатлението, че все още функционира, а за съжаление и „работи“ определен модел – да се натискат дадени „копчета“, активизиращи предварително известни травматични полета в историческата памет на българина, независимо дали те имат някакво, дори най-малко отношение към конкретния повод (в случая – книгата „Турците в България“), и така (вероятно според случая и целта на „поръчката“) да се внася силна доза напрежение в обществото, негативизъм към определена малцинствена група, и не на последно място – определени електорални нагласи и предразположения. „Тестът“ с ажиотажа около книгата през ноември-декември[92] показа, че независимо от декларациите на политическите партии за отказ от използване на „етническата карта“, особено в предизборна ситуация, в каквато сме днес, тя отново безскрупулно се вади „от ръкава“ на видими и невидими играчи.

За какво по-точно иде реч? На първо място напрежението възникна чрез спекулациите около оценките и интерпретациите на българската история в периода ХІV-ХІХ в. или, ако избегнем евфемистичния изказ – периодът на османското владичество. Това е така, защото, както пише и проф. Хр. Матанов в послеслова към спомената вече книга за османското архитектурно наследство: „Българи, сърби, гърци, черногорци, албанци и босненски християни по принцип натоварват „османските периоди“ в своята история с негативен смисъл. Акцентира се предимно на страданията и безправието, на героичната съпротива срещу завладяването и на антиосманските въстания. Рядко се прави разграничение между „класическия“ османски период, който завършва към края на ХVІІ в. и последните векове на империята. Почти никога не се отчита обстоятелството, че поколения християни са живели под османска власт, раждали са деца, плащали са данъци, сътворявали са материални ценности.“[93]

Излишно е да се припомнят неотдавнашните дебати как да се нарича този период, най-малкото защото днес в одобрените от Министерството на образованието и науката учебници по история и цивилизация той е назован точно по този начин – „османска власт“, а някъде и с още по-неутралното „Четиринайсети век в българската история“, „Петнайсети век в Българската история“ или дори „Късното българско средновековие, ХV-ХVІІ в.“[94] Няма защо да се припомня известната истина, че в учебниците по история по правило са утвърдените в националните историографии тези и концепции и по презумпция – именно в техния дух би трябвало да се реализира и самият учебен процес, който разбира се, е и с възпитателен характер. В случая напрежението бе генерирано чрез съзнателно манипулирана „конфронтация“ между научната терминология („османско владичество“или „османска власт“) и придобилото далеч по-широка гражданственост понятие „турско робство“, напълно съзнателно лансирано и от националистическите български среди, медии, партии. Впрочем, „професорът на народа“ Божидар Димитров в книгата си „12 мита за българската история“[95] съвсем уместно отбелязва: „Около статута на българския народ в Османската империя от епохата на Възраждането до наши дни се водят яростни дискусии. Изглеждащото безусловно „турско робство“ (или иго) бе заменено за известно време след 1989 г. с термина „турско присъствие“, а бурното възмущение срещу тази безсмислица роди примирителното „турско владичество“ в последните корпуси по българскаистория“. В Уикипедия, която не може да се смята за надежден източник за историците, но е първото, към което посяга масовият читател в интернет, пише:“Историята на българските земи може да бъде условно разделена на пет основни периода: Праистория, Древност, Средновековие, Османско владичество (к.м. Й.Б.) и Модерна история“.[96]

Не можем да не се съгласим и с мнението на проф. Вера Мутафчиева, че наименованието за този исторически период „Доста по-точно е формулирано от турската историография: „България под турска власт“. А най-приемливо беше онова, съществувало в общите съчинения по българска история до 60-те години на века ни: „османско владичество“. Оттогава насам то изчезна, упорито замествано с „турско робство“.[97]

Въпреки това, вкарани в руслото на един вече обезсмислен от академична гледна точка спор, бяха и писанията около самото понятие „робство“ и доколко е приложимо за българската действителност в онзи период от нашата история. Аргументите, че са съществували робски пазари и в късната Османска империя, не променя историческия факт, че робството не е било масова практика по българските земи и не обяснява как така през ХІХ в. българите-“роби“ са били по-богати от своите поробители и са имали двойно по-голям прираст и двойно по-малка смъртност. Защото, макар робската институция да е съществувала в Османската империя почти до края ѝ[98], правният статут на българина е бил доста по-различен от този на роба – на поданик, който е плащал данъци към османската държава. Българинът е имал право на собственост, обработвал е земята си, реализирал е продукцията си по пазарищата на империята, а в по-късния период – XVIII и първата половина на XIX в., и извън нейните предели, доколкото българските земи, заедно с цялата икономика на империята, са вплетени още по-здраво във външнотърговския обмен с европейските държави. Търговски кантори са отваряни в широк географски ареал – в Цариград и Букурещ, в Одеса и Виена. Известен факт е, че пловдивски абаджии са търгували в Бурса, Измир, Ерзурум в Анадола, Дамаск, дори с Калкута в Индия; копривщенски фамилии са търгували в Кайро и др. части на Египет, а продукцията на самоковските папукчии, на врачанските копринари, на охридските кожухари е намирала пазар в Сърбия и Босна. Наред с това българите са запазили религията си и църквите (макар и да е имало ограничения по отношения на големината им, местоположението им и др.), езика, развили са системата от своите училища.

Разбира се, нещата не са еднозначни, особено в сложната история на Балканите, но и целта на книгата е да помогне на читателя да се отърси от „черно-бялата“ оптика и да погледне на себе си с други очи – не като на безправен роб, от когото нищо не зависи (впрочем – доста удобна позиция), а като един от най-активните в икономическо и културно отношение народи в Османската империя, чийто бърз напредък в първите десетилетия след Освобождението става до голяма степен модел и в културните преобразования в турската република по-късно при Мустафа Кемал Ататюрк.

Наблюденията върху този вид бурен „медиен отзвук“ показаха няколко неща – първо, че все още доминират предишни стереотипи за образа на „Другия“ („омразния турчин“ или турчина като омразен „поробител“), основаващи се на „черно-бялото“ възприятие на собствената история и дихотомията „роб-поробител“, така и в представата за „собственото Аз“, върху която до голяма степен се гради и българската идентичност. Или че все още липсва положителният заряд в себевъзприемането на българина. Вероятно и днес е меродавно наблюдението на проф. Вера Мутафчиева, че „…множество българи настояват да са потомци на роби, а не на поданици на една чужда власт – статус, типичен и почти без изключения през Средновековието. Но факт е, че терминът „робство“бива предпочитан именно заради трагичния му оттенък.“[99] Второ – че това е удобно и за определени политически среди, залагащи на войнствения национализъм, който черпи жизнените си сокове именно от поддържането и ревитализирането на тези стереотипи, особено в предизборна ситуация – което е и доста евтино! Трето – че все още българските медии (включително и модерните комуникации от типа на уж свободните социални мрежи), са удобна платформа за това и трудно можем да говорим за еманципирането им от политиката. Както впрочем и за еманципирането на науката от политиката, защото се оказа, че това е терен за прокарване на определени партийно подкрепяни тези чрез най-медийните лица на българската Клио. Накрая, но не по значимост, е и въпиющата необходимост от реални действия в сферата на социалната и културната интеграция на различните общности в България (включително и все още немногобройните бежанци), и оттам – на развитието и прилагането на интеркултурните методи и подходи в българското образование. И може би тогава българската толерантност ще намери най-пълноценното си и реално проявление и няма да остане в сферата на модерните митологии. Стига историята да не се употребява спекулативно.

В статията си „Спекулации с паметта“ проф. Васил Проданов се спира върху явленията в съвременните общества, в които се наблюдават такива процеси, които разрушават предходни общности и свързаните с тях памет и идентичности, но и непрекъснато пораждат потребност от бързо формиране на нова памет и идентичности. А това става най-лесно като се актуализират, усилват и преформулират някогашни травматични места на паметта и несправедливости в отношенията между общностите. Те от своя страна се пренасят в настоящето и се превръщат в предпоставка за сблъсък и конфликти, довеждайки до една нарастваща „политизация на паметта“.[100] Тук именно е и благородната задача на интелектуалците да се противопоставят на конфликтните политики на паметта и чрез своите изследвания да допринесат за „реконструирането“ на позитивните образи на взаимодействието, а не на „конструирането“ на травматичните места на паметта.[101] Защото българинът е наистина добронамерен и любознателен и много хора вече търсят книгата и се интересуват от написаното в нея, за да научат повече за турците, а може би и за себе си. Бих добавила, че освен четивните, но разработени на академична основа статии, книгата се отличава и с изключително добра полиграфия и е богато илюстрирана с множество цветни фотографии, уловени моменти от делника и празника на турците в България, един непредубеден фото-поглед към реалността, колкото и невзрачна да изглежда понякога тя с поизлющените стени на селските кафенета и магазинчета. Тази искрена непредубеденост без съмнение допринася за приближаването на българина до света на неговите съграждани турците, които си мисли може би, че познава. Свят, който днес, в епохата на глобализацията, едва ли е чак толкова различен като начин на живот, особено що се отнася до градското пространство. Това, разбира се, не означава културно обезличаване и загуба на идентичността на турската общност, напротив, отделните статии в книгата представят на читателя пъстрата културна мозайка на България, която е съставена от богатата и разнолика традиция на отделните етнически общности и представлява богато културно-историческо наследство, с което наистина можем да се гордеем.

Като цяло приносът на турската общност, впрочем и на останалите общности като арменската, еврейската, ромската и др., в културния живот на страната все още предстои да бъде изследван в дълбочина. Разбира се, за българите Йълдъз Ибрахимова е близко и любимо име, но доколко се познава творчеството на поети като Реджеб Кюпчю, изкуството на диригента Месру Мехмедов, живописта на Исмет Чавушоглу, допринесъл за изграждане на „Мостове в изкуството“[102], както и на още много други творци, преподаватели, изтъкнати личности, допринесли за българската култура, изкуство, наука, медицина, философия? Може би на тях ще бъде посветена една следваща книга. Надявам това да се случи скоро.

Донякъде открит остава въпросът каква е ролята на историята в обществото и как обществото възприема историческото знание? Напълно споделям мнението на проф. Христо Матанов, че „България, българите и техните съседи са исторически нации и изключително се интересуват от история, за разлика от голяма част от европейците, … понякога прекомерно се интересуват. Има една основана причина за това – българите и техните съседи са исторически нации. Те възприемат себе си като общности с общо историческо минало и се отнасят изключително емоционално към всички проблеми на миналото… в момента, в който се възбуди някакъв спор, той винаги придобива обществени измерения… Т.е. има един свръхинтерес към историята, което е хубаво и лошо. Хубаво е, защото професионалните историците имат широко поле за изява в този обществен интерес. Лошото е, че при този широк интерес историята престава да бъде академична наука и се превръща в област на значение с пропагандни измерения, което разбира се в някой случай налага авто-цензура на историческата колегия и тя трябва да се съобразява с господстващите обществени мнения.“[103] А аз лично се надявам да не бъде наложена и официална цензура върху научната колегия днес, когато живеем не в тоталитарна държава, а в условията на нашата макар все още млада, но развиваща се демокрация.

Доц.д-р Йорданка Бибина е ръководител на секция „Културна история на балканските народи“, Институт по балканистика, БАН. Автор е на голям обем научни публикации в българската и в чуждестранната периодика с тематика турската култура.

- 03-07-2015|Златко
Къде е лъжата?

Рецензия за една книга, която твърди, че в друга книга имало „лъжа“

Д-р Димитър Бечев

Какво е общото между Цветeлин Йовчев, поп Методий Драгинов от с. Корова, Велинградско, и британския автор Руперт Фурно? Те всички са герои в книгата на фондация „Тангра ТанНакРа“ с надслов „По пътя на труповете: от Плевен до Бристол“ и под съставителството на Елена Алекова.

Става дума за сбирка от разнообразни материали: писма до ред държавни институции, публикации в пресата, транскрипция на пресконференция, извадки и факсимилета от книги, дори и непубликувана рецензия на историци от БАН.

Още клеймото „ЛЪЖА“, което се вижда на корицата, подсказва, че целта е да се разобличи и разбие на пух и прах поредното посегателство срещу родната историческа памет и национално достойнство. В случая под прицел е попаднала една друга книга – „Турците в България. История, традиции и култура“ (2012 г.), чиито редактори са Антони Георгиев и Димана Трънкова от Vagabond Media.

Формалният повод за издаването на контра-книгата е, както посочва още в уводните страници проф. Илия Тодев, e да се обори твърдението на Антони Георгиев, че костите на османски войници, паднали по време на обсадата на Плевен (1877-78), са били продадени впоследствие на британска компания, която ги използвала за земеделска тор. Според съставителите от „Тангра ТанНакРа“ подобни истории, чийто източник са „английски таблоид от 1879 г.“ и книгата на Руперт Фурно от 1958 г. са „лъжа, клеветяща България, [а] с нея – и Великобритания, и Русия“.

Тук в разказа влиза и Цветлин Йовчев – в качеството си на началник кабинета на президента Росен Плевнелиев. От книгата научаваме, че на 26 февруари 2013 г. той е отговорил на „Тангра ТаНакРа“, че е сезирал БАН по случая с османските кости и прилага официален отговор от тяхно име. Това е една нищожна част от гигантската кореспонденция, която „патриотите“ поддържат с всякакви възможни държавни институции.

От тях се иска едно: да се намесят и предотвратят разпространението на „Турците в България“. Президентът, премиерът Борисов, председателят на Народното събрание, БАН, Народната библиотека, посланиците на САЩ, Турция, страните от ЕС, Русия и дори Израел са сред адресатите на подписка, организирана от патриотите от ВМРО, с искане Антони Георгиев публично да се извини на посланиците на Великобритания и Русия и да изтегли всички копия на книгата си от пазара. Авторите, участвали в „Турците в България“, именити учени от БАН като тюрколога доц. д-р Йорданка Бибина, етнолозите доц. д-р Божидар Алексиев и доц. д-р Галина Лозанова и историка доц. д-р Орлин Събев („които получават възнаграждение от българските данъкоплатци, включително и нас“) са призовани да се разграничат от съставителя и конкретно твърдението за костите на османските войници.

Националната библиотека пък трябва да уведоми всички библиотеки в страната и чужбина, че книгата съдържа лъжа и трябва да бъде отстранена, а ISBN номерът ѝ – отменен. През януари 2013 г. се стига дотам, че проф. Евгений Сачев (преподавател в Академията на МВР в Симеоново) настоява по време на пресконференция по въпроса с „Турците в България“ да се намеси ДАНС. Мотивът: „Това издание служи целенасочено на интересите на чужди центрове, които разработват теории и условия за формиране на помашка република“ (в книгата, Димана Трънкова посочва, че свидетелствата на отец Методий Драгинов за насилствената ислямизация на населението в Чепинското корито най-вероятно не са автентични).

По същество „По пътя на труповете“ се гради върху един единствен аргумент. В българските архиви няма данни относно сделка с човешки останки от Плевен. Това е целта на гигантската кореспонденция, десетките разменени електронни съобщения и работното време на незнайно колко държавни служители, ангажирани пряко или непряко в кампанията около книгата на Vagabond Media.

Дали тези усилия са смислени е съмнително. В крайна сметка, както казва и отговорът на Управление „Държавни архиви“ към Народната библиотека „Св. Св. Кирил и Методий“, фондът на Временното руско управление (1878-79 г.) е почти изцяло унищожен по време на съюзническите бомбардировки над София през 1944 г. За авторитетите от „Тангра ТанНакРа“ сведенията на бристолския вестник от 1879 г. или пък от Głos Wielkopolski от 1881 г., където са упоменати и имената на кораба и капитана, превозили костите до Бристол, нямат особено значение. Няма значение и мнението на известния холандски османист проф. д-р Махиел Кил, който е отразил информацията на стр. 319 в Осми том на Encyclopaedia of Islam; London, Paris, Leiden, 1993.

Незнайно защо акад. Георги Марков употребява термина „таблоид“ при положение, че няма никакви сведения за формата на бристолското издание или пък за качеството на журналистическите материали в него. Да не говорим, че терминът „таблоидна журналистика“ се появява едва в началото на ХХ век. Логиката е следната – щом българските архиви и съответното официалните институции като БАН не потвърждават историята, то тя е злостна измислица.

На общия фон на протести, подписки и негодувание, поместени в „По пътя на труповете“, някак си се губи поместената академична рецензия на Мария Левкова-Мучинова, Димитър Христов, Стефан Димитров и Кръстьо Йорданов, която съдържа доста принципни и аргументирани критики – например, че представата за османския период, залегнала в „Турците в България“, е едностранчиво-позитивна – но като цяло е издържана в позитивен дух и подчертава достойнствата на сборника. Представянето му като част от полемична книга, чиято неприкрита цел е да дискредитира и наложи цензура върху труда на колеги, определено не прави добра услуга на авторите-рецензенти, колкото и критична да е тяхната оценка.

Но както можем да се досетим, цялата олелия около костите и обидата, уж нанесена на Русия и Великобритания, е само повод. Патриотичният гняв всъщност е провокиран от факта, че някой си позволява да публикува книга за турската общност като неделима част от миналото и съвремието на нашата страна. На страниците на „По пътя на труповете“ дори срещаме фрази като „тюркоезично и мюсюлманско население“, които навяват спомени за Възродителния процес. Антони Георгиев, Димана Трънкова и техните колеги са обвинени в предателство срещу националната памет и опит за рехабилитация на Османската империя с предполагаемата подкрепа на посолството на Република Турция.

Всеки възглед и публикация, който не се вмества в стереотипите на учебникарския разказ, дори когато е дело на утвърдени специалисти по въпроси като мюсюлманските общности на Балканите, историята на българските турци и османското наследство по нашите земи, бива заклеймен като грубо посегателство срещу България. Затова и самопровъзгласилите се блюстители на националния дух са на мнение, че е работа на държавните органи – включително ДАНС – да решават какви книги ще достигат или не до българския читател.

Със сигурност създателите на „По пътя на труповете“ са имали намерението да нанесат сериозен удар по опитите за турците и мюсюлманите в България да се говори на друг език, освен този на омразата. Може би в собствените си очи те са извършили родолюбиво дело. На практика обаче тяхната книга документира в подробности как се ражда и разгръща истинска публична хайка, в която волю-неволю са намесени и учрежденията и служителите на българската държава.

Подобни казуси поставят един изключително важен въпрос – в какво общество бихме желали да живеем. В такова, в което можем да говорим свободно и открито за етническото многообразие в България, както и за сложното и осеяно с травми минало. Или в такова, където самозвани патриоти ще продължават да диктуват – и то с ресурсите на публичната власт – кой поглед назад във времето е правилен и кой е кощунствен и подлежащ на всеобщо порицание.

*Д-р Димитър Бечев е преподавател в СУ и London School of Economics и автор на множество научни публикации върху миналото и съвремието на Балканите и Турция.

www.mediapool.bg/kade-e-lazhata-news235020.html

- 05-07-2015|сухи

Изд. Вагабонд медия пак е надушило парички…

не е проблем, че собственика му А.Г. е агент на ДС… проблем е обаче, че от „етническите отношения“ са обект на бизнес…

- 05-07-2015|Златко

А книгата, книгата как е, Сухий? Добра или лоша?

Или, какво значение има книгата, когато вече знаем „всичко“ за ония, които са я направили…

- 06-07-2015|А

Ами книгата си е такава, каквато са я направили нейните автори.

А мисленето на тези автори, показано и в публикацията по-горе, достатъчно силно ни показва колко голяма доза фалшивост и неадекватност можем да очакваме от самата книга.

Достатъчно е човек да прочете разсъжденията на Йорданка Бибина по повод на понятието „робство“, и веднага става ясно колко далеч е тази авторка от разбиране за самата епоха.

Първо: понятието „робство“, отнесено към онзи период, не е приумица и измислица на едни или други идеологически мотивирани историци от времето на социализма – това е понятие, което преди всичко самите хора от епохата, и то образованите хора, използват (в множество свои текстове).

Тях трябва да анализира авторката – и ако го направи, тя самата ще се убеди, че смисълът, който хората от епохата влагат в понятието „робство“ не съвпада със смисъла, който тя влага в него днес. Например, когато пише, че „робството не е било масова практика по българските земи“, авторката очевидно има предвид, че не е било масова практика отделни българи да бъдат „продавани в робство“. Само че разбирането на тогавашните българи за това какво е „робство“ е доста по-различно. Когато Ботев пише „Кажи ми, кажи, бедний народе, кой те в таз рабска люлка люлее?“, той какво има предвид – отделен индивид, продаден в робство – или цял един народ? Или когато Добри Чинтулов пише „доста робство и тиранство – всички на оръжие“ – той какво има предвид – нечие индивидуално „тиранство“, от което страдат отделни лица – и нечие индивидуално „робство“, в което отделни лица са изпаднали поради някакво нещастно стечение на техните индивидуалн житейски обстоятелства – или тиранство и робство, които засягат цял един народ? И от което народът като цяло следва да се осводи – не индивидуално (човек по човек) – а общо, с усилията на целия народ?

Второ: ще кажете: „Ама те и българските възрожденски интелектуалци – те също са идиологически обременени, те са националисти!“ Добре, нека тогава погледнем какво пишат по въпроса за „робството“ чуждите пътешественици, които посещават Балканите през вековете.

Да вземем пътеписа на Peter Mundy („The travels of Peter Mundy in Europe and Asia, 1608-1667“), който през 1620 г. преминава през българските земи. За положението на християните той пише така:

„for all the benefitt poore Christians can make by the ground, their Cattell and Labour is hardly enough to

supply the Governors impositions layed upon them, and to

finde them bread, soe that they are in worse case then

Slaves.“

Т.е. „Всичко, което бедните християни смогват да извлекат от земята, от своите стада и от своя труд, едва стига да покрие наложените им от управителя данъци, и да изкарат колкото за хляб, така че те са в положение по-лошо от робското.“

Сами виждате, че и този автор използва понятието „роби“ и „робство“ по отношение на християните, при това отново в колективен смисъл – не че отделни християни са попаднали индивидуално в положението на „роби“ – а че християните като цяло са в положение, ПО-ЛОШО от това на роби!

И Трето: да не забравяме все пак, че по онова време хората, или поне вярващите християни, са били силно повлияни от библейския разказ. И в този разказ също понятието „робство“ се използва като нещо, обозначаващо положението на цял народ (еврейския) в Египет. Така че е напълно естествено тогавашните хора да възприемат понятието „робство“ като приложимо към цели народи (а не само до отделни индивиди, както е в разбиранията за „робство“, повлияни от римското право и от практиката на търговията с роби и робовладелството в Северна Америка).

- 06-07-2015|Зорбас Г.

Биенето на белтъци, г-н „А“, няма да направи черното ни „робство“ по-бяло. Кокетната дума-вещица иде от разговорното „робия“ – слово народно, и описателно за непосилна работа, несправедливост, безсилие, безропотност и много още подобни. Така че, „робство“ е само по-модерната, въведена от някои по-просветени наши „възрожденци“ в културата ни. /Заради такива и подобни интерпретации класическата философия е била сведена до модна напевност, наричана семиология./ Кой както го може, но това не е песен за всеки глас. Как ли би звучал официалният израз „турска робия“ например? Според мен, по-скоро като като „експлоатация“, но първите възродени наши сънародници не са я знаели очевидно. Фацит: С тия несъвършени човешки езици, които се развиват ежедневно, е лесно от черното да се направи бяло; обратното е още по-лесно. Най-пресният пример е този с наужким самозвани гърци Ципрас и Варуфакис: тези двама натискат с всички сили да направят от черното евро-робство узобство. Може и да успеят, истинските гърци също са опитвали. Но по класическа гръцка икономика съм по-бос и от Аристотел. Затуй попитайте /Емил май беше/ Хърсев, Кольо Парамов и Ивайло Калфин, те ще ви обяснят – всеки както разбира смисъла на робството. Аз съм само учител по музикално стопанство от Кавала и по ми подхожда да се ослушвам. На тоя свят, свършвам!, има място и за свобода, но какво е ТЯ, даже не подозирам. Благодаря за литературната редакция на моя приятел г-н Г. Пиргов.

Зорбас Г.

- 06-07-2015|Методи

Единствената свобода е слободията на думата, бай ми Зорбас. Всичко друго е само важни приказки – днеска тъй, сабахлем инак. Затова този Преглед е освен всичко и либерален. А ти знаеш ли що е червено робство? Чакам да ми кажеш.

Методи от Кукуш

- 06-07-2015|Златко

1990-те, или борбата за робство

- 07-07-2015|Недялка Крънева пенс. учителка

Освен „свобода“, ние не знаем какво е „истина“. Правим секс, защото не знаем какво е и „любов“. Затова яшти, пийти и си носети новити дреи, съветва местният ни правоговор. Мога ли сега, както съм права, да седна? Боже, г-н Енев, откъде намирате търпение да представяте толкова глупости?!

- 07-07-2015|Златко

О, изчакайте само докато се пенсионирам и изкукуригам окончателно, госпожо Крънева. Тогава има да ми гледате сеира…

(Онези от нас, които са останали, искам да кажа)…

- 07-07-2015|А

Зорбас, прав си за думата „робия“ – по-народно звучи, но пък и „робство“ не е точно „модерна“ – думата „робство“ си я има в Библията, и поне от там май, засега, никой не се напъва да я изважда… А за думата „експлоатация“ не си много прав: както добре знаем (всички ние, от златковото, че и по-натам поколение), тази дума върви в вида „експлоатация на човек от човека“ (а не на „народ от народа“), така че и в нея е като че ли заложен един индивидуализъм, и затова тя няма как да замени колективния дух на „робство“. Впрочем, и у Вазова намирва се думата „експлоатация“, не е като да не ги разумява той тези работи. И там можем да прочетем как единият герой призовава, (като един сущи Златко), „Оставете се от тоя узкоживотински патриотизъм и дигнете знамето на съвременното разумно човечество и на трезвата наука. Тогава аз съм с вас. „– а другият герой смело му отвръща:

„- Идеите, които вие изказахте – възрази живо Огнянов, – доказват вашата начетеност само, но дяволски красноречиво говорят за незнанието ви българския въпрос. Под такова едно знаме само вие един ще се намерите: народът няма да го разбере. Забележете, господин Кандов, че само една цел разумна и възможна можем да поставим пред него: строшаването на турския ярем. Ние видим засега само един враг – турците, и против тях въставаме. Колкото за принципите на социализма, с които ни угощавате, те не са за нашия стомах, българският здрав смисъл ги отхвърля, и те нито сега, нито кога да е, не могат да намерят почва България. Вашите шумни принципи и знамена на „съвременното мислещо човечество и трезви науки на разума“ само хвърлят мъгла въз предмета. Тук е работата да запазим огнището си, честта си, живота си от първото краставо заптие. Преди да развързваме общечовечески въпроси, или по добре мъгляви теории, трябва да развържем себе си от веригите. Ония, на които ученията четете, нито мислят, нито знаят за нас и нашите страдания. Ние не можем да се опираме освен на народа, а в тоя народ туряме и чорбаджии, и духовенство: те са сили и ние ще ги употребим. Унищожи заптието, и народът постига своя идеал! Ако вие имате друг идеал, той не е негов. „

- 08-07-2015|Зорбас

Драги „А“, зная отлично, че това което надрасках е само дрън-дрън. Прав си, но аз лично не „хващам“ много-много вяра на думите. Като малък, за да заспя от преумората на детските игри, вземах една произволна и дума и я повтарях наум, докато загуби значението си. По-късно прочетох и Лудвиг Витгенщайн и разбрах, че интелигентният евреин е отишъл по-далеч от мен: проумял беше, че между едно понятие и предмета, който то указва, няма нищо общо. С цялото ми уважение към гения му, аз ще ида още по-далеч: не само, че няма нищо общо, ами и ни заблуждава. Казах го на учителя си по психология, а той ме изхвърли от класната стая, за да доведа баща ми. Логиката ми не предвещаваше нищо добро, но за моя изненада не ядох пердах: от което заключих, че логиката е само философско понятие. Така кръга на безсмислието, което все повече се плезеше на живота ми се затвори. По-горе милата госпожа Крънева ни учи „да ядем, да пием и да носим новите си дрехи“. Ето, това е логиката на Нелогичността, драги ми и любезни събеседнико „А“. Желая ти здраве и здравословен сън. Останалото е работа на ЛОГОСА.

АЗ ЧЕТА

Автор(и): Златко Ангелов

… Дневният живот на нощните пеперуди и други …

За изкушения читател всеки нов роман е предизвикателство. Още по-голямо – ако е от неизвестен автор. И още по-голямо – ако е роман, спечелил конкурс за начинаещи … графомани? скрити таланти? посредствени писачи? а може би срамежливи гении?

А аз съм прекалено изкушен. Вече почти не чета. Изчел съм класиците отдавна. Нови класици вече не се появяват: масовките в книгоиздаването направо са им отрязали пътя към човешките сърца. Блогърският ентусиазъм е покъртителен, но аз съм минал тази възраст, крехката, когато някой трябва да ми казва какво да чета и как да се държа в обществото.

Омръзнало ми е от мъдрости, от псевдопсихологии, от елементарни гледни точки към отечеството, света и човечеството, от фентъзи, кримита, приключения от всякакъв род, сексуални фантазии и чиста порнография пробутвана като любов. Дори сексът през комунизма вече не ме трогва, понеже съм го живял и преживял и надживял и, слава богу, останах цялостен (допускам, че това е най-близкото по смисъл прилагателно до американското integrity, сиреч, a guy with integrity).

С една дума, омръзнало ми е четенето да бъде славословено като едва ли не панацея за окултуряване и придобиване на качествен морал. Четенето въобще! Митът четене! Затова в пълен синхрон с Деница Дилова, авторката на току-що излезлия роман Дневният живот на нощните пеперуди, заявявам (по-добре от нея не бих могъл да го кажа, затова плагиатствам): „Четенето не допринася с нищо за личностното развитие на един човек. В посока към по-добро. Знанията и цитатите са вредни, ако ги носи кофти личност.“

Е да, казвам си, но четенето на читателски мнения – професионални, имам предвид, такива каквито подхождат на моята възраст, когато вече не мога и не искам да променям личността си – може пък да ме направи по-добър читател. Имам предвид не по-примирèн с масовите недоносчета, а човек, който прави по-добри избори на книги. Защото четенето започва с избора на четивото!

Но и там ударих на камък. Доскуча ми от фрази като „роман, който се доближава до съвършенството (!?) в своята цялостност и внимателна оркестрация“, „разположен в множество регистри“, „психоаналитичното прекодиране на“, „екстатично-мистично разбраната телесност през духовно-сетивния опит на…“ „православната съборност през дара на човешката заедност“ и стотици други -ости, -изми, полифонии, антиномии, антитези и … с една проста дума наречени – празнословия на помазаните литературни критици.

Не, ама да! Въпреки всичко гореспоменато, напоследък ми се случи да прочета пет романа в течение на два месеца. По мой избор. Не броя 31-те уж-романа, които изчетох между другото, за програмата „Ръкописът“, не по мой избор. Изводът: не съм забравил да чета. Отново и неочаквано за мен се вместих в дефиницията на Светльо Желев за „професионален читател“ – над 100 страници на ден. Но промених ли се? Станах ли по-добър? Станах ли по-умен? Журито тук не смее да се произнесе.

Едно е сигурно: почувствах, че няма как да не напиша за тези пет романа. Пет предизвикателства! Започвам с по-голямото: трите романа написани от жени. За двата „мъжки“ романа следва АЗ ЧЕТА II.

И трите авторки ми бяха неизвестни до момента, в който ми попаднаха книгите им.[104] Едната, българката от Разград Деница Дилова, 41, спечели конкурс за дебютен роман. От другите две, това е шестия роман на албанката Елвира Донс, 50, която го е написала и издала на италиански през 2007 (четох го в английския му превод, издаден през 2014 от двете страни на океана), и петия на французойката Емили дьо Тюркхайм, 35, издаден на френски през 2012 и в идеалния английски превод на живеещата в Рио де Жанейро Софи Луис – през 2015.

Елвира Донс, освен писателка, е създала и три документални филма. Емигрирала от социалистическа Албания през 1988, сега тя живее в САЩ и Швейцария. Пише на италиански и албански.

Емили дьо Тюркхайм има два наградени романа, единият от които е Елоиз е плешива. Правист и социолог по образование, тя работи като преподавател във френските затвори, позира като гол модел на художници и скулптури и същевременно е редактор в издателство за художествена литература.

Деница Дилова е издънка от скандалното писателско семейство Дилови, но се е дистанцирала от тях, бяга за здраве и е нещо повече от фен на националната гордост, футболния отбор „Лудогорец“.

Давам гласност на тези мои своеволни надничания през ключалката в живота на авторките, защото и трите романа са много или малко автобиографични, но не автобиографизирани като романите на норвежеца Карл Уве Кнаусгор или българина, починал в Барселона, Краси Дамянов. За онези, които се чудят защо правя това разграничение: автобиографизиран е романът, който описва живота на своя автор, но не със средствата на документалната проза, а на белетристиката. Авторите на автобиографизирана проза смятат своя живот за романов сюжет. Авторите на автобиографичните романи само използват елементи от своя живот, за да изградят измислени характери, които са действащи лица в измислен сюжет.

Пиша едновременно за трите романа, защото възприемам литературата като система. Оценката на отделна книга има малка стойност, ако не е подчинена на цялото, ако не е сравнена с подобните си и съизмерена с високи литературни стандарти. Така и авторките, и читателите ще могат да се видят в контекст.

Започвам с онова, което, според мен, те кара да захвърлиш книгата или да я дочетеш, с нетърпение или насила: четивността.

Елоиз е плешива започва трудно. Прозата е твърде кондензирана и пълна с имена и семейни връзки, в които читателят търси как да се ориентира. Но след около петдесетина страници не ти се иска да я оставиш. Дневният живот на нощните пеперуди те повлича от самото начало и тече като планински поток. Езикът на Заклета девственица е сух като пясъка в пустинята и скърца. На всичко отгоре краят е предсказуем и наистина се оказва банален. Нямаше да дочета тази книга, ако не беше темата ѝ. И погледнете трите заглавия – книгата с най-безинтересното заглавие е най-четивната, книгата с най-предизвикателното се оказва скучна. Иди после и вярвай на издателите, че разбирали от маркетинг.

Кое вдъхновява читателите, когато преодолеят заглавието и са прелъстени от името на автора, да отворят книгата? Езикът и характерите. Всяка добре разказана история грабва и оставя следи в душата с тези две основни съставки, без читателят дори да се замисли над тях.

* * *

Професионалният читател обаче трудно може да бъде подмамен. Ето защо, въпреки привидната си тематична привлекателност, романът на Елвира Донс не заслужава нищо повече от споменаване и забрава. В него се разказва за уникалния социален феномен сред населението във високите планини на северна Албания: когато в един клан мъжът патриарх загине или се оттегли по някаква причина, жена се заклева да остане девствена и да бъде мъж. Именно да бъде, а не да се превърне. Става дума за поемане на социалната, но не и сексуална, роля. Жената се облича, работи и живее като мъж, но остава девствена и неомъжена – на сръбски, остайница.

Хана, която в Албания се казва Марко, емигрира в САЩ при свои роднини. В самолета Марко седи до привлекателен американец в зряла възраст, който се представя за журналист, обикалящ света, и който му дава визитната си картичка. Книгата проследяват трансформацията на Марко обратно в Хана в хода на неговото-нейното стълкновение със семейството на братовчедката ѝ и американската действителност. И, както може да се очаква, тази трансформация води до ретроспекции и завършва със срещи с американеца, чиято кулминация след дълги колебания се случва в леглото.

Освен екзотичността на феномена „заклета девственица“, тази повест, пресилено наречена роман, не предлага никаква особена психология. Това, че се случва в Америка, е преднамерен ход, който не произтича от драмата на героинята. Братовчедката, съпругът ѝ и дъщеря им са клишета, които предсказуемо поставят пред Хана очакваните бариери към нейното завръщане в лоното на социалната нормалност: неразбирането на мъжа, съчувствието на жената и недоуменията на невинното дете. Американският журналист с ирландска фамилия е също клише на разведен мъж, който е избрал ексцентричните самотни пътувания и краткотрайните сексуални връзки за стил на живота си. Но не става ясно защо Хана го привлича, въпреки претенциите му за това, че е проучил – и дори разбрал – какъв е бил животът ѝ в Албания. А Хана няма друг мотив да се свърже с него освен егоистичната цел да се избави от раздвоението си. Най-разочароващото е, че авторката е избрала секса, а не любовта, за трансформиращата сила, която окончателно изтрива от идентитета на героинята нейното мъжко минало.

Оказва се, че женската гледна точка (все още рядко заемана в световната и никак в българската литература в сравнение с мъжката) не може да спаси наратив, който няма ясна композицияи разчита на клиширано послание. А клишето, с което авторката заиграва, е екзотиката, мотивираща западните издатели да печатат и западните читатели да купуват книги, в които непонятните им истории от социалистическото време на Балканите са поднесени от „героични“ имигранти-“дисиденти“.

Но непресторено женска ли е гледната точка на Елвира Донс наистина? Аз нямах чувството, че героинята е носител на спонтанната не-мъжка чувствителност, с която жената преживява и наблюдава света. По-скоро става дума за умишлено подбрано средство, благодарение на което повестта попада в категорията на книгите, показващи подчинената роля на жената в мъжките общества по света – една засилваща се литературна тенденция – без да е органично феминистка.

* * *

Елоиз е на 10 години, Коледа е и тя е с бръсната глава, от солидарност с братовчеда ѝ Барнабе, който има въшки. Тя е внучка на Жана, и дъщеря на Мирабел, чиято най-голяма сестра, Флора, е омъжена за Лорънс – д-р Лорънс Калво, с баща ирландец и майка французойка. Бащата на Елоиз е виолончелист, евреин. У старата Жана, където семейството се събира по празници, Лорънс „… този неостаряващ пръч се държи като у дома си, закача украшенията, където им е мястото, отпушва бутилки шампанско, пъха скъпоценния си сексапилен език във влагалището на всички жени от семейството“.

Елоиз, безумно красивата Елоиз, става световно известна ултрамодерна фотографка, излага в Ню Йорк, фотосите ѝ се продават за баснословни суми. Като ученичка в гимназията тя е имала бурна сексуална история с Лорънс, в когото е влюбена от раждането си, после двамата са избягали от Париж и са се настанили в апартамент в Бруклин и имат момче, Кришна. Когато Лорънс, в своите късни 60 години, решава да я остави и се прибере при Флора, Елоиз се посвещава изцяло на Кришна и на спомените си за Лорънс.

Елоиз създава фотографии, които са съчувствени отражения на човешките страдания. Фотографията ѝ дава възможност да прави риалити-арт; тя я превръща в безпощадна, клинична социология. Плешивостта, темата на последната ѝ изложба, е в нейното детство, когато на 4 години си разцепва главата и Лорънс трябва да я остриже, за да зашие раната върху черепа ѝ; на една стара снимка, където французойката Франс, която е спала с немски войници през войната, проси край гарата с обръсната глава; в оплешивелите жени от снимките на Холокоста; в името Калво; в странната обсесия на Лорънс с плешивостта, която Елоиз разкрива на репортерката от Ню Йорк Таймс: „Той дошъл в Париж през 1945. Бил е на осем години и видял тази жена на слизане от влака … точно тази жена, от снимката. Тя се казва Франс Совьор. Той видял гърдите ѝ. Аз се омъжих за него предния месец … Взех името му… Калво. Означава плешив на ирландски.“

Елоиз наистина се омъжва за Лорънс, който е 40 години по-стар от нея. Сватбената церемония е на плажа на Сироку, едно селце в Корсика или в Алжир или в Гърция, някъде в Средиземноморието. „Елоиз каза на свещеника, че е влюбена в Лорънс откак се е родила. Че паметта започнала да му изневерява. Че тя все още не знае точно кой е той. И че, колкото и да е странно, дошло им е времето да се оженят. Отец Даниел кимаше, смаян от наивността и любовната решителност на това толкова младо момиче на петдесет години.“

Елоиз е централната героиня, но в центъра на семейния живот е всъщност Лорънс. Той е бил гадже на майка ѝ, когато са нямали още 20, по същото време е чукал баба ѝ Жана, която умира на 92 години, понеже пада от стола, на който се е качила, за да намери стара кутия със снимки. В кутията, която тя стиска в мъртвите си ръце, децата ѝ намират гола фотография на Лорънс като млад. Лорънс е и баща на Барнабе, синът на леля ѝ Виолет. И – централната емоция на целия роман – Елоиз е до полуда влюбена в Лорънс откакто се е родила. Това е модерен роман за вечната любов. Вечната любов на една жена. И какво невероятно хрумване! Любовта започва от раждането.

Ролите са обърнати: традиционно е мъже да се стремят да постигнат централната героиня (и това е паралел с природната борба между мъжкарите за женската), докато тук мъжът е обект на обожание и ухажване от жени, които са роднини, обаче не си съперничат, а сякаш си го предават една на друга без ревност.

Елоиз е плешива е истински роман – сага за едно семейство. Композиран е като картина от Пикасо, нелинейно, обаче със съвършеното чувство за време и хармония между отделните епизоди, връзки, пейзажи и емоции, които читателят, шибан от неизменното любопитство „какво ще стане по-нататък?“ или „защо това се случи?“, трябва внимателно да сглоби. Палитрата, с която е нарисувано това семейно платно – езикът – е пределно точна и наситена. Това поддържа един рядко срещан в модерната проза висок интензитет на действието и чувствата. Сексът е красив и възбуждащ без нито за момент да напомня за порнография.

Причината за това е, че са описани сексуалните преживявания на жената. А при жената те не са никога самоцелни. Ние сме свикнали да четем сексуални сцени, описани от гледната точка на мъжа и те са се превърнали в модел, но вече изхабен от преупотреба на мъжкото въображение. Новото, изящното, дълбоко чувственото в тази книга идва от женското изобразяване на любовните отношения.

И още нещо отличава този роман. Огромната френска литература от Рабле до днес се е занимавала с френското общество, с френските истории, с френския манталитет; затова тя е толкова ясно разпознаваема като френска. Емили дьо Тюркхайм извежда своите французи – а те не са и чисти французи – извън Франция. Изпраща ги в Ню Йорк, в Гърция, изобщо по света, където обикновено сме свикнали да слушаме английска реч.

* * *

Нина Бранкович е интелигентна, хубава млада жена, която жиеве в българската провинция. Всеки в Розенград я познава, защото е главна редакторка на местния вестник. Тръпката на живота е вътре в главата ѝ, иначе всекидневието ѝ е повече от банално и щеше да бъде просто скучно, ако не беше толкова безнадеждно.

Задействана от неуморното си въображение и подкрепяна от циничния си приятел гей Даниел, тя решава, че вреди на себе си и на обществото като работи и измолва от местния новобогаташ, собственик и на вестника, да я освободи за три месеца, през които тя се наема като мияч на коли. Ей така, да събере впечатления от „другия“ живот. След месец се премества като продавачка в магазин за бельо. И там трудовата ѝ кариера бива прекратена брутално от нападение над магазина с цел грабеж. Това ѝ позволява да създаде сайт в интернет, който окуражава и съдейства на работещи хора да сменят местоработата си.

Покрай Даниел, тя се запознава с ветеран от афганистанския български контингент. Афганеца е гадже на Даниел, но не скрива интереса си към Нина. Нина обаче скрива своя сексуален интерес към Афганеца, докато не се случва една сватба, отпразнувана на кораб, закотвен край тутраканския бряг на Дунава. На кораба, след първите няколко ракии, Даниел отива да свири кларинет в оркестъра: „Въпреки че беше облякъл бяла риза с дълъг ръкав, мускулите под тънката материя се очертаваха подло. Беше я оставил разкопчана до средата, колкото да се покажат и част от татуировките. Можех да се обзаложа, че онзи V-образен мускул, каойто слиза от двете страни на корема и се скрива надолу в бельото, му е силно очертан.“

На сутрина Афганеца се е измел рано, заедно с любовника си, а дрехите на Нина са оправени по войнишки на стола до леглото ѝ.

В детството на Нина има една изстрадала майка, невзрачен но зъл баща и котка. В настоящето ѝ – истории на хора, които тя ще превъзхожда цял живот. Освободена от трудовото си всекидневие и от Афганеца, Нина вижда в бъдещето собствената си независимост.

Епизодичните писма на един българин-шофьор на камион в Америка и цъфналият под Млечния път планктон в морето край Шабла са неща, които ѝ принадлежат и които тя може да управлява.

Централната фигура в този почти роман – доколкото обхваща, чрез спомените ѝ, времето на две поколения, на родителите ѝ и нейното, книгата се вмества в рамките на жанра – е самата Нина. Микрообществото, в което тя изглежда обречена да съществува, ако няма въображение да се измъкне от него или го промени, е анализирано с каменна физиономия. Мъжете са видени от непоколебимата женска перспектива: „Когато мъжът решава, че сексът не е най-важното и основно нещо, което трябва да го вълнува, той се впуска главоломно в икономическата надпревара. […] Така един мъж на практика се превръща в сексуален труп. И освен парите, които заработва, в него вече няма нищо интересно. […] Като видя такъв мъж, скърбя за него мислено, сякаш е претърпял катастрофа. Мъж, който влачи пениса си като аксесоар – не, благодаря. Истината е, че се чувствам прекалено свястна за кой да е мъж. […] Противопоставянето на мъжки и женски образи ми е любимо и най-сполучливо е застъпено от Уелбек. Чудех се защо умен мъж, който изразява непресторена възхита към жените като към по-висше създание от мъжа, убива жените в романите си. Защо, копеле, ги убиваш накрая, ми идваше да му изрева в лицето.“

Това, което ще кажа в следващото изречение, със сигурност ще предизвика възражения, а вероятно и насмешка у моите колеги мъже. Но то би било реакция на изостаналост. Убедено твърдя, чеДневният живот на нощните пеперуди е първият български роман, в който жената е главен герой, жената води повествованието и героинята е жена, която управлява сама живота си. И това е жена, която успява, постига целите си, самоконтролира се и вижда бъдеще за себе си.

Както Дилова казва на едно място, това е рап-роман. Женската чувствителност го пронизва от първата до последната страница. И женската интуиция го е композирала по наистина модерен начин – като нефигуративно платно на абстракционист или кубист, в което социалната сатира върви по оста жени-мъже и се сглобява от отделни самородни късове съвременен български език и остри като скалпел наблюдения върху общността.

* * *

Приликите между Тюркхайм и Дилова са няколко. И всичките особено важни за тенденциите в съвременната литература. Главната е, че и двете авторки се чувстват напълно свободни да пишат за себе си, да променят архетипите на мъжката литература. И двете се справят без мъжка помощ, напътствие или дори присъствие. И, наглед странно, ала всъщност предсказуемо, и двата романа (вече 3 години във Франция и според моята прогноза през следващите 3 години в България) са подценени, да не кажа пренебрегнати от мейнстрийма на литературната критика. Ако за България това не е никак учудващо, за Франция то говори много.

Една жена си позволява да се държи като Джеймс Джойс? Нечувано. Създава нови структури, адекватни на времето, в което се е формирала; и в тези структури мъжките характери са по-малко интересни от женските.

А в мачовска България една жена си позволява да не пише с възрожденски език! Една жена има смелостта да не рови из социалните боклуци на прехода? Една жена не се съобразява с „регистрите“ на балканската поетика, презира дисекцията на селската тъга, по която си умират демодираните структуралисти, не хленчи за просяците по софийските пазари, дори не се възхищава на хипертрофираната мъжественост на ебачите от еничарските времена? Вместо това се рови в собствената си интелигентност, чете Уелбек и слуша американски рап. И пише с безупречен синтаксис, в който модерният ѝ речник не е оставил нито едно кътче за езикови нечистотии.

Ако не се беше появила в сегашния контекст, книгата на Дилова би била напълно нормална история за една жена с възможности и амбиции, израсла в общество, което не цени възможностите и амбициите. Но тъкмо сега тази книга трябва да бъде наречена феминистка. Със самата си природа тя заявява, че жените, чието равенство в България все още чака благоволението на мъжете, е постижимо, ако самите жени вземат своята съдба в ръцете си.

При Дюркхайм има заявка за същото. Разликата е в това, че фабулата на Елоиз е плешива е съсредоточена около възможните варианти, по които един мъж може да бъде обичан, ухажван, ценен, презиран и уважаван от различни жени, на които той всъщност служи и се подчинява, докато фабулата на Дневният живот… е построена върху социалното осъществяване на една свободна жена, която превъзхожда мъжете около себе си.

За онези, които все още се чудят защо в ревюто си за романа на Деница Дилова съм привлякъл за сравнение един френски и един албано-американски роман: в 21 век нациите и етническите общности не съществуват във вакуум, нито пък са оградени от телени мрежи – същото се отнася с особена сила и за литературите им, които чрез английския език като лингва франка и чрез чудесни преводи комуникират помежду си. И изведнъж се оказа, че няма острови, няма изолирани проблеми, няма сегрегация на културите. Всички си приличаме и всички преживяваме животите си в семейства, с любов и омраза, с ревност и раздяла, с болести и смърт, с постепенно изравняване на жените с мъжете, при което гледните точки остават женска и мъжка: толкова интересни, защото са толкова различни.

Благодаря на дъщеря си Аглика, която ми посочи книгите на Тюркхайм и Донс, и на Деница, която ми предостави окончателно редактирания ръкопис на романа си.

Златко Ангелов (1946) е автор на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012), сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013) и книга за Америка „Моята Америка“ (Ерго, 2015). Негова публицистика и литературна критика четете в дигиталното издание „Неизбежна проза“, както и на личния му блог www.antipropaganda.net.

Папа Франциск, популярност за сметка на църквата?

Автор(и): Мартин Мозебах

Известният германски писател и есеист Мартин Мозебах е смятан за консервативен, от някои дори за реакционен католик. От години той се занимава с ролята на църквата в модерната епоха. В книгата си „Ереста на безформеността“ (2007) той критикува някои от решенията на Втория ватикански събор, който завърши през 1965 и доведе до ново позициониране на католическата църква. В интервю за списание „Шпигел“ Мозебах твърди, че папа Франциск обслужва емоциите на тълпата и с публичните си изяви се профилира за сметка на църквата.

„Шпигел“: Г-н Мозебах, вие прекарахте миналата година в Рим. Бяхте ли заразен от всеобщия ентусиазъм по папа Франциск?

Мозебах: Спомням си онзи момент през март 2013, когато един кардинал оповести пред събралата се тълпа, че е избран нов папа, който е приел името Франциск. Още тогава разбрах какъв проблем се задава за църквата.

„Шпигел“: Защото името е програма – бедност и смирение вместо великолепие и мощ?

Мозебах: Да, Франциск от Асизи е абсолютната противоположност на папството, антагонистът на институционализираната църква. Той самият никога не е желал да стане част от йерархията, на която е бил дълбоко предан, но за себе си и за своите монаси е отстоявал един съвсем друг модел, един анархичен модел.

„Шпигел“: С други думи, папа Франциск противоречи на самия себе си още със самото си име?

Мозебах: Църквата, която се състои от много противоположности, живее от противопоставянето между папството и св. Франциск. Това е едно плодотворно противопоставяне за нея. Църквата се нуждае както от институцията, така и от анархичния християнин. Само че тези два полюса не могат да се съберат в един човек.

„Шпигел“: Може би тъкмо това е било намерението на папата: още от самото начало да покаже, че отново ще доведе църквата по-близо до базата?

Мозебах: До каква база? Църквата трябва непрестанно да се завръща до базата си, защото тя е една историческа институция и се позовава на едно конкретно историческо време – така наречената пълнота на времето, когато се появява Исус Христос. Тя трябва винаги да се стреми в тази посока, защото става дума за съхраняването на същността на вярата. В днешно време е налице редукция на вярата: има опасност нейното трансцедентално измерение да стане невидимо. А това означава, че базата, под което разбирам актуалното състояние на обществото, не е базата на църквата.

„Шпигел“: Това е аргумент в полза на завръщането към корените. Първата църква, както знаем, е била движение на бедните, на слабите, на потиснатите и унизените.

Мозебах: В църковната история винаги е било в сила правилото, че бедните са богатството на църквата. Христос е обичал бедните, ала не като неуспели богати, а като онези, които носят със себе си по-малко баласт и по-лесно могат да се присъединят към Божието царство. Исус зове богатите да станат бедни, а не бедните да станат богати.

„Шпигел“: И защо не ви убеждава това като програма на папството?

Мозебах: Проблемът с папа Франциск е настроението, което произвежда – като че ли сега се създава една съвсем различна църква, каквато не е имало никога преди. Сякаш Франциск коригира една хилядолетна деформация и създава нова църква без догма, без мистика; църква, която е в единогласие със сегашния обществен консенсус.

„Шпигел“: Страхувате се от пригаждане към духа на времето?

Мозебах: Във всеки случай Франциск върви в тази посока и дава муниции за едно такова пригаждане, като се изразява двусмислено. И това изглежда е система.

„Шпигел“: Обществеността обаче цени тъкмо неговите ясни изявления.

Мозебах: Вземете само думите му, че католиците не трябвало да се размножават като зайци. Голям смях, голяма радост от едно крайно пренебрежително изявление. Но същевременно и едно многозначително изявление по въпроса за противозачатъчната политика, което може да се изтълкува както в много пуритански, така и в много либерален смисъл. Той подхвърля остроумни приказки, които предизвикват спонтанен възторг, защото звучат така неофициално, така не-папски, така не-църковно. След което Свещената конгрегация се вижда изправена пред неблагодарната задача да интерпретира казаното в съответствие с църковното учение. Защото църквата не е свободна в своето учение.

„Шпигел“: Може би Франциск си е поставил тъкмо тази задача: да взриви църквата и нейната пазителка, курията?

Мозебах: Канцлерката Меркел може да промени програмата на своята партия, ако сметне това за уместно, ала папата е обвързан с традицията. Той трябва да се грижи за континуитета на традицията, това е неговата главна задача.

„Шпигел“: Но един папа може да си позволи да измисли и нещо ново?

Мозебах: Фигури от рода на Франциск от Асизи, основатели на ордени, мистици, те могат да сондират религията във всички посоки и да рискуват много. Папата обаче не може.

„Шпигел“: Бихме ли могли да кажем, че теологията е слабото място на папа Франциск?

Мозебах: Мисля, че тя просто не го интересува. Откровено казано това ми е много симпатично. През 20 век научната теология във факултетите допринесе съществено за размиването, за обезсмислянето на вярата. Само че подходът на Франциск не открива обезателно алтернатива на теологията.

„Шпигел“: Включвате ли тук и неговия стил – отказа от червените обувки, от златния кръст и т.н.?

Мозебах: Разбира се тук е налице критика по адрес на предшественика му. Но истински фаталното е, че се създава впечатлението сякаш папският орнат е въпрос на вкус. А това не е така. Нагърбването с папската длъжност включва и приемането на съответното облекло.

„Шпигел“: Франциск прегръща Бенедикт пред очите на всички. Това все пак е израз на уважение. Или мислите, че би трябвало да го игнорира?

Мозебах: Това би било по-подходящо и в никакъв случай неприлично. Тъй като един папа в оставка всъщност не съществува повече. Той не разполага дори със свободата на всички останали католици да прави публични изявления. Ала дори Бенедикт да беше покойник, така демонстративното дистанциране от него би било липса на пиетет. Който прави всичко различно, сигнализира ясно, че онова, което е било преди, е било сбъркано.

„Шпигел“: Такова е наистина впечатлението, включително и в Германия, където отношението към папа Бенедикт накрая беше извънредно критично.

Мозебах: Германците са един истеричен народ, чиито реакции са белязани от крайности. В началото беше „Ние сме папа“, а накрая папата стана една недолюбвана фигура. Още като кардинал от ватиканската курия Ратцингер заемаше по някои въпроси позиция, противоположна на германските епископи, и те се чувстваха един вид санкционирани. На тази почва трудно може да се развие взаимна любов.

„Шпигел“: Какво всъщност иска папа Франциск?

Мозебах: Трудно е от изявленията и действията му да се извлекат конкретни заключения. Този папа създава атмосфера. Само че атмосферата не е учение. Много показателно бе да чуем от него въпроса: „Кой съм аз, та да съдя?“ Красиво изречение, апостолическо изречение, но един папа не може да си позволи да го каже.

„Шпигел“: Това беше едно от изреченията му, които предизвикаха силни аплодисменти.

Мозебах: Естествено! Публиката обича подобни мъгляви извисявания.

„Шпигел“: Но ядрото на евангелическото послание – човековъплъщението на Бога, жертвената смърт на кръста, спасението – остава непокътнато.

Мозебах: Божието човековъплъщение е един от разграничителите между християнството и другите религии. Сътворител и сътворен си разменят местата в една голяма рокада: това е уникалното на християнството. От това черпят дори философските противници на църквата.

„Шпигел“: В какъв смисъл?

Мозебах: Става дума за учението за обожествяването на човека. Враждата към църквата от страна на Просвещението, с неговата представа за автономията на човека, не е нищо друго освен християнска ерес.

„Шпигел“: Дори Просвещението, разкрепостяването на човека, е свързано с християнското откровение?

Мозебах: Просвещението изобщо е немислимо без християнството. Затова от друга страна е така нелогично да оплакваме липсата на Просвещение в други религии. Мотивът на въплъщението е предпоставката за Просвещението.

„Шпигел“: Дали и папата вижда така нещата?

Мозебах: Той вероятно би избягнал думата ерес.

„Шпигел“: Той се държи по-скоро като шеф на една глобална неправителствена организация.

Мозебах: Само че не е такъв. Папата не трябва да се бори за гласа на избирателите, макар че понастоящем авторитетът му до голяма степен се държи тъкмо на такъв вид подкрепа. На моменти ми се струва, че Франциск се профилира за сметка на църквата. Например той се държи крайно безцеремонно с епископите. Ако папа Бенедикт беше третирал така дори един-единствен епископ, щеше да последва вой до небесата. Защото според католическото право епископът получава поста си от Христос, а не от папата; той трябва да е в силна правова позиция спрямо папата.

„Шпигел“: Дали Франциск не се стреми към премерване на силите с църковния апарат?

Мозебах: Ние имаме един папа, който от една страна превъзнася нежната църква, но от друга управлява много твърдо и се меси в работата на епископите. От гледна точка на публиката картината е следната: тук – динамичният, неконвенционален, смел папа със златното сърце, там – един скован, мъртъв, неподвижен апарат. Само че нещата не са така прости.

„Шпигел“: Саморазправата му с курията, обвинението към кардиналите в духовен алцхаймер и материализъм приличат на обявяване на война. Впрочем кардиналите реагираха удивително спокойно на гневната папска проповед.

Мозебах: Курията притежава изключителното умение да смекчава скандалите с благи формулировки. Както във всяка организация, така и в курията има съмнителни фигури, но и много лоялни и съзнателни личности. Всички те бяха хвърлени накуп в тенджерата.

„Шпигел“: Смятате ли, че Франциск залага твърде много на харизмата, вместо на ясното ръководство?

Мозебах: По отношение на папската длъжност харизмата няма всъщност никаква функция. Първият папа е бил Петър, човекът, който се отрича от Исус. Харизматикът е Павел. Най-добрият папа е онзи, който изцяло се скрива зад длъжността си, който се прегърбва като че носи тежко бреме. Одеждите, които папите са носели навремето, са символизирали това. Навремето папите просто са изчезвали под своя орнат. Не е имало нужда да бъдат виждани, та нали те са само наместници на Христос.

„Шпигел“: А не народните проповедници, за които копнее медийното общество?

Мозебах: Това, което ми липсва при Франциск, е готовността да се сгърби под бремето на поста си. Това би било смирение и скромност, и тогава ще е без значение дали папата спи в дворец или в хотел.

„Шпигел“: Той внушава обаче на хората чувството, че е един от тях.

Мозебах: В църковната история винаги е имало скромни, непомпозни папи. Йоан XXIII например се държеше подчертано простодушно, на моменти дори наивно. Само че никога не е претендирал, че е първият папа, разбрал вярно църквата.

„Шпигел“: Франциск заема обаче и неудобни позиции, противоречащи на духа на времето.

Мозебах: Вярно е, но това не казва нищо за начина на неговото ръководство. Хората ръкопляскат на него, а не на църквата.

„Шпигел“: Може ли Франциск да вдъхне нов живот на тукашната църква (в Германия – бел. пр.), като стимулира ентусиазма на вярващите за сметка на една, възприемана като закостеняла църква?

Мозебах: Свидетели сме на един дързък експеримент. Важно е да помним, че личността на съответния папа в последна сметка е без значение. Казвам това като католик, за когото папата е инстанция, към която се отнасям наистина сериозно. Най-важното е континуитетът. Всичко, което е от полза за континуитета, е от полза за църквата.

Преведе от немски Стоян Гяуров

Сп. „Шпигел“, бр. 22/23 май 2015

Мартин Мозебах е немски писател и колумнист, който работи в най-различни области на словото – романи, филмови сценарии, театър, оперно либрето, репортажи, фейлетони, разкази и др.

- 08-07-2015|Писмо от Гела

Мартин Мозебах ми прилича на бивш доцент по теология и настоящ църковен настоятел от някоя по-богата ваша църква, скъпи мои далечни братовчеди. Той говори по-ясно, но въпреки това се сещам за патриарха ви Неофит. Тук, на Гела, пребивава и един бивш, сив и беден като църковна мишка свещеник /отец Тодор Чернев се е казвал на Земята/, който нарича първосвещеника ви основателно, макар и донякъде непочтително, „наш Мрънко“. Разприказвахме се – тая заран, седми юли, на чаша горещ чай /тук влезе във властта си гелската зима/, и отчето попита какво е мнението ми за църквите, както и за светата Църква изобщо. Наложи се да помисля известно време /колко дълго не знам, на Гела Време изобщо няма, тук злото ни нощя расте, ни деня плоди/ и вместо да отговоря, попитах го дали е чувал за отец Делан Манчев от Манчеви варници. Не, не бил, което ме затрудни само за кратко, след което се заех да му обясня, че това един вид литературен пастир-духовник и герой от дебел роман, представен неотдавна на глухонямата българска публика от берлинското списание „Либерален Преглед“ и оценена благосклонно, лично от издателя му г-н Златко Енев. „О, знам го“, рече отец Тодор, без да уточни какво има предвид – списанието или издателя му. Наложи се да уточня, че, според мен поне, това са две страни на една съща жълтица, и доутоних, че ако имам някаква, сравнима със земната ми мощ власт, щях веднага да го назнача за патриарх на Република България, както и за митрополит на цяла София. Смятах темата за скучна, но се наложи да отговоря и на въпроса, който отец Тодор постави недвусмислено: „Кого по-точно, велики Кане? Кого от двамата имаш на предвид? Господин издателят или отец Делан? Нали сам каза, че отецът е само един книжен герой.“, Първо се въздържах да обясня, че се казва „имаш предвид“, а не „на предвид“, и после отговорих: „Защото ми се струва, че папа Франциск е също измислен герой. Повече от видно е, че и на него му е втръснало безсрамието /не казах нарочно „неприличието“/ на Църквата изобщо.“ Настъпи една от ония паузи, които навсякъде се наричат „мълчаливо съгласие“, и когато отлетя и тя, отец Тодор Чернев помоли кротко: „Ще може ли още един чай?… О, пали, пари…, сполай. Да-а, хубавите работи стават навсякъде бавно… Не само по старите български земи, навсякъде по грешната Земя, Кане,“

П.П. Чаят беше гореща запарка от оная билка, която моите монголи наричаха „„трай коньо “. Тя расте под снега на нечовешкото човешко търпение и се подслажда най-лесно с конски надежди. Праща ми редовно еден от многобройните ми безименни поданици.

Чингиз Кан

- 08-07-2015|инж. Маргарит Врандев

Благодарности на г- Енев за публикацията. Пропуснал съм този роман за което много съжалявам. А вие Чингиз Кан сте горчив като монголското биле „трай коньо“. „Горчи ли, лекува“, казва народът.

- 10-07-2015|Калинка Стойчева

Папа Франциск, иска да реформира католическата църква отвътре. Това може да послужи като добър пример и за добронамерения по мое мнение, г-н Алексис Ципрас. А колкото до литературния герой на споменатия роман, съветвам всички наши политически андрешковци да отделят само половин час и да прочетат умно глава 3-та, за да реформират демокрацията си без да вземат външни заеми. Глава трета, цирк „Демокрация“ – стипчив смях със солен сълзи. Говоря съвсем сериозно. Г-н Енев, позволете да благодаря на свой ред на Вашия „Либерален преглед“.

Солун- София

- 10-07-2015|Салваторе Павето

А стига вече. Кой ще ме отвори как му е името на той роман и кой го е написал. Това тука да не е някакъв вид нова реклама. Иначе съм съгласен, че това списание е яко за четене. Аз обичам папа Франциско не защото прилича на дядо ми Франко, но пак питам как се казва романа и къде да го намеря в океана интернет.

- 10-07-2015|Златко

Михаел Стомин – Пратеникът на Матея – LiterNet

- 10-07-2015|Цецо

Ето, отварям ти веднага Салваторе. Не вярвам да е скрита реклама, понеже книгата е достъпна безплатно. Ще я намериш в мрежата като чукнеш „Пратеникът на Матея“ и ти излиза веднага. Аз я харесах много е смислена, откровена и забавна, освен това показва на нашите самовлюбени писатели как трябва да се пише без да се мисли за слава и хонорари. Убеден съм че е въпрос на време е някой неподкупен критик да я открие и за широката публика. Жалко че в момента такъв няма, но е въпрос на време да се появи в културата ни. Бездушието на нашето време е според мен тъподушие, но времето знае по-добре. А колкото до автора на романа, той се казва Михаил Стомин, и разбрах че живее в Германия вече много години. Аз съм Цецо Матинеца, бяхме съседи в Павлово до десети клас, ако не се лъжа. Бил съм и в Малта, а сега съм в Испания.. Имам оригиналин документ за средно техническо, но работя с жена ми в една ферма с редовно заплащане. Нямаме деца слава богу. а майка ми е още жива и ако се сетиш кой съм потърси я на стария адрес, да се свържем. Само „Славия“! По-големите помнят славните и грехове.

- 10-07-2015|Гостуващ

Героят на този роман отец Дела/н/ Манча/ев / е същия оня „Чип“, за който говореше Симеон Кобург-Гота преди време. Той със сигурност не го е и чувал, защото очевидно, но разсеяно, чете единствено икономическа литература /?!/. Имах удоволствието да проследя романа само донякъде, защото „Прегледа“, по неизвестни за мен авторски съображения, не ни го представи до „КРАЙ“. Сега ще го дочета с удоволствие, следвайки линка на г-н Енев, комуто прави чест, че пренасочва – самоуверено и услужливо – читателите си към недораслата /имам такива твърди впечатления/ конкуренция. Моля да бъда извинен за това, че, по лесно разбираеми причини, се въздържама да съобщя името си,

- 12-07-2015|Цончо

По-скоро светът научава, че Църквата, не е мъртва институция. Дори и да търси популярност, папата няма как да подкопае каноните на вярата. Пък и кой истински християнин се стреми към лична популярност. Какво му носи тя? Апостол Павел беше казал на едно място, че от хора одобрение не търси. Да бъдеш заплют и публично разпънат заради истината, това е християнския идеал за популярност. Той е достижим за малцина. Папа Франциск знае това добре.

Църквата, като всичко на този свят, се е развивала исторически в двете посоки--дърпайки и напред, и назад. Има един факт обаче, на който се обръща малко внимание: веднъж зачената, Католическата (което преведено означава Универсалната) църква се оказа, най-устойчивата институция в Западния свят. Империи растът и падат, политически режими и системи се идват и си отиват, църквата обаче стои, не мърда (това впрочем е и една от причините за илюзията, че е заспала някъде назад във времето). Парадоксът е там, че устойчивостта на църквата се дължи на две основни причини: църквата се променя във времето, както всяка човешка институция; и втората, църквата носи в себе си КАПИТАЛ от ценности, които не се влияят от времето.

Що се отнася до името Франциск, да, то носи символиката на бедния християнин, но не и на „анархичния“ християнин. Няма анархични християни, християнските революции са „тихи,“ незабележими, неоценени от съвременниците… и такива трябва да бъдат. Октавиан Август, римският император превърнал Рим от република в империя, е бил далеч по-познат на съвременниците си, отколото дърводелеца Исус от село Назарет; историята обаче показа, че невидимата революция на Христос, се окза далеч по-радикална, дълбока и устойчива, отколото видимата революция на римския Цезар…

Долу – остеритет, горе – прокрастинация

Автор(и): Веселина Седларска

Не може да не знаете какво е остеритет. Разбира се, че знаете. Вие сте експерти по остеритета, гросмайстори, шампиони. Няма да ни го обясняват на нас остеритета тези, които сега са се запътили към него, защото ние отдавна отидохме при остеритета и даже нямаме никакво намерение да се връщаме. Ние с остеритета сме си близки като шарана и кукичката. Направо сме родени един за друг, неразделни сме си. Българският живот се гарнира с остеритет както хот-дога с кетчуп.

Да видим сега какво казват речниците за тази дума, която вече официално цъфти в изказвания и писания и особено напоследък във връзка с Гърция. Нищо не казват речниците, българските. Обаче американският речник „Мериам-Уебстър“ казва, че това е думата на 2010 година. Тя се класирала на челното място, след като 250 000 души са потърсили значението ѝ в уебсайта на речника. „Строгост“, „суровост“, „лишения“ означава думата и в предишни времена се е свързвала с ограничения по религиозни причини. Сега обаче по финансови. Остеритет е политика на строги финансови ограничения за бюджета и живот в лишения за населението. Ние го наричаме „едва връзване на двата края“, „стягане на колана“, „валутен борд“, казах ви, че сме експерти и шампиони на явлението, макар и да не знаем точната дума, с която се назовава по света.

Сега Гърция е заплашена с остеритет. Гърците твърдят, че всички термини произхождат от техния език, но точно този идва от латински, така че възможно е тези дни хиляди гърци да питат гугъл какво е остеритет, макар че не ми е такава представата за гърците. По-добре е да питат българите. Можем да им го разкажем, покажем, докажем.

С остеритета вече почти се спогаждаме, макар и да продължаваме под вежди да се гледаме строго, но прокрастинацията е на път да ни довърши. Ама и тази дума ли се правите, че не знаете? Много добре я знаете и даже я практикувате. Всеки ден извършвате прокрастинация поне по веднъж, басирам се. И после се сещате колко е мъдра поговорката не оставяй днешната работа за утре, но такава поговорка след прокрастинация е като след дъжд качулка. Прокрастинацията е постоянното отлагане за после. После ще го мислим това, че е неприятно. После ще го свършим, че е трудно. После ще се погрижим, после ще довършим, после ще започнем…Отлагането има само една лоша страна – в един момент става така, че дори и вече да не се отлага, проблемът не може да бъде решен, защото заради дългото отлагане е станал нерешим. Прокрастинацията по върховете на българската политика превръща проблемите един след друг в нерешими.

Най-лесно видимо е това при т.н. ромски проблем. Колкото и да изглежда сложно неговото решение, то може да се сведе до три ясни и прости неща. Първо: Децата от гетата трябва да ходят на училище. Второ: майките и бащите им трябва да работят. Трето: Законите трябва да се прилагат еднакво за всички – нито в угода, нито в ущърб.

До някакъв момент това беше възможно. След това започна да става все по-невъзможно, вече сме във фазата, в която е почти невъзможно. Когато прилагането на законите е било толкова дълго отлагано, идва момент, в който приложението им става невъзможно. Незаконно построените цигански къщи не са били санкционирани във времето, в което бяха по няколко във всяко гето. Тогава щеше да е възможно и дори профилактично – циганите нямаше да строят на всяко място, на което са си наумили. Сега това е невъзможно, видя се в Гърмен. Съборени бяха четири къщи, бебета спаха под открито небе, циганите заплашиха, че ще палят къщи, а правозащитници заплашиха, че ще съдят разрушителите. И ще ги осъдят. Защото в Гърмен не беше решен проблем, там просто се направи по един малък жест към възмутените българи и разгневените цигани. Направи се нещо, за да не се мърмори, че не се прави нищо. Но случаят в Гърмен показа, че положението е необратимо – след дългото отлагане да се приложи законът, той вече е неприложим, тъй като ще реши по-малко проблеми, отколкото ще реши. Друг пример: колко смисъл има от глоба между 300 и 1000 лева за клошари, които ровят в контейнерите с отпадъци, ако тази глоба е несъбираема? Да, има смисъл на профилактика – да пази клошарите далеч от контейнерите. И къде ще потърсят храна и стоки за продан клошарите? В апартаментите. Проблем ли решава такова приложение на закона или създава двойно по-голям проблем?

И в други сфери нещата са също толкова необратимо обречени, макар и не така видими. Голямата и основателна надежда, че съдебната реформа ще върне напусналото ни чувство за справедливост, вече изобщо не е голяма. Има един предел в моралния упадък, след който справедливостта изглежда невъзможна. Този предел на морален разпад вече сме го минали и продължаваме да дълбаем към следващото дъно. Дори и да се случи съдебната реформа, нейното дълго отлагане прави голямата ѝ задача да върне чувството за доверие неизпълнима. Но съдебната реформа, както по всичко личи, няма да се случи, защото ще бъде отново … отложена. И в самата съдебна система има праг на корупция, партизанщина, себеустройване, след който промяната на системата става невъзможна.

Междувременно бяха отложени и промените в закона за референдумите – не заради друго, а защото ДПС се разбра по този въпрос с ГЕРБ. Отлагането по върховете обикновено става по точно такива причини – не толкова от мързел, колкото от представата, че проблемите съществуват, за да бъдат търгувани. Затова проблемите не се решават, а стоят като стока по рафтовете на властта. Докато назреят дотолкова, че трябва да бъдат решавани на пожар – в по-добрия случай. В по-лошия – докато презреят и вече няма как да бъдат решени.

Източник

Веселина Седларска е работила повече през времето, когато сигналът за телевизора идваше по въздуха, а за телефона – под земята, отколкото през времето, когато сигналът за телефона идва по въздуха, а за телевизора – под земята. Но и в това, и в онова време е била убедена, че това, което се случва с хората, е много по-важно от всичко, което се случва с техническия, демократическия и другите прогреси. Написала е две книги, както и много редове за „Труд“, „Стандарт“, Радио „Свободна Европа“, „Новинар“, „Тема“.

- 10-07-2015|А

Тази авторка изглежда много обича да пише статии, в които не казва нищо. Отначало смятах, че това при нея се получава случайно – но вече почвам да я подозирам, че го прави нарочно.

Ако авторката желаеше да бъде поне с малко полезна на българите, или поне на циганите, тя щеше да успее да забележи, че „прокрастинацията“ е една от най-ярките черти на циганите. При това ако за други народи прокрастинацията се изразява в това да отложиш днешната работа за утре, то при циганите имаме отлагане на днешната им работа за … някоя друга епоха. И така вече няколко епохи подред. Циганите са общност, която от векове насам всеки ден ясно съзира, дори и само с едно око да гледа, и дори и да гледа само живота на българите, около които е разположила тя своите поселения – съзира, че все пак Е възможно да се живее и по друг, не толкова цигански начин – но въпреки това не предприема нищо по въпроса.

- 10-07-2015|Златко
Резултати от изследване: ромите в Гърмен са крайно бедни, сред тях няма алкохолици, наркомани и изоставени деца

от Marginalia – 08/07/2015

Сред жителите на ромската махала на известното село Гърмен, което неотдавна беше терен на антиромски демонстрации, няма алкохолици, наркомани и изоставени деца. Това са най-важните изводи от теренно изследване, инициирано от Държавната агенция за закрила на детето (ДАЗД) и известната ромска НПО „Амалипе“, базирана във Велико Търново, съобщават от организацията.

В продължение на три дни – от 2 до 5 юли – смесен екип, съставен от сътрудници на ДАЗД и „Амалипе“, при участието и на социални работници от Гоце Делчев и Благоевград, е проучвал състоянието на ромския квартал „Кремиковци“ в село Гърмен.

Наблюдавани са всички семейства, които в този период са били в селото. Част от фамилиите са били в гората, за да берат гъби, което е основното препитание на ромите в това село.

В махалата живеят около 800 роми, съобщава проучването. Там за половин година – от януари 2015 до края на юни – са родени 47 деца, а в другите махали на селото новородените са само седем. В периода 1998 – 2015 г. в квартала са родени 380 деца. Така местните ромски семейства са измежду най-многодетните в България.

Мнозинството от ромите в махалата са с много ниска степен на образование.

В двете училища в селото се учат 202 ромски ученици, което е 70% от всички ученици в селото. Но по време на протестите в края на май и блокадата на квартала 137 от тях не са могли в продължение на доста дни да ходят на училище. Въпреки отсъствията на тези деца вследствие от физическото блокиране на района, социалните надбавки, които получават семействата им и които зависят от това дали учениците ходят редовно на училище, са спрени.

Както и в повечето „ромски училища“, обучението в училищата в село Гърмен не е на добро ниво, смятат по-голямата част от ромските родители.

Изследователите са проучили също и състоянието на междуетническите отношения. Изводът им е, че след конфликта в края на май те са силно изострени. Ромите упрекват местната управа, че бяга от проблемите с ромската махала „Кремиковци“ и по всякакъв начин се старае да не се ангажира с решаването им.

„След като предходното ръководство е издало удостоверения за търпимост на къщите, както и е продало парцели земя на собственици на къщите, настоящото ръководство не се е ангажирало с проблема и е оставило жителите без алтернатива“, съобщават от „Амлипе“.

В квартала има 134 къщи. Според изследователите къщите са малки много бедно обзаведени, в голяма част от тях има само по една стая за цялото семейство. В повечето къщи няма вода, хората носят вода от няколкото чешми в квартала. Вече са съборени няколко къщи, в които са живеели 15 деца със семействата си. Както се знае, общо 124 къщи са определени за събаряне. На 13 юли следва да бъдат премахнати още две къщи, в едната има бременна в осмия месец жена, в другата живее осемчленно семейство, а едното от децата е с 95% инвалидност. Единствените постоянни парични приходи на това семейство са тези, които получава бащата, който е личен асистент на неподвижното си дете.

Ако се съборят всичките 124 къщи, без покрив над главите си остават около 700 души, предупреждават от „Амалипе“.

Голямата част от ромите в квартал „Кремиковци“ са евангелисти, членуват в местната църква „Филаделфия“. Това е причината, според провелите теренното изследване, в квартала почти да не се пие и пуши и да няма наркомани и алкохолици, които са характерни за други места, в които хората са в крайна бедност. „При толкова много хора, ние не може да продадем и по каса бира“, казват собствениците на двата магазина в квартала, които са българи.

Изследователите и експертите, участвали в изследването, не са установили информация за болни от венерически болести на територията на квартала.

„Очевидна е добра грижа за децата, дори при много бедните семейства. Няма самотни родители, жителите на квартала държат на брака (по-точно: на съвместното съжителство), въпреки ранните бракове. Децата са добре обгрижвани и са обект на внимание и обич“, твърдят изследователите от „Амалипе“ и ДАЗД.

(Материал на сайта „Маргиналия“)

- 10-07-2015|Златко

Между другото, за твоя собствена информация, драгий ми „А“: преди теб тази роля я поемаха десетки други хора. Имам пред вид, ролята на ручилото на гайдата, което си дудне и знае едно и също, каквото и да се появи на сайта. Ролята приключва ВИНАГИ по един и същи начин: в принудено мълчание. Досега те оставях да си бъбриш, защото си сравнително безвреден. Дърт мърморко някакъв, голяма работа…

Само че в момента, не знам защо точно, решавам, че ми стига толкова. Ти пък си решавай дали ще продължаваш да мърмориш или не. Запушването на устата (с плесник) при мен отнема ТОЧНО едно щракване на мишката. Твоя си работа…

- 11-07-2015|Златко

Откъм Фейсбук…

Zlatko Enev И, докато си говорим така за българските роми, да си изплюя и аз камъчето:

В сегашния момент България ми напомня силно за Южните американски щати (Конфедерацията) отпреди нам колко си години. Дълбоко расистко, дълбоко традиционно, дълбоко съпротивяващо се на всякакви идеи за свобода и прогрес общество.

(Освен ако обещават някакъв директен келепир за нази си, идейките му ниедни!)…

Zlatko Enev Или според вас аджеба е случайно това, че толкова си милеем за „робството“?

Maya Zhivkova Какво общо има между робите – хора без основни права, и ромите – хора с всякакви права и никакви ангажименти към обществото?

Zlatko Enev Общото е в ония, които живеят редом с тях. Такава поне е идеята на горната забележка…

Maya Zhivkova Ромите не са роби. Те са свободни хора.Имат право на безплатно образование и здравеопазване. Могат да работят, ако искат – може би не в офис, но на полето могат (дядовците и бабите ми правеха същото, така че не го казвам нито с ирония, нито с лоша умис…Вижте още

Maya Zhivkova И съм 100% убедена, че ако българските роми започнат да работят и да спазват законите, българите не биха имали абсолютно никакъв проблем с ромите.

Zlatko Enev И аз съм напълно убеден, че ако българските българи започнат да работят и да спазват законите, никой в Европа няма да има проблеми с тях (тоест с вас и мен де, да не говоря за нас си като за чужди)…

Maya Zhivkova Моите наблюдения са, че повечето българи, когато отидат в чужбина, бързо се адаптират към средата и започват да спазват правилата. Разбира се, има всякакви хора, има и хора, които са отишли да нарушават правилата. Но като цяло средата оказва ефект и този ефект е силен.

Zlatko Enev Проблемът, Мая, е основно в това, че вие (плюс 99,99% от останалите хора в тази страна) гледате на ромите като на нещо ПРИНЦИПНО различно от себе си. Боя се, че Европа не го прави…

Zlatko Enev А имате ли някаква представа какво се случва с ромите, които отиват в чужбина? Или те може би си остават същите?

Maya Zhivkova Мен не са ме експортирали. Имала съм чудесни отношения с чужденци. Навсякъде съм била добре приета. Доста автобуси с роми се върнаха от Франция, Белгия и други държави. Така че.. може би има малка разлика smile emoticon

Zlatko Enev Щото са нещо ПРИНЦИПНО различно от „нас“, може би…

Zlatko Enev Разлика има, без съмнение. Въпросът тук е: а КОЛКО съществена, всъщност?

Zlatko Enev По берлинското радио казват „българи“ и „румънци“, когато говорят за проблеми с ромите в Берлин…

Zlatko Enev и аз намирам това за правилно…

Maya Zhivkova Има различни хора. Не можем да обобщаваме. Но е ясно, че човек, който е поканен на работа, е в различно положение от човек, който няма и образование и отива да проси например. Както вече казах, никъде не съм била приемана с предубеждения, напротив. И когато съм си тръгвала, съм оставяла в чоите познати чужденци хубави впечатления за България.

Zlatko Enev И, за да си дойда ПАК на приказката: по същия начин се е говорело и за евреите по време на Третия райх. Не че могат да се правят директни сравнения между роми и евреи (както пояснява още Хана Аренд в „Айхман…“). Но принципният въпрос си стои по един и същи начин: какво се случва с човешките същества, на които се отказва човешки статус?

Maya Zhivkova Няма нищо общо между ромите и евреите. Евреите са работливи хора и умни. Повечето от тях са били с добър социален статус.

Zlatko Enev А с колко образовани и култивирани роми сте си имали работа, Мая. Всъщност, можете ли да допуснете, че може и да има такова нещо – образовани, култивирани роми?

Zlatko Enev Хайде да си лягаме, ако обичате…

Maya Zhivkova Сигурно има, имам трима приятели роми, които са образовани, интелигентни хора, работят, почтени са и са чудесни. Но познавам доста повече, които не работят и вършат поразии (основно на моето село, където хората се страхуват да си легнат без да включат СОТ-а)

Galya Radeva Приликата с Южните Американски Щати и робството е, че те са се грижили за робите си така, както ние за циганите – без данъци, такси, сметки. Разликата е, че робите им са им работили без пари, а ние плащаме добавъчно на държавата не само да не работят циганите, но и да им се дават помощи. Нямам нищо общо с расизма, но не виждам добро да се подхранва тунеядството. Това е огромна бомба със закъснител за България.

Heli Mandil В Тел Авив има една доста голяма ромска фамилия. Говорят български, ромски, иврит, а по-младите и децата говорят и английски. От 4-годишни ходят и в българското неделно училище. Всички до един работят. По-честни и работливи хора в т.нар. българска общност тук не съм виждала. И думата им е дума, и са коректни в плащанията си (за разлика от други наши сънародници).

Та нека да не прибързваме с обобщенията.

- 12-07-2015|Тихомир Безлов

Злати, явно съм пропуснал дебата за Гърмен. Иначе случайно се случи да отида там точно преди планирания протест от 2 юни. Искрено се дразня на „изследвания“, който ни разказват едни идилични картини за нещастните ромски братя. С лекота избягват истинската болезнена тема. Не искам да пиша дълъг разказ. Цитат „няма алкохолици, наркомани и изоставени деца.“ Лично аз видях друго. По отношение на децата, за съжаление вече има Гугъл и тук може да видим една гърменска улица. На една снимка се вижда 3 деца дето са зарязани от родителите си.www.google.bg/maps/place/2960+Garmen/@41…1e99af!6m1!1e1? hl=en

Иначе няма как да има наркомани наистина това е село, никъде по тези отдалечени села ги няма. Впрочем едно от ясните неща, които човек вижда в квартала, че всичките „мускулести батковци, дето са понабили онези долу“ за евакуирани при роднини. Иначе може да разгледаме кадрите от банкомата по време да боя и да решим какво да мислим за идилията btvnovinite.bg/video/video/ekskluzivni-k…o-selo-marchevo.html

Впрочем авторката повтаря традиционните клишета децата в училище. Да проблема е децата да са в училище, но преди това трябва да спрат децата да раждат деца. Защото в Гърмен имаше момичета на 17 години с по 3-4 деца. Гледах немската статистика за най-честите престъпления на български граждани. Най-честото бе сексуални отношения с непълнолетни. Тук ми казват, че това било култура и трябва да я пазим. Но айде, че стана дълго.

- 12-07-2015|Златко

Да си ми жив, Тихо! Тоя разговор го дъвчем с теб вече от много години насам. Аз мисля да поустискам още някое и друго десетилетие. Ти – ако искаш…

- 12-07-2015|Тихомир Безлов

Така е Злати, няма смисъл. Фактите и аргументите нямат значение. Дано устискаш някое десетилетие още;) Като гледам ТУК няма да устискаме толкоз.

- 12-07-2015|Р. Гайтанджиева

Като спасили сме евреите, нека сега да спасим гърците, а после и циганите. А нас ще ни спаси дедушка Ваня. Ако не стане, ще ги спасяваме ние – с или без лов. Опитвам се да мисля, толкова мога.

Росица

- 12-07-2015|Златко

Аргументите, Тихо, са най-евтиното нещо на тоя свят – всеки от нас има по няколко милиона от тях. Виж, с времето не е съвсем така. Не че знам какво ни чака де. Но страх нямам. Сигурно щото съм много зелен още…:)

Айде, стига сме се надприказвали. След някое и друго десетилетие пак…

Независимите майки от Исландия

Автор(и): Джанет Елис Джонсън

За американците Исландия може да изглежда като друга планета, и то не само поради лунните си пейзажи и полета от лава. В страната живеят по-малко хора, отколкото на Статън Айлънд, въздухът е толкова чист, че при хубаво време се вижда с километри надалеч, а няколко от банкерите, които доведоха страната до ръба на банкрута през 2009, действително са отишли в затвора. Без драстичните съкращения, наложени върху останалите застрашени икономики в Европа, през последните няколко години Исландия преживява солиден икономически растеж. (Икономистът Пол Кругман твърди, че страната е някакъв вид икономическо чудо). Освен това тя в много отношения е една от най-социално развитите страни в света: след като преди шест години достигна първото място в класацията на Световния икономически форум за равенство между половете, Исландия стана известна като най-феминистката страна на света.

Един признак за този егалитаризъм може да бъде открит в исландските умонагласи към майчинството. В противоположност на конкурентното, изпълнено със страхове родителство на американците от средата и горна класа, на майчинството в Исландия се гледа някак много спокойно, поне сред местните хора. Това може да се обясни отчасти и от факта, исландските родители получават широки социални помощи, например девет месеца платена отпуска, която двамата родители могат да си поделят, както и детски градини, които са по джоба на всекиго. Освен това повечето хора разполагат с мрежи от роднини, живеещи наблизо, които поемат част от натоварването. Тъй като тук липсва страх от непознати, осемгодишни деца биват окуражавани да пресичат улиците и да играят на ненаблюдавани детски площадки, или да се прибират от училище без възрастни придружители. Тъй като почти всички исландски майки работят, тук няма „мамини войни“ и само малко жени изглежда страдат от прекомерното желание „да постигнат всичко“. Освен това сексуалният морал е сравнително либерален: две трети от бебетата в страната се раждат от неомъжени майки – най-високият процент в света на деца, раждани извън брака – като двойките често първо имат деца, а след това се женят, или решават да не го правят изобщо.

Подчертаната култура на самостоятелно майчинство в Исландия е и темата на една нова поредица на канадската фотографка Ани Линг, която е посетила страната за пръв път през миналата зима, чрез артистична виза. Досега Линг е фотографирала шест жени – три от Рейкявик и три, които живеят в северната част на страната – като е прекарвала известно време в домовете им, наблюдавайки начина им на живот и общуването с децата. Линг, чиято работа наскоро беше представена в изложба, озаглавена „Независими майки“ (открита в Акурейри, Исландия, на 19 юни, което е стотната годишнина от въвеждането на право на гласуване за жените в страната), казва, че е силно заинтересувана от исландското отношение към самостоятелните майки, особено в сравнение с онова от САЩ. Шестте жени, които е фотографирала, са учителки, хора на изкуството, студентки. Две от тях имат по пет деца от трима различни партньори; една отглежда сама двете си деца-аутисти. „Тези жени не са съдени от околните“, казва Линг. „И, понеже се чувстват приети, те се чувстват много по-леко в ситуациите си.“

Но в същото време реалността на животите на исландските жени е много по-близо до онази на американските жени, отколкото може би изглежда на пръв поглед. В хода на последните няколко години жените са направили различни публични обвинения в сексуални злоупотреби, които включват един бивш външен министър и бившият епископ на исландската държавна църква. И макар че в последно време тук са прокарани различни закони против полово-базираното насилие, системата на криминално правораздаване реагира сравнително бавно и през тази година млади исландски жени превърнаха една Фейсбук група, първоначално занимаваща се с „съвети по красотата“, във форум с 25,000 члена, в който се обменят основно истории на малтретиране. Въпреки егалитарната култура, разликата в заплащането между половете в Исландия е една от най-високите в Европа, което оставя ръководените от жени домакинства с доста по-малко ресурси. Стачкуващите медицински сестри, почти всички – жени, наскоро бяха заставени да поемат отново работата си чрез специален акт на парламента, с повишения на заплатите, които не се приближиха особено до онези на лекарите, които са предимно мъже.

Силните портрети на Линг отразяват и някои от тези напрежения. Може би в Исландия наистина има по-малко страх от самостоятелното майчинство, но жените, които тя е фотографирала, не са точно онова, което американците биха нарекли „удобно-заможни“. Вижда се, че независимите майки живеят в стандартни жилищни блокове, в препълнени домове, сред оскъден пейзаж – животи, които може би не са лесни, но пък изглеждат смислени. „Майката, която фотографирах тук, беше имала доста тежък ден“, казва Линг. „Каза ми, че мъжът, с когото се срещала напоследък, я оставил. Майка ѝ беше в болница, така че през цялото време тя разговаряше с нея по телефона. Хранеше децата, къпеше ги, слагаше ги да спят, а след това притопляше яденето по средата на нощта.“ Фотографията, която Линг е направила, показва как тази жена, Катрин (която е детска учителка и майка на две деца в Рейкявик), стои на стол, докато се кани да пъхне чиния с ядене в микровълновата печка – която е върху хладилника, по липса на друго място. „Улових този миг на изтощение“, казва Линг. „Беше просто невероятно.“

Източник

Джанет Елис Джонсън е асистент-професор по политология и феминистки изследвания в Бруклин Колидж, CityUniversityofNewYork. Изследователската ѝ работа, основаваща се на дългосрочни теренни изследвания в Русия, други посткомунистически общества и разнообразни транснационални места, се концентрира около въпроси на джендър-политиката, особено насилието над жените.

- 16-07-2015|Златко

Откъм Фейсбук:

Zlatko Enev Някои пратеници в животите ни са само за малко – идват, донасят ни посланието, от което сме имали нужда и, айдеее, всеки по пътя си.

Други обаче остават, променят ни дълбоко и стават истински важна част от нас (ние сме те, те са ние, такива работи).

Ако само бихме притежавали прозорливостта и мъдростта да можехме да ги различаваме едни от други още от самото начало…

Рут Кожухарова Сигурно щяхме да загубим. Мисля, че няма „случайни“ срещи в живота ни – всяка ни носи нещо или ни подготвя за друго…

Zlatko Enev Вярно, вярно. Но така ми се иска да можех поне отмалко да провидя в бъдещето. Все тая несигурност, все тая неизвестност. Уфффффф…

Рут Кожухарова Не ни е дадено …да провидим, а за несигурността -Христос казва, че полския крем и врабчето не мислят за премяната си, а ние сме по-скъпи от тях, на Отца си.

Dora Tzvetkova Мисля, че няма два вида пратеници… Има само един вид, идват и остават до момента, в който сме си научили и разбрали урока или променили установения ред до момента. Процесът е винаги двустранен!

Zlatko Enev Реалният въпрос тук е, а какво става в случая, в който не искаме – или не сме в състояние – да си научим урока. Какво се случва примерно, ако започнем да стреляме по пратениците? Или просто да ги игнорираме. Не е задължително да остават при нас докато „се научим“, никак не е задължително…

Dora Tzvetkova Единици са хората, които са действително готови на промяната, когато тя ги застига. Това не се е променило с векове и няма да се промени, защото е много важна предпоставка за случването на дадена промяна. Самото противопоставяне е основен процес за задвижване на тази промяна. Игнорирането е също вид противопоставящо действие, като в един следващ момент ти се случва нещо от съвсем друга посока, което те потупва по гърба, но ти вече реагираш по друг начин от преди, защото преди това през твоята глава вече минала мисъл, разсъждение по въпроса или избор за игнориране.

Dora Tzvetkova Като цяло аз гледам така на нещата – човек има милиони пътища по които да мине в своя живот и нито един от тях не е грешен… Просто води до различно познание. И накрая ти си това, към което твоята същост най – пълно принадлежи и това съвсем не значи, че е това което си искал, но в крайна сметка смятам, че е най – истинско wink emoticon

Dora Bojanova И наглед най-маловажните хора и събития са ме променили и от позицията на сегашния ми опит не се отричам от нищо. Чак се изненадвам от това колко спокойно, снизходително и толерантно приемам неща, които преди 20 години съм отхвърляла категорично.

Рут Кожухарова Всеки от нас е със свободна воля да прави избори в живота си – отказът също е избор.

Dora Bojanova Харесва ми много определението „пратеници“. Всички ние сме нечии пратеници…

Царевна Стойкова Нищо особено не се случва ако не разпознаем значимите „пратеници“. Предполагам, че го правим непрекъснато. Просто продължаваме да се блъскаме в себе си (потребностите и демоните си) и да се справяме със състоянията си така както вече сме се научили да го правим. Сигурно ненаучените уроци и пропуснатите хора са много повече от научените и забелязаните. Добре поне, че не разполагаме дори с приблизителни данни за този баланс иначе усещането ни за непоправима загуба по наша вина би ни лишила и от скромните количества щастие, което криво-ляво сме си осигурили.

Zlatko Enev Реалната житейска ситуация е, че ние най-често се опитваме да ги претрепем. Те ни причиняват болка, карат ни да гледаме към неща, които никога не бихме желали да видим, не ни позволяват да заспим, да се отпуснем, да се почувстваме силни, големи, значителни. Те просто ни пречат и това е. Бой, мамка им!

- 26-07-2015|Black Wolf

[url=http://]Това може да се обясни отчасти и от факта, исландските родители получават широки социални помощи, например девет месеца платена отпуска, която двамата родители могат да си поделят…[/url]

Това не ми изглежда особено социално на фона на 2-те години у нас.;-)))

Освен това Исландия вероятно може да се нарече най-негостоприемната страна в Европа, която не приема бежанци и емигранти и дава изключително трудно гражданство на чужденци, дори европейци. При това почти 2/3 от малцината чужденци, получили исландско гражданство са от Скандинавия.;-)

Абе викингите са си викинги…

- 28-08-2015|Лейси

За жалост винаги се пише само за добрата страна на нещата. Затова да вметна, че пвечето самотни майки не са такива, защото са много самостоятелни, а защото правят „любов“ с койт им падне и то без да се пазят. Обикновено тези жени раздат първото си дете на 14-15 год. и след това се случва всичко по една схема. А има и друго. Много от тях живеят на семейни начала само за да могат да получават помощи като самотни майки. Защото и тук детските зависят от доходите на родителите и са стотинки за семки по български казано. Така, че всичко си има цел. Няма да пиша за мърсотията, в която живеят, за безхаберието какво правят децата им(винаги затворени сами в стаите си), за това, че не разговарят помежду си.Изобщо пълна липса на контакт. Говоря за повечето семейства.Та това със самостоятелноста е доста относително…

Да и за толерантността също. Изобщо не са толкова толерантни и въпреки, че ако ги няма чужденците ще са просто една голяма „О“ и въпреки това се вижда дискриминацията във всички сфери.

А да и да не забравя- никой не е вллезнал в затвора още. Осъдиха само бившия министър председател, но той си е на свобода. А то и в затворите няма свободни места. Много осъдени си стоят в къщи и чакат да се освободи място, за да влезнат да си излежават присъдите. Абе свободна държава.:) Дотолкова, че по фермите си епочти нормално кръвосмешението.:(

За европейската гражданска война…

Автор(и): Златко Енев

Обади ми се вчера една отколешна приятелка. Така и така, вика, много народ взе нещо да я псува това Германията, вече не знам какво да мисля. Кажи ти какво мислиш, ей виж тук какво пишат хората…

И ми препраща следния цитат, не знам откъде точно идва:

Гръцката криза обаче постави в крайно неизгодно положение Германия. Това, което грижливо се прикриваше, лъсна в пълния си блясък: Германия е европейският гаулайтер. Тя е тази около която всичко се върти, която всичко ръководи и в чиято полза всичко се устройва. Германия влезе в изключително остър конфликт с Франция. Тя предизвика и видима, декларирана схизма между Севера и Юга.

Ако досега чувствата на европейските народи бяха добронамерено-уважителни към Германия, оттук насетне те все повече ще стават враждебно-недоброжелателни.

Ако човек се разходи само из заглавията на най-престижните английски, френски и гръцки медии от вчера-онзи ден, може да се хване за главата…

Сега, онези от вас, които идват тук по-често, вече си ме познават: подпали ми се фитила набързо, седнах, та ѝ написах пет приказки на кръст, дето май-май хич не ѝ харесаха. Слава Богу, познаваме си се отдавна, свикнали сме си един-другиму, та се надявам да не оплескам нещо приятелството. Абе, мани…

Но днес вече гледам, че същите неща се говорят из Фейса и от други хора, и то не съвсем случайни хора, тоест това настроение, че нещо не е наред с майчицата-кърмилница, че не може да ѝ се има доверие на Германията, каквото и да ни показвали там последните седемдесет години, то изглежда започва доста така да си се шири вече и в България. Излиза си накрая отгоре пак старото, пак онова, дето си го знаем открай време: Германия иска да командва, а другите да играят по свирката ѝ. Каквото си е текло, това и продължава. Ето, я гледай какви хора я критикуват: коскоджа ми ти икономисти, философи, политици, всевъзможни мислители. Това Сакс, това Стиглиц, това Кругман. Даже и Юрген Хабермас, баш-най-немецът насред немците, и той я критикува. Не може да е случайна тази работа, не може!

Сега, като човек, който живее в Германия и е бил възпитаван от същата тази Германия (когато преди четири години останах без работа и поисках социални помощи, немските служби прегледаха документите ми, прецениха, а после ми показаха вратата: „Момче, а тия тук спестявания, дето са ти останали от тлъстите години, тях не ги ли броиш, като ни искаш така помощи?“ „Ама аз тях не мога да ги пипна, банките жив ще ме одерат“ „Ееее, това вече си е твоя работа. Не си чак толкова беден, има хора къде-къде по-нуждаещи се от тебе. Намирай начин, оправяй се“. И да видиш как бързо-бързо намерих и начин, и всичко; не случайно казват хората, че кучето скачало според тоягата)… Та, като човек, който е бил възпитаван от тази страна, то си е ясно, че моето мнение няма как да бъде много неутрално. Уважавам я аз много майката-кърмилница, че и възпитателка строга. Не ме е глезила, не ме е галила с перце по главата, човек е направила от мен. Така поне ми се иска да вярвам.

Но да си кажа все пак мнението де. Та, значи, ако все пак речете да питате мен, то и Господ сега да слезеше от небето и да застанеше на кормилото европейско, и него пак за две бройки щеше да го разпъне отново съвОкупното европейско гражданство, хем колко му е? Какво си позволява тоя там, господ-не-господ? Ще ни командва, а? Ще ни кара да си налягаме парцалите, да затягаме коланите и да бачкаме, а не да чакаме той да ни нахрани я с мана небесна, я с безплатни хамбургери, може и да не са непременно от Макдоналдс. Бе ний можем ли или не можем? Бой, мамка му!

(Бой, бой, ама най-вече по седенки и сборове де. И повечко така шепнешком, най-вече когато сме сигурни, че не ни подслушва никой, който ще ни издаде там горе. Инак, слава богу, не смеем да му се изрепчим открито на Господа, щото сме му яли дървения господ, при това не веднъж. Това само между другото, но и за късмет на всички ни, разбира се).

А сега, ако трябва да кажа и онова, което си мисля реално, тоест когато съм насаме със себе си, щото инак и аз като вас най-вече се перя и репча, колчем се появя на някое по-видно, по-обществено място: ето, значи, какво имам да ви кажа.

И така, когато става дума за това защо, аджеба, толкова много световноизвестни икономисти критикуват европейския модел на остеритет и настояват на една политика, по-подобна на онази, която прилага правителството на Обама в Америка (където, действително, изглежда политиката е на много по-големи правителствени разходи, директно в духа на Кейнсианството – и те изглежда наистина работят)…

Та, когато става дума за всичко това, според мен никой не взема пред вид простичкия факт, че в Америка става дума за прилагане на определени икономически политики вътре в ЕДНА И СЪЩА културна система, която – признавам, това обобщение може и да е много афиф, много на едро – все още си остава доминирана основно от англосаксонското, протестантско разбиране за работа и работен морал.

В Европа, напротив, имаме ясен сблъсък между ДВЕ напълно различни разбирания и културни системи на работа, работен морал и прочие. Единият от тях е дълбоко повлиян от традиционно-южняшкото отношение към тия неща (колкото и да се бие в гърдите, че бил „люлката на Европа“). Той е клиентелистки, шуробаджанашки, измамнически и нагаждачески. Другият е долу-горе същият като американския, поне що се отнася до отношението към работата.

Е как тогава да се съглася с американците, които ми казват, че в Европа било същото като при тях? Ами не е, разбира се!

Ей това е от мен днес за вас, уважаеми. Ако питате мен, двете днешни Европи са толкова „еднакви“, колкото са били Северните и Южните американски щати по време на Гражданската война. И, макар че никой май не смее да го изкаже открито, онова, което се води в момента тук при нас в Европа, е една точно такава гражданска война. Една война, в която ще се реши накъде ще вървим в бъдещето и по какъв начин ще живеем и работим: по нашичкия ли, „южняшкия“, тоест който излъгал – излъгал, няма сега да му гоним карез… Или, напротив, по „северняшкия“, тоест, на каквото си постелеш, на такова и ще си легнеш.

И хубаво си правете сметката на коя страна се подреждате, защото – тъй поне казват старите хора – от това ви решение щяло по-късно да зависи как ще живеят (и ще ви помнят) децата ви.

Толкова от мен.

Със здраве!

Златко Енев

Берлин, юли 2015

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

- 18-07-2015|Peter Dochev

Съседните региони са антагонисти меки и твърди. Цяла България е разделена така, аз знам всеки регион, окръг. Твърдите са лоши хора, меките са добри. Шуменците са твърди и лоши хора, хората от Търговище са меки и добри, каквито са в Добричко и Силистренско. Лоши хора са Варненците и Разградчаните. Знаете ли че шуменският полк е разгромил Септемврийското въстани 1923 г. в Северозападна България, в Монтанско и е извършил масови убийства и жестокости там, а Монтанчени са много добри хора?

- 18-07-2015|Златко

А ето и откъде тръгна целия спор…

Ivan Bakalov

15 юли в 15:46 ·

Варуфакис вдига малко завесата на задкулисието в Брюксел. Потвърждават се някои съмнения, че ЕС е марионетка на Германия и пазар за нейната икономика. Каквото каже Шойбле, Франция не смее да се противопоставя, само Великобритания се чувства независима. Всъщност това са трите стълба на ЕС. Страните, останали извън еврозоната, май са постъпили мъдро – Швеция, Дания, Великобритания. А ние ще се пребием да тичаме към еврото.

С бърза крачка по пътя на Гърция, и с дълга включително.

Любопитно, но това, което разказва Варуфакис, аз навремето го изпитах на гърба си. Преговарях като профсъюзен лидер с немския прокурист на пресгрупа 168 часа за по-високи заплати. Това беше 1997 г., хиперинфлация, ние като журналисти във водещ вестник стигнахме до заплати 15-20 долара. И ти му казваш – да минем на трудови договори (бяхме на граждански), да вдигнем заплатите, а той, все едно не те е чул, отговаря – трябва да подобрим разпространението на вестника, да променим структурата. Все едно говориш на стената.

Тогава си помислих, че великата музика на Бетовен и Бах може да се роди само у хора, изстрадали да живеят оградени с такива квадратни бюргери.

Quadratisch. Praktisch. Gut.

Цялото първо интервю на Варуфакис след оставката: Битката ни да спасим Гърция|#Хаштаг-BG

Yavor Dachkov, Efo Efremov, Boriana Jeleva и 152 други харесват това.

18 споделяния

Константин Събчев ама спретанхте стачка и си извоювахте пълни трудови договори!

Tihomir Sholev Какво ти е виновен квадратния немския шоколад, той е супер. Ами бирата, Голф 2, Басти Швайнщайгер…да продължавам ли

Slav Nedev И какво друго очаквате да каже Варуфакис?

… ама всеки чете така, и това, което и както му изнася smile emoticon

Lea Cohen Да, четох го в британската преса.Впрочем, според класацията на Yahoo, Варуфакис от три дни след интервюто насам не слиза от първо място по популярност.

Lyna Degen www.bbc.com/news/business-33503330

How damaged is eurozone and EU by Greek debacle? – BBC News

This weekend’s humiliation of Athens and Alexis…

BBC.COM

Ivan Bakalov В тоя клип се казва, че Варуфакис носи кожено яке, направено от малки кученца порода немска овчарка smile emoticon

V for Varoufakis|NEO MAGAZIN ROYALE mit Jan Böhmermann…

YOUTUBE.COM

Dessie Zagorcheva Какво друго се очаква от Варуфакис в това положение освен да хвърли вината изцяло върху другата страна. Нали иначе трябва да признае собствените си и на държавата си грешки, и не само в тези преговори, а изобщо. Очаква ли някой Варуфакис или Ципрас да кажат: „Извинявайте, хора, част от нещата, които обещавахме предизборно бяха балони. Извинявайте, може би идеята за референдума не беше толкова гениална, колкото ни изглеждаше на пръв поглед. Извинявайте, тези условия на които се съгласихме сега, ще ни закопаят, ама без тях също сме наникъде. С една дума доведохме ви до катастрофа.“ Ако някой очаква това, ще има мнооого да чака smile emoticon

Ivan Bakalov Проблемът е, че като Варуфакис мислят и някои сериозни икономисти. И стават все повече. Отначало беше само той. А това интервю наистина открива любопитни неща иззад завесата. Нищо че ги разказва омразен лъжец от екипа на ултралевия популист Ципрас. Ние такива не можем да ги понасяме, как може въобще да говорят и да се осмеляват да казват нещо лошо за Шойбле.

Мария Апостолова Със сигурност Ципрас и Варуфакис не са довели Гърция до катастрофа. Други са виновниците. (това е за Деси Загорчева). А аз ще кажа, че съм втрещена от Германия (Шойбле).

Ivan Bakalov Работата е, че в това интервю Варуфакис не хвърля обвинения или не се оправдава, дори прави комплименти на Меркел. Но показва един механизми в ЕС, които са притеснителни.

Иначе за спора за дълга – все повече експерти са против спасителния план на кредиторите, предупреждават, че ще доведе до нови проблеми, че гръцкият дълг е изкуствено завишен. Излишно е да цитирам.

Evgeni Tzanov СКОРО ИСТИНАТА ЩЕ ИЗЛЕЗЕ ИЗЗАД КУЛИСИТЕ

Васил Иванов Идват добри времена за гърците, западните инвеститори ще ги купят за жълти стотинки…Ципрас се уплаши, Варуфакис ако беше премиер…но не беше…и тъй тлъстите западни банкери и алчни западни инвеститорчета лешояди могат да започнат да храносмилат.

Dalila Ivan Ivanova αγεωμετρητοσ μηδεις εισιτω.

Виктор Хазан …а трябва ли да му вярвам на тоя тарикат??

Ivan Bakalov Тарикат, а? Ама разкрива неща, меко казано притеснителни. Отначало го наричаха хулиган, сега толкова много експерти са не неговата позиция, че просто се чудя как стана така изведнъж. Обяснението е, че имаше медийна пропаганда и едва сега се чуват някои неща.

Юлиян Димитров Ми аз ненапразно разправях, че ЕС се дели на 3 различни класи с различни базови регламенти, ама нещо не му се вярва на евро-българина…

Slav Nedev Не е зле да се запознаете и с този психологически поглед върху г-н Варуфакис. Той хвърля интересна светлина върху случая.

А може би някои тук имат също вкус към сензациите, споровете и т.н. и този вид нагласа им допада?

www.grreporter.info/en/psychological_por…nis_varoufakis/12965

Psychological portrait of Yanis Varoufakis

The portrait is by Christos Liapis, PhD in psychiatry at the University of Athens. I intended to wr

GRREPORTER.INFO

Zlatko Enev Уффф, аман! Като се наредите така един след другийй с експертни мнения за Германия и германците – направо да си отхапе човек! Само допреди няколко години целият свят ревеше „Германия трябва да поеме водаческата си роля в ЕС“. Доналд Туск дори каза, че се страхува повече от немското бездействие, отколкото от немската агресия. И какво? Днес де що има публика от задните редици се е изправила на седалките и замерва шофьора-Германия с обелки от картофи (купени най-вероятно с германски пари). Аман, аман, аман!

Ivan Bakalov Златко, нищо експертно за германците няма тук. Сам признаваш, че тя кара влака на ЕС. И го кара както си иска. И от думите на Воруфакис това се разбира. Само че не е само Варуфакис. Толкова много икономисти вече станаха, които обвиняват Германия, че чак се чудя. Джефри Сакс е много по-остър от Варуфакис. Кругман, Стиглиц, да не изреждам. По въпроса имаше медийна пропагандна война и сякаш чак сега се чуват други мнения. Един икономист преди дни описа в Ню Йорк таймс синрома германци срещу гърци и съответно привържениците на единия и другия отбор, като културна пропаст. И не в полза на германците. Germany’s Destructive Anger беше заглавието.

Zlatko Enev Всеки от нас чете избирателно, Иване. Хайде сега ми кажи нещо за собственото си мнение по РЕАЛНИЯ въпрос зад цялата тази патаклама: като КАК тъй можеше да се намери някакво друго решение на гръцкия проблем, освен този МНОГО добър компромис? Подчертавам: много добър, много разумен! Да им дадат каквото искаха? Та да хукне след тях цялата останала задлъжняла Европа? Или да ги изхвърлят от съюза, та да се събори всичко за две бройки? Чудя ви се на акълите на всичките, как не можете да видите, че това, което се случи, беше възможно НАЙ–ДОБРОТО политическо решение за Европа. И че това го дължим не точно и само на германците, а на усилията на всички умни европейци, включително и на Доналд Туск, когото споменах по-горе. Седите си там у българско и само се чудите на коя страна да се обърнете, при цялото ми уважение към работата ти иначе…

Ivan Bakalov Не съм компетентен в подробностите, аз само се удивлявам колко много сериозни икономисти скочиха срещу Германия. И твърдят сериозно, че проблемът не е решен, само отложен, не се знае какво ще последва.

Zlatko Enev Ами чети тогава повече. И мисли малко, преди да го изпаткаш тук в мрежата, щото много хора вземат мнението ти на сериозно и се влияят от него, знаеш го и сам…

Zlatko Enev ВСИЧКИ хора, които изреждаш, са критици на „пазарния модел“ открай време. Самият аз ги уважавам много, превеждал съм Кругман, чета го, следя. Но когато започнат да приказват глупости, не ги приемам и това е! Широко им е около врата, да дават акъли откъм Ню Йорк. Ха да дойдат те да оправят бакиите тук, а? Какво ще кажеш?

Zlatko Enev Дето цяла Европа се клати, аха-аха и да падне. И всичките гледаме и се хилим, ще речеш, че ни белят яйце. А дето утре ще се върнем обратно към онова, което си знаем открай време, само ако нещо се развали в Европа, това на никого не му идва на акъла!

Nikolay Draganov естествено, че трябва и други народи да тръгнат. от този откровено признат ‘аргумент’ защо не се тръгне по друг път става ясно всичко. точно за това смазаха гърците. но кутията на пандора е отворена. или както гласи едно гръцко стихотворение… „какво ли не направихте, за да ми закопаете, но забравихте, че бях семе“ wink emoticon

Zlatko Enev Общо взето, всеки път, когато стане дума за това, че „Европа се нуждае от алтернатива“ става дума за това, че Германия трябва да плаща ПОВЕЧЕ. Абе, джанъм, то да не е кутия без дъно?

Евгений Манев Контрапродуктивно е представянето на проблема като елементарен етнокултурен (и икономически, разбира се) конфликт гърци-германци. Сравненията на Меркел с Хитлер -- също. Това е просто пиар-трик, който отмества погледите на хората от действителния проблем. Понеже Варуфакис пръв подаде сигнал за това направление, не бих му се доверявал напълно.

Ekaterina Markova Иване, виж блога на Варуфакис – доста активно пише там на английски

Evgeni Tzanov Днешна Германия не е старата бюргерска Германия, а силно американизиран неолиберален Робот на Атлантическата корпоративна империя.

Zlatko Enev „Старата бюргерска Германия“ подпали две световни войни, уважаеми многознайко!

Zlatko Enev А тази, новата, показва на всички КАКВО трябва да се прави след като си натоварен с подобно историческо минало…

Evgeni Tzanov Световните войни се подпалиха от Световните банкери незнайко! smile emoticon

Macha Malceff Ами, недейте „тича към еврото“, господин Бакалов, послушайте изкусния гръцки икономист Варуфакис! Франция или Оланд няма как да се противопостави на Шойбле освен политически, защото икономически е кръгла нула, ако бяха други на власт, нямаше да е така и вие го знаете много добре…а противопоставянето на двата културни феномена (немско-гръцки) в толкова сериозен момент за една държава е манипулация на нивото на „ганкиното кафене“… frown emoticon

- 19-07-2015|Pierre

Който плаща, той поръчва музиката! А плаща този, който е способен да заработи имането! Всичко друго е пусто-празни глупави или нечестни спекулации! А за големите специалисти: Спомнете си феномена „Ст. Цвайг – сталинизма“ или за българските условия „А. Златаров – сталинизма“ или пък да посъветваме икономистите-левичари, та ако ще да са и нобелови лауреати,

да отидат да прилагат компетентността си в закъсалите днешни социалистическо-комунистически общества…

- 19-07-2015|Ilko

А какво би станало ако Германия реши да напусне Еврозоната?

- 19-07-2015|Pierre

Тогава да ги видим всички тези големи философи и политикани…

- 19-07-2015|Гост

Добре казано, Златко Енев!

Ние, слава богу, имаме „Залудо работи, залудо не седи!“, далеч сме от Левантинските табиети, надявам се.

- 20-07-2015|листван лично или просто следв

Нещата не са черно бели. Във всяка една държава и система си има хубави и лоши практики. Основните проблеми са два:

1. Едни взимат решенията (независимо дали се облагодетелстват лично, дали следват идеите си, дали са посредствени или просто нямат избор), а населението в последствие плаща цената.

2. Има различни икономически предпоставки, сформирани от серия исторически събития, които пряко влияят на икономическото състояние на дадена държава и регион.

Не можем да говорим за богатството на Германия, при положение, че на два пъти е разрушила Европа, но в последствие са ѝ опростени дълговете (репарациите). Американците са реализирали Плана Маршал, Гирмания се намира в центъра на Европейския съюз, и за всички които се занимават с бизнес знаят какво предимство дава това, населението ѝ е най-голямо в ЕС и това логично генерира най-голям БВП, съответно правителството разполага с повече средства от останалите държави в съюза и Т.н.

Така че, нека не използваме клишета в стил, който плаща той поръчва музиката, защото не сме в кръчмата, а говорим за съдбата на милиони хора.

- 20-07-2015|Майя Маркова

Подкрепям становището на Златко… с добавката, че според мен и Америка не може да я кара дълго по този начин. Най-вероятно там в момента се надува балон, който ще се спука с гръм и трясък както преди няма и десет години.

- 21-07-2015|mustafa

„Който плаща той поръчва музиката“ колкото просташко да звучи, е алфата и омегата на нещата.

- 21-07-2015|Златко

Мисля, че нещо объркахме акцентите. Според мен тук става дума не за „Който плаща той поръчва музиката“, а за „Който не работи, не трябва да яде“…

- 21-07-2015|Златко

Прочетете този тук текст, за да видите какво имам пред вид:

Не вярвам на данайците, дори когато идват с акции – Майкъл Луис

- 23-07-2015|Цончо

Добра статия. Споделям мнението на Златко. Проблемът винаги, във всяко отношение, опира до етика (работна, политическа, т.н.). Индивидуалните и колективни ценности определят битието, не обратното (както твърдеше дядо Маркс). Всичко в живота е поредица от избори, изборите са поредица от ценности, ценностите са поредица от очаквания, т.е. от вътрешни убеждения за правилно и неправилно, вярно и истинно, желано и нежелано, красиво и грозно, достойно и срамно, нужно и ненужно, добро и лошо, и прочие… Гърците (и българите) изглежда се въртят в един адски кръг на изкривени светогледи където индивидуалният и групов интерес е в конфликт с общочовешкия, т.е. с реалността… ако не беше така, до сега да бяха се оправили, със или без Европейска помощ (или съпротива)…

- 06-09-2015|Бл.Благоев

Напълно съм съгласен със Златко Енев. Това за Бетовен и Бах, оградени (или „задушени“) от бюргери, е пълна глуппост. Сега демокрацията няма нищо общо с южната шуробаджанащина.

Един добър компромис

Автор(и): Хендрик Кафзак, Доналд Туск

(Председателят на Европейския Съвет Доналд Туск по повод току-що сключеното споразумение между Гърция и страните-кредитори от ЕС)

Франкфуртер Алгемайне: Господин Председател, гръцкият парламент потвърди постигнатото през нощта срещу четвъртък споразумение на срещата на високо ниво на ЕС. Междинното финансиране до постигането на окончателно споразумение за нова помощна програма изглежда осигурено. Можем ли да разчитаме на спокойно лято?

Доналд Туск: Не мога да изключа възможността да се наложи да свикам през лятото нови, специални срещи на високо ниво по повод Гърция. Но парламентарното гласуване в Гърция беше многообещаващо, въпреки вътрешната опозиция в партията на министър-президента Алексис Ципрас. Броят на демонстрантите също е намалял. Може би всичко това беше един вид мисловен прелом за гърците.

Канцлерката Ангела Меркел беше остро критикувана заради острата си позиция срещу Атина. Отслабена ли е ролята на Германия след споразумението за нова програма за помощи?

По мое мнение позицията на Германия не е отслабена, но не е и засилена. Именно това беше целта ми: исках на всяка цена да избегна ситуация, при която в края на краищата ще има победители и победени. И като гледам с колко малко възторг се приема споразумението от всички страни, изглежда сме постигнали точно това. Но, като най-силна страна-членка, в края на краищата Германия трябва да направи много повече жертви от останалите, също и финансови.

Колко близко се намирахте до провала през нощта срещу понеделник?

В седем часа сутринта в понеделник и двамата – Меркел и Ципрас – искаха да прекратят преговорите. Ципрас искаше пауза от 24 часа за консултации с Атина. Меркел пък искаше нова среща на високо ниво в сряда. Това щеше да бъде краят. Двамата просто не бяха готови да го изкажат гласно. Това беше много истински и много опасен момент. И двамата бяха много уморени, но същевременно уверени, че вече са отстъпили прекалено много.

И как се справихте с тази ситуация?

Ставаше дума за само 2,5 милиарда евро от 50-милиардния Евро-фонд. Ципрас искаше 15 милиарда евро за инвестиции. Меркел искаше да му даде само 10 милиарда. Казах и на двамата, че ще обявя публично, че са готови да поставят под опасност европейската идея за 2,5 милиарда евро. След това компромисът беше формулиран само за десет минути.

Каква роля изигра документът на финансовия министър Волфганг Шойбле, в който той предложи идеята за временно излизане на Гърция от Еврозоната?

Беше така, сякаш Шойбле седеше с нас на масата. Погледнато теоретично, временният Грексит[105] всъщност е легитимна идея. Освен това смятам, че Шойбле действително вярва в нея. За Меркел това не беше нищо повече, но и нищо по-малко, от идеални кулиси за заплаха. Нямаше обаче съмнение, че всички хора на масата желаеха да избегнат възможния Грексит.

Дали обаче той вече действително е изключен? Шойбле многократно се опита да спечели гърците за идеята за временно излизане.

Компромисът от понеделник сутринта е само първа крачка от един дълъг процес. Най-важното е, че на първо време избегнахме опасността от хаос, държавен банкрут и Грексит. Няма обаче гаранции, че това ще си остане така. И при всички случаи не е много от помощ, когато Ципрас казва публично, че сам не вярва в компромиса. Най-важното сега е да се завърнем обратно към някакво ниво на по-спокойни дискусии. В последно време дебатите бяха прекомерно определяни от емоции. Хладнокръвните ханзеатски[106] политици също не са предпазени от такива неща. В края на краищата се говореше прекалено много за неща като достойнство и унижение. Историята, не на последно място немската, ни показва много добре докъде водят подобни дискусии.

Френският президент Франсоа Оланд подхожда много по-умерено към Гърция в сравнение с Меркел. Функционира ли все още немско-френското взаимодействие в ЕС?

Това е едно естествено разпределение на ролите. В неделя беше ясно още от самото начало, че Оланд ще поеме ролята на посредник между Германия и Гърция. Той се опитва да усмири емоциите. Това отговаря напълно на собствения му темперамент. Всъщност, в края на краищата Германия съвсем не беше най-твърдата страна. Такива бяха по-скоро финландците и холандците.

Доколко обвързани с всичко това бяха Съединените щати?

По време на срещата G-7 президентът Обама ни каза, че би искал да избегне едно политическо земетресение, каквото би могло да се получи в резултат от евентуален Грексит. Но реално ангажиран той всъщност не беше.

Дали в такъв случай може да се каже, че геополитическото положение е изиграло някаква решаваща роля при постигането на споразумение? Имам пред вид конфликтите в Украйна, Сирия или Либия, както и потоците от бежанци.

Всички тези кризи ни показват колко крехка е конструкцията „Европа“, колко предпазливо трябва да се отнасяме към идеята за ЕС. По мое мнение най-голямата опасност идва не отвън, а отвътре. Понякога имам чувството, че за някои политици и интелектуалци идеята за ЕС вече е досадна и по тази причина те са готови да я поставят под въпрос. Ситуацията ми напомня за 1968-ма. В Европа е налице широко разпространено недоволство от съществуващите отношения, което лесно може да прерасне в революционно настроение. Пробужда се илюзията, че може да има някаква алтернатива на икономическата ни система – без спестовна политика и без ограничения. Това е и най-голямата опасност, която произлиза от Гърция – от икономическа гледна точка вече не съществува опасност от разпространение на инфекцията.

Казано по заострен начин: някои интелектуалци, като например носителят на Нобелова награда за икономика Пол Кругман, който критикува политиката на ЕС към Гърция, са по-опасни за Европа от Владимир Путин?

Онова, от което се нуждаем, са прагматични и реалистични дебати, а не атрактивни, но спекулативни идеи. Онова, което казва Кругман, е със сигурност брилянтно от чисто интелектуална гледна точка, но то няма нищо общо с реалността. Това също ми напомня за 1968-ма. Аз предпочитам да се държа на страната наордолибералната германска школа от времето след Втората световна война. Напълно съгласен съм с Вилхелм Рьопке: Европа се нуждае от по-малко от Русо и Волтер, повече от Монтескьо[107].

Трябваше ли да бъде посочено мястото на самия Ципрас, за да се подаде сигнал на подобни движения като Подемос в Испания?

Аз гледам на това по друг начин. Моята роля не е да водя идеологически дебати с различните държавни и правителствени глави. Изобщо не може да става дума за това, че на Ципрас е „било посочено мястото му“. Ставаше дума само и единствено за това да се помогне на Гърция. Все пак Ципрас извоюва 80 милиарда помощи за страната си – и то при доста меки условия.

През последните дни Оланд настояваше, имайки пред вид кризата в Гърция, да се задълбочи валутния съюз. Той изтъкна идеята за Евро-парламент и собствен Евро-бюджет.

Онова, което настоящата криза показа на първо място е, че валутният съюз функционира. Ние спасихме Ирландия, Португалия и Кипър. Докато работим заедно, разполагаме с достатъчно средства, за да разрешаваме кризите. Гърция е специален случай. Причините за гръцката криза са известни. И те не са в еврото като валута. Да се твърди това е абсурдно. А и самите гърци изобщо не си искат обратно драхмата. Въпреки всички антиевропейски кампании все пак 82 процента от гърците са за запазване на еврото. Понякога обикновените хора са по-умни от някоя брилянтна вестникарска статия.

Значи документът за задълбочаване на валутния съюз, който вие разработихте заедно с президентите на Европейската комисия, Европейската централна банка, Еврогрупата и Европейския парламент, се оказва макулатура?

Във всеки случай в момента трябва да избягваме да говорим за революционни промени. За такива неща не е готов никой. По-скоро трябва да говорим за това как в краткосрочен план да подобрим съществуващите правила. Имам пред вид създаването на съвместна Система за защита на вложенията. Дори и това се оспорва. За мен това е една малка първоначална крачка, с която може да се провери до каква степен са сериозни различните държавни и правителствени ръководители. Друга възможност е да се отстъпи в полза на общността още малко суверенитет.

Нека се върнем обратно при Гърция. Как може ЕС да разреши проблема с прекалено високите държавни дългове? Международният валутен фонд (МВФ) критикува, както и преди това, че нивото на дълговете е прекалено високо и следователно невъзможно за поддържане. Може ли изобщо МВФ да вземе участие в нова програма за помощи?

Кристин Лагард показа ясно по време на срещата на високо ниво в неделя, че Валутният фонд е готов да участва в нова програма за помощи. Въпросът за опрощаване на дългове не стои в настоящия момент. Гърция и без това вече печели от дългосрочността на кредитите си. Но при всички случаи е правилно да се замисляме за нивото на гръцкия дълг. Това важи и за останалите страни-членки.

Източник

Хендрик Кафзак е германски журналист и настоящ кореспондент на вестник Frankfurter Allgemeine в Брюксел.

- 19-07-2015|проф. Боян Дуранкев

Най-важните неща са казани накрая: „Въпросът за опрощаване на дългове не стои в настоящия момент. Гърция и без това вече печели от дългосрочността на кредитите си. Но при всички случаи е правилно да се замисляме за нивото на гръцкия дълг. Това важи и за останалите страни-членки.“ С други думи, и на Туск е ясно, че този размер на дълга е „невъзвращаем“. Което означава че ще има компромисни преструктурирания. В този си вид споразумението е повече „предупреждение“ за останалите страни с бюджетни дефицити, включително и за България. За заключение: в тази си форма ЕС служи блестящо на „печелившите“ страни. Но няма и помен за дългосрочна стратегия за догонващо развитие на страни като България. Зле!

- 19-07-2015|Златко
Но няма и помен за дългосрочна стратегия за догонващо развитие на страни като България. Зле!

Признавам, че тези думи ми звучат малко странно. Искам да кажа, току-що (изглежда) беше избегната най-голямата заплаха от разпадане на Съюза от създаването му насам, половин Европа е задлъжняла до уши, изобщо не е ясно кой и как ще ги изплаща тия дългове, а ние сме тръгнали да се тюхкаме, че нямало стратегия за догонващо развитие (която най-вероятно си я има, освен това – просто в това интервю става дума за други неща). Дето се вика, цяло село пламнало, баба нова хурка иска. Ееее, ами малко повече чувство за реализъм, господин професоре. При тия очаквания и умонагласи, чудно ли е, че България и българите живеят в постоянна неудовлетвореност и гняв? Откъде да дойде това чувство за удовлетворение, като самите ние си го правим невъзможно?

- 19-07-2015|проф. Боян Дуранкев

Златко писа:

Но няма и помен за дългосрочна стратегия за догонващо развитие на страни като България. Зле!

„току-що (изглежда) беше избегната най-голямата заплаха от разпадане на Съюза от създаването му насам, половин Европа е задлъжняла до уши, изобщо не е ясно кой и как ще ги изплаща тия дългове“

Най-любезно благодаря за допълнението. Но ЕС има пред себе си не само да решава финансовата си криза, а и кризата на доверието, че е по-успешен модел за подражание, отколкото САЩ или Китай. Все още „съюзът“ не е съюз – няма единна външна политика, няма координационни функции, няма решения на много демографски, социални и екологични проблеми. А за „догонващото развитие“, – ако недай Боже вие сте захвърлен от съдбата в едно видинско село (предполагам че не живеете в село Градец, Видинско, например), ще ме разберете. И една гатанка: познайте колко години са необходими на България, ако се развива с 2% икономически растеж (оптимистично твърдение), а ЕС като цяло, с мижавия 1%, за да може нашата страна да достигне средното ниво на брутен продукт на човек от населението в съюза?! Познайте: 5, 10, 20, 50, 90 или 100 години? И тогава ще може спокойно да поговорим за „догонващото развитие“.

- 19-07-2015|Златко

Хубаво, но само едно не разбирам: откъде всъщност идват очакванията ви, че би могло да има някакъв друг тип „догонващо развитие“ за страни като България? Искам да кажа, откъде да дойде то? От историята ли, от космоса ли, от някаква вълшебна пръчица ли? „Да достигне средното ниво на брутен продукт на човек от населението в съюза“, казвате. Е как да го достигне, с какви ресурси, с какъв ноухау, с какви хора, с каква история? Не си ли давате сметка, че всичко, което се крие зад (напълно нереалистичните ви) очаквания е надеждата „някой да дойде и да ни го направи“, защото от самите нас то няма как да се получи, просто няма, във всеки случай не и с тия толкова желани темпове и мащаби. Същото нещо се отнася и за Гърция, между другото. Европа я е хранила като пиле с пчелно млечице в продължение на 30 години, „постигнали“ гърците европейски стандарт, щото някой им го е давал наготово, но днес, когато това се оказва вече невъзможно, изведнъж решават, че някой, видите ли, им дължи нещо си. Е как да стане всичко това бе, хора? Историята ни – една-единствена черна космическа дупка, няма в нея Европа, няма Америка, няма Китай, няма нищо. Ама иначе устите ни отворени като на хипопотами – и ний сме дали ееееййй, вий кво знайти! И ний заслужавами същуту кату вази.

А на хората им е писнало от такива като нас, дето искат да станат богати и заможни аламинут, че и, ако може, без да спазват нито закони, нито правила, нито пък да чакат на някаква си там опашка. Ами как няма да се тресе и да заплашва да се разпадне тая Европа, когато в нея има, да ме прощавате, комай два напълно различни вида хора и напълно различни исторически епохи? Как да стане едно цяло от всичко това?

- 19-07-2015|проф. Боян Дуранкев

Да не правим конференция, поне засега, но грешите малко. Имаше за Германия „План Маршал“, който бе безвъзмезден, иначе щеше да остане плащаща репарации и на Гърция (в приятната компания на България – неин верен съратник и другар) страна от Третия свят. След това имаше нещо (като сегашния руски вариант за Крим) присъединяването на ГДР и „наливането“ на милиарди дойче марки за „догонващо развитие“. Не говоря в моите писания за „устни като на хипопотами“ или за това българите да станат „богати и заможни аламинут“, но ако сте в България, може на мои разноски да ви разведа из красивата ни татковина, за да видите, че над 1/3 от хората са много по-зле от времената на известния ви Живков. При това – без надежда за бъдещето, но и без „устни като ни хипопотами“. Върнали са се в пещерната ера. Затова, г-н Златко, трябва „догонващо развитие“. С уважение!

- 20-07-2015|Майя Маркова

проф. Боян Дуранкев писа:

Ако сте в България, може на мои разноски да ви разведа из красивата ни татковина, за да видите, че над 1/3 от хората са много по-зле от времената на известния ви Живков. При това – без надежда за бъдещето, но и без „устни като ни хипопотами“. Върнали са се в пещерната ера. Затова, г-н Златко, трябва „догонващо развитие“. С уважение!

Аз живея в красивата ни татковина и мисля, че при навиците си за гласуване имаме късмет, че не сме още по-зле, тъй че не бива да се оплакваме. Ние си избрахме Жан Виденов, ние гласувахме за Симеоновото „незабавно и несимволично“ (т.е. бяхме отворили устни като на хипопотами)… да продължавам ли? В света на възрастните глупостта се наказва и така е редно. Българите живеят зле най-вече защото в качеството си на обществени животни (т.е. когато решават за кого да гласуват) са твърде глупави. Под „българи“ тук имам предвид всички български граждани без оглед на етническа и религиозна принадлежност.

- 22-07-2015|Златко

Да отбележа само мимоходом, че едно подобно разбиране за „догонващо развитие“ (тоест догонващи помощи от Запад, разбира се, защото в него се съдържа единствено това), предполага също и подразбиращото се от само себе си разбиране, че ние го „заслужаваме“. Сега, че глаголът „да заслужа“ съдържа вече етимологически в себе си една предпоставка, която добрият професор игнорира напълно (един друг, предшестващ го глагол, тоест „служа“) – това, разбира се, дори не минава и през ума на господин Дуранкев. Ние сме същите хора, следователно заслужаваме същото – това е безкритичната логика, на която е подчинено убеждението му. А че нещата на тоя свят първо трябва да се отслужат, преди да бъдат заслужени, че има нужда от бавно и мъчително израстване, възпитание, придобиване на нови навици и отношения към неща като работа, знание, етика, морал, взаимоотношения между хората – всичко това се игнорира, разбира се. Ние ЗАСЛУЖАВАМЕ – и толкова! (Разбира се, хората около нас, които се различават от нас по етнически или други признаци, НЕ ГО заслужават – което пък е другата отличителна черта на този тип мислене, което е на практика идентично с онова на малките деца.) То е наивно и, погледнато откъм позицията на Запада, силно нахално. Никак не е ясно например по какви точно причини господин професорът е убеден, че заслужава заплата, равна на ония на западните му колеги. Може би защото е образован колкото тях? Може би защото е някакъв особено мощен носител и разпространител на ново, наситено със знание, прогресивно мислене? Може би защото представите му за света и хората, които го населяват, не са задръстени от вековни провинциални разбирания и представи? Може би защото той не е старомоден (ако и не прекомерно злобен) националист, а най-вероятно и расист, като повечето хора в тази все още недостигната от слънцето страна? Може би защото, ако Западът действително започне да изплаща нему и околните му онзи добър и охолен живот, който те си желаят, това изведнъж, аламинут, ще направи от тях хора, отворени към света, неговите проблеми и болки, неговите недоимъци, неговата остра нужда от помощ, от своя страна? Ще го накара изведнъж да започне да приема ромите, сирийските бежанци, турците, изобщо, всички „навлеци“, които в собственото му въображение са може би най-важната причина за изостаналостта, в която тя тъне?

Може би, защото те изведнъж ще сменят ГЛАВАТА му?

М-да. Може би…

- 23-07-2015|проф. Боян Дуранкев

Златко писа:

Може би, защото те изведнъж ще сменят ГЛАВАТА му?

М-да. Може би…

Строгото семейно възпитание, което съм получил, не позволява да се заяждам с глупости.

- 23-07-2015|Златко

Строгото семейно възпитание действително помага против заяждането с глупости, господин професоре. За съжаление то не помага ни най-малко против мисленето или писането на глупости…

Станаха вече толкова години, толкова много лишени от (с)мисъл коментари. Крайно време беше да ви го кажа, струва ми се…

Двама български англицисти за книгата „Калуня-каля“

Автор(и): Александър Шурбанов,

Владимир Трендафилов

Завръщането на Калуньо

Автор: Проф. Александър Шурбанов

В историята на българската литература има случаи, когато писателите не са чакали благоволението на критиката, а сами са се откривали един друг и са помагали на най-доброто да влезе в обсега на читателското внимание. Като че ли такова нещо отдавна не беше се случвало. А дълг на талантливия писател е не само да се бори за собственото си утвърждаване, но и за съграждането на общия контекст, на средата, в която работи. Това е жизнено важно и за него като творец, защото му осигурява и вярна координатна система за съизмерване, а и здравословна атмосфера за творчество. Важно е и за израстването на цялата културна общност, към която той принадлежи.

„Калуня-каля“ е истинско откритие. Това е несъмнено една от големите български – и не само български – книги на нашето време. Деян Енев, който я обърса от прахта, за да ни я покаже в нейния „чисти блеск“, я сравнява с всепризнати белетристични шедьоври на световни автори като Будзати и Кутси, а и на нашия Димитър Талев. На мен тя ми напомня за Иво Андрич. Има в нея нещо изконно балканско, което черпи своята сила от националното, но го надхвърля и разцъфтява в опияняваща смесица от етноси, вери, езици и обичаи, преливащи едно в друго, за да оформят цял един неподражаемо пъстър и неизтребим свят.

Преди всичко този роман ни пленява с органичния си, богат и изразителен, сякаш неподвластен на времето български език, извиращ от народните говори и прерастващ без всякаква преднамереност и принуда в съвършен художествен инструмент. Колко важно бе за нас това да се случи в годините на всеобща езикова немара и обедняване! Отдавна не бях чел литературна творба с такава наслада. Езикът на тази книга обаче не е самоцел. Той е необходимото средство за извайване на фикционална реалност със завладяваща плътност и пластичност – реалност природна, обществена и интимно-човешка, в която тези съставки се разгръщат в своята взаимобусловеност и неразчленимост.

Може да се каже, че в основата си „Калуня-каля“ е възстановка на цяла епоха от нашата история – освобождаването на дълго потисканите напрежения на едно вековно робство и разгарянето на страстите в периода на борбите на българите за независимост през седемдесетте години на ХIХ век. Авторът възкресява миналото без пълно потапяне в него, но и без хладна естетизираща дистанция. Предишното оживява в своите специфични форми, но не е откъснато от настоящето. Създава се чувство за непрекъснатост на народната съдба. Това се дължи, струва ми се, на умението на Георги Божинов да се извиси над битовизма и да избистри погледа ни за други, далеч по-значителни и дълговечни двигатели на цивилизацията.

На първо място това е, разбира се, човекът като етически субект. В центъра на романа се откроява фигурата на неговия герой, Калуньо. Като казвам „герой“, имам предвид всички значения на тази станала подозрителна в днешния свят дума. Авторът ни среща с монолитна личност, която няма нищо общо с клишираните антигерои на съвременната литература. Може би за това завръщане към героичното му помага завръщането към миналото, така както то е помагало и на Вазов, и на Йовков. Но извънвремевите очертания на Божиновия герой не го отчуждават, а го приближават до нас, сякаш за да ни се напомни, че романтизмът не е безнадеждно изгубен за модерното съзнание.

Бих уточнил, че авторът на „Калуня-каля“ успява да създаде герой от епически тип – личност цялостна, уравновесена, изпълнена с почти свръхчовешка физическа и духовна сила, личност, чиято природна нравственост я изправя срещу целия варварски свят и я хвърля в титанично единоборство с него. Излязъл от сблъсъка и преплитането на безброй балкански култури, потомъкът на християни и мюсюлмани Калуньо е представител на цялата тази взривоопасна, но и невероятно жизнеспособна смес. Той е необременен от етнически, религиозни и идеологически обвързаности, нестеснен от котерийни пристрастия и предразсъдъци. За него има една-единствена ценност и това е човекът. В името на достойното човешко съществувание той е готов, без да се замисли, да влезе и в устата на смъртта и неведнъж го прави.

Калуньо е епически полубог – като Ахил, като Херкулес, като Самсон, като Йовковия Индже, като Крали Марко. И като всеки полубог той има своя ахилесова пета – не е съвършен, виждаме го многократно, макар и не от зла воля, да съгрешава и греши, и това го сродява с нас, спасява го от отдалечаващата идеализация, позволява на читателя да усети топлината на емпатията. Сложни и тънко индивидуализирани са и останалите характери в романа. В своята съвкупност те спояват един неустоимо убедителен въображаем свят, изпълнен с уроци за сегашното ни съвсем реално битие.

Защото всяка талантлива книга излъчва от самата си сърцевина важни за своите читатели философски внушения. И романът на Георги Божинов прави това без каквато и да е тезисност чрез личността на своя герой и чрез въздействието на тази личност върху обкръжението ѝ. Бих разделил идейната еманация на „Калуня-каля“ на два пласта, еднакво важни за нас и в днешния ден, десетилетия след написването на книгата. Първият от тях е донякъде по-повърхностен и по-видим, но и толкова актуален – той се състои в осъзнаването на парадоксалното противопоставяне и същевременната неотделимост на етноси и вери в една исторически утвърдена общност. Вторият е по- дълбок и общочовешки. Той ни убеждава чрез цялостното развитие на събитията, че борбата с насилие срещу насилието, макар и в името на доброто и справедливостта, води до нови страшни беди за всички. Превръщането на някакъв, дори изключителен човек в бог, който се заема да оправи света, рано или късно разкрива вътрешната несъстоятелност на самата човешка природа, нейната неспособност да се справи със свръхчовешката задача. Тук впрочем е и латентната критика на идеята за героизма, която може да се открие в романа.

Виждаме как наказанието на злото със зло и грабителството с експроприация, което Калуньо налага върху своите земляци, поражда нови, още по-трудно разрешими проблеми, как нови грабители и убийци започват да се скупчват около отмъстителя след неговия успех, за да го превърнат в Пирова победа. Виждаме също как безкритичната вяра в доброто у човека излага добрите на гибелни опасности. Можем да поразсъждаваме над това, дали Георги Божинов – писател, в чиято политическа съвест и гражданска смелост едва ли някой би се усъмнил, – не е създал алегория на цялата най-нова история на България след Втората световна война. Възможно е и така да се тълкува романът. Но такъв прочит, ако се абсолютизира, би го стеснил ненужно и несправедливо. Това, мисля, е книга, която има какво да каже на един много по-широк читателски кръг с най-разнообразен исторически опит във времето на всеобщо разколебаване на традиционния морал. Защото имаме работа не с памфлет, а с дълбоко прочувствана и премислена художествена творба, осветяваща края на българския, балканския, а и европейския ХХ век.

За писателското майсторство на Георги Божинов може много и с възхищение да се говори. Езиковото богатство на романа беше вече отбелязано. Сюжетната постройка на романа е стабилна, сигурна, но ненатрапчива. Тя никъде не се прорязва припряно през плавното, сякаш неинтересуващо се от нея повествувание, в което, както и в живота, не всяко напрегнато очакване води до драматична перипетия и не всяка надежда задължително се сбъдва. Разказът протича с овладяно спокойствие, но не и без вътрешен нерв. Един пулсиращ ритъм оживява цялото и в съчетание с ярката образност доближава романната проза до високата организираност на поезията.

Ако след всичко казано се съгласим, че „Калуня-каля“ е събитие в съвременната литература (а знам, че не съм единствен, който оценява изключителната ѝ стойност), няма как да не възникне въпросът: на какво се дължи отминаването на тази книга с мълчание при първото ѝ отпечатване през 1988 г.? Вярно е, че властта не гледаше с добро око на Георги Божинов след политическия скандал, който той предизвика с публикацията си в сп. „Септември“ през 1975 г. Но до това време бяха минали повече от десет години и макар Божинов да бе оставен без работа, книгите му се публикуваха. А пък вече се и усещаше, че тоталитарната система неспасяемо се разпада – публичното говорене бе станало далеч по-свободно отпреди. И въпреки всичко, дори след срутването на режима в края на 1989 г. никой не се сети за романа. С какво се занимава през последния четвърт век българската литературна критика? Наистина ли нейните критерии през това време са били твърде строги, за да допуснат каквото и да е внимание към тази отмината с пренебрежение творба?

В историята на българската литература има случаи, когато писателите не са чакали благоволението на критиката, а сами са се откривали един друг и са помагали на най-доброто да влезе в обсега на читателското внимание. Като че ли такова нещо отдавна не беше се случвало. А дълг на талантливия писател е не само да се бори за собственото си утвърждаване, но и за съграждането на общия контекст, на средата, в която работи. Това е жизнено важно и за него като творец, защото му осигурява и вярна координатна система за съизмерване, а и здравословна атмосфера за творчество. Важно е и за израстването на цялата културна общност, към която той принадлежи. Затова ми се иска примерът на Деян Енев с откриването и осветяването на „Калуня-каля“, с грижата му за общото ни благо да не остане самотен.

Калуня-каля: шедьовърът от кривите улички

Автор Проф. Владимир Трендафилов.

Мисля, че има някакво обезумяване около този роман. Толкова ли не четат хората внимателно? И тъй като това не е първата нашенска полуда по някоя средна книга, явно шумотевицата около „Калуня-каля“ е пореден пример за това как през последния четвърт век българската литература периодично хуква по първата крива уличка, за да излезе на правия път. Преди беше поне последователна. Стоеше си в махалата на кривите улички и не помисляше да излиза на никакъв прав път. Рекламата обаче е настъпателна.

Това е роман шедьовър за Априлското въстание, сравним директно с Дино Будзати и Джон Кутси, заявява Деян Енев в послеслова към второто издание на книгата. „Сензацията на книжния пазар“, го нарича Димитър Коруджиев и допълва, че в романа „няма евтини писателски трикове, отстъпки на развлекателното“, но пък „се чете на един дъх“. „Плътен, омайващ език“, „необозримо словесно богатство“, „натегнат като пружина словоред“, „завладяваща фабула“, съкровищница на „истините за човека и живота, които са в пространството на универсалното и общочовешкото“. В подобен дух се изказват из периодиката и в Интернет серия писатели, книжни работници, отбрани читатели. Продажбите като че ли потвърждават заключенията им. А и не само това. На много места из интернет-пространството книгата вече е качена в електронен вид и може да се свали безплатно. Човек се пита не ставаме ли най-после свидетели на явление в иначе безхарактерното ни литературно настояще?

Край поредицата художествени достойнства на книгата видно място се оказва, че заемат и политическите. Георги Божинов, авторът, е бил уволнен от редакцията на сп. „Септември“ през 1975 г. заради поместване на „неудобни“ за цензурата текстове. Изкарвал си е после прехраната, както е могъл, обикалял е страната в търсене на свежи теми и автентични знания, написал е няколко сборника с разкази, очерци и пътеписни бележки. „Калуня-каля“, първият му и последен роман, излиза през 1988 г., тъкмо в момент, когато историята бе загубила значение, пометена от политиката на деня, и поради тази причина остава незабелязан, непрочетен, неоценен. С една дума, към литературните съвършенства се добавя романтичен полудисидентски, ако не съвсем дисидентски ореол. Какви по-добри условия за „преоткриване“ могат да се намерят? Явлението се оказва напълно готово, триизмерно, остава само да се възвести.

В интензивната реклама винаги има нещо нездраво, което плаче за уравновесен критически поглед, дори ако той само преутвърди заявеното от нея. Уви, у нас толкова се е сринал статусът на критиката, че рекламата в литературното поле е добила отривиста острота, непривична за нея в нормални обстоятелства. Появиха се обаче и две резки изключения от общия хор: Иван Станков и Милена Кирова[108]. Станков е по-есеистичен, Кирова е по-аналитична, но и двамата поддържат конструктивна дистанция към обекта на наблюдението си. При това, ни един не заявява позиция срещу „Калуня-каля“. Според Станков, това е „съвсем прилична книга“, а „езиковата специфика … е една от силните страни на романа“. Кирова пък подчертава, че „Божинов разказва добре и с усет към значимостта на детайлите“, поради което „ще допълни панорамата на българската белетристика от тоталитарното време“. Двамата обаче еднакво категорично аргументират, че е пресилено да говорим за „Калуня-каля“ като за явление, не на последно място защото ѝ личи патината на времето.

Ами, прави са. Просто са прави. Но за какво все пак става дума в романа? Предвид датировката му, той е очевидно замислен от автора си сред прясното ехо от така наречения „възродителен процес“. Събитията текат по времето на Априлското въстание, местодействие са Родопите, ключово поле на брожения и смутове след Освобождението през 1878 г. и непосредствено около насилственото преименуване на турците от 1985 г., а в литературен план – традиционна тематична зона за родния исторически и шпионски роман. Въстанието е само далечно ехо. Героят Калуньо е помак чорбаджия, който постоянно търчи между дома си и близките села по разни неотложни дейности около стопанисването на имота, а междувременно сменя жени една през друга и консумира женски прелести. Но долита слух, че българите в царщината са вдигнали глава, помаците от околността образуват потеря и тя бастисва съседно българско село. Калуньо, който не е делял никога хората си според религиозните им убеждения, подема борба срещу участниците в колективния грях, за да ги принуди да върнат награбения добитък и отвлечените деца, та да може да се възземе някакъв живот от пепелищата. Спечелва си много врагове сред единоверците – бивши приятели, комшии, роднини, – с които повежда безмилостна партизанска война, подпомогнат от преданите си хора. Накрая загива в единоборство с най-смъртния си враг, а къщата, която е градил по времето на събитията, остава като самотен белег за това, което е било.

Звучи, да речем, привлекателно, особено като се вземе предвид и точката на всеобщо съгласие между реклама и критика: хубавият език на написаното. Да, наистина, романът е „хубаво написан“. Не бих спорил. Нека е така. Но какво значи „хубаво написан“? Това е писателски аргумент, но не читателски. Читателят търси емпатия с художествения свят и езикът му е важен, доколкото не му пречи да я постигне. Хубаво ли е написано „Под игото“? В отделни битоописателни пасажи можем да допуснем, че Вазовото слово се доближава до Божиновото по езикова видимост и заслужава подобна оценка, като например в главата „Силистра йолу“: „В тая белочерковска Капуа се бяха разсипали много леки търговци и мираз-ееджии в ерфенета и парси и после отишли на нова печалба в Силистренско…“ Но едва ли някой би се сетил да даде за отличителен белег на „Под игото“ това, че е „хубаво написано“. Толкова по-важни неща може да се кажат за качествата му. Хубаво ли е написан „Спасителят в ръжта“ на Селинджър? Пак със същото се сблъскваме. Романът казва важни неща по интересен начин, а щом езикът не пречи за това, значи явно е бил „хубав“.

Разлика има, и то принципна. „Хубавият“ език в „Калуня-каля“ е всъщност проблем. Романът е буквално желиран в „хубав език“. Същият е особено гъсто концентриран в преките битоописания, във възхитите пред родопските красоти, в пасторалните или сластни съзерцания на главния герой. Ето пример:

Просторите се откриха, когато [Калуньо] навали в дола на Рата. Широка, меко удълбана долина, пълна със зелено. Сиво-зелени ливади, светлозелени ръженици, които се дигаха вече и прошарваха склоновете на иви, като престилка. И тъмнозеленото на чамовите гори, из които бляскаха, изправени като свещи, жълтите стволи на дърветата.

Това е на много места. Езикът на Божинов има различни нива, но е равно видим навсякъде из романа. Не отричам потребностите на жанра от регионален и исторически колорит. Но за постигането на такъв колорит са достатъчни отделни знаци – тук старинна думичка, там регионална или битова, колкото да държат читателя в контекста на разказа, да го „отчуждават“ здравословно, без да му затрудняват четенето. В случая обаче този тип език е веществото на романа, тестото, от което е замесен. Той не само изпълва описанията, но населява и сюжетния разказ, който, освен че съдържа изразни маниеризми от рода на „Погледна часовника – беше се презпладнило“, „И все пак нещо му беше лихо“ или „Тръповен чакаше тя първа да се обади“, съвсем ненужно е изпъстрен открай докрай с думички като „тряба“ вместо „трябва“ и „свет“ вместо „свят“. А прониква дори в диалозите:

„Айдук човек, аслъ с айдушка жилка отунутре.“ „Тя знае – някое по-сугарно агне, не голямо и не тлъсто. После ще се премени и ще излезе да се повиди с приятели, да погледа и гюрешите. Да не беше това с ръката му – и той би обул киспетите и би плеснал с ръце.“

„На думата ми мож да стъпиш като на ездитен камък.“

Резултатът е един общ декоративен реторичен поток, който, освен че придава на повествованието книжна напевност, го разводнява, забавя и насича с чисто изобразителни мотиви, нямащи друга функция, освен да създават сладост и да внушават възпитателни мантри от рода на „ето българското“, „ето автентичното“, „ето корените ни“ – неща, които би следвало да се подразбират от самия избор на темата, а и не са достатъчни в днешно време като автоматични заместители на литературна ценност. Този поток пречи на съвременния читател да „влезе“ в сюжета, кара го да рови старателно и често пъти безполезно в речниците, а специално във и около интимните сцени оставя усещане за нещо вехто, вкиснато, недодялано и по селски полулакомо-полусрамливо, което би могло да съблазни въображението само на ценител, изживял младостта си в регион и епоха, аналогични на изобразените в романа:

„И хапнал-нехапнал, още неумит, неразсъблечен – се хвърля жадно на нея, събаря я на козяците. И дълго, настървено мачка и премята снагата ѝ, тя се огъва и вие в неговите ръце. Докато мъжката му сила изтлее докрай и угасне в отмала и сън.“

„Чръноовчарката беше коленичила до него и го гледаше тихо. Беше гореща и още потна, или сочна, чуваше диханието ѝ. Ухаеше на хляб. Самата тя беше хляб. Калуньо се надигна да свали тънкия месал на тоя хляб, тя му помогна да го свали — и благоговейно го взе в ръце. Беше точно като хляб за гладен, беше проста като хляб, топла и задъхана, дъхаща като хляб. Беше незабележима и ненужна – беше единственото нещо, от което един гладен се нуждае. И Калуньо я взе като хляб в гладните си ръце…“

Защо ни е това през 2015 г.? Ако аргументът е „заради автентизма“, тогава стигаме до сърцевината на въпроса какъв смятаме, че трябва да е съвременният ни исторически и въобще роман. Медия или музей? Рупор на актуални ценности, независимо от тематичната призма, или сбирка етнографски реликви? Мисля, че българската литература е дълбоко разделена по този въпрос и това е един от най-отявлените симптоми на кризата ѝ. Точно по тази причина тя се влачи към Европа като котка с пречупен гръбнак, предните два крака не знаят какво правят задните. Затова и „Калуня-каля“ се оказва написан хем натруфено с псевдофолклорен естетизъм, хем професионално, т. е. „хубаво“.

Разбира се, това преизобилие на езикова „хубост“ би могло да се прости, ако беше организирано около някакъв ярък, завладяващ център. Идея. Герой. Такова нещо можем да кажем примерно за „Мехмед Синап“ (1937) на Людмил Стоянов, повест, от която Божинов е заимствал не само схемата на езика и сюжета, но и жената на главния герой (Гюла). Но, в сравнение със самотния деспот-закрилник на Людмил Стоянов, Божиновият Калуньо е, меко казано, размит като образ. И тук стигаме до главния дефект в „Калуня-каля“, пред който и езиковите излишества бледнеят – композицията.

Как е композиран сюжетът на „Калуна-каля“? Как е композиран героят? Да започнем със сюжета, изваждайки го от езиковия налеп. Божинов е преплел три повествователни линии. Първата е „Калуньо гради къща“, втората – „Калуньо защитава бедните и озлочестените, без оглед на вероизповеданието им“, а третата – „Калуньо неустоимият любовник“. И трите страдат от сериозни сривове и противоречия. Първата би следвало да е сюжетният похлупак на романа, тъй като дава заглавието („каля“ е „кале“). Но тя се появява само на две места, ако не броим заключението, където заглавието бива обяснено. А и там, където присъства, тази линия не убеждава, че е нужна. Самият Калуньо не влага душа в градежа, той му е нещо съвсем странично. Почти през цялото художествено време на романа душата му е обсебена от чаровната каракачанка Костанда („Какво е стока, имот, защо е тоя бейски сарай, за какво е всичко това без нея – едничката, единствената?“) и макар той да дава механични заръки на майсторите и техния ръководител какво да правят, това става само когато някой поиска такава заръка. Междувременно героят се налива с ракия и бленува по изгората си. Къщата е крайно маргинален обект в сюжетната композиция, страничен фактор, който не присъства в мотивационния апарат на главния герой и не виждам защо е сложена посредством заглавието за водещ символ на Калуньовата „история“.

Минавам към любовната сюжетна линия. Тя е основната, макар и необявено. Още в стартовото изречение на романа героят зарязва първата си жена, а в следващите няколко страници се жени за втората (споменатата Гюла) и я изоставя емоционално, сексуално и присъствено заради Костанда. Именно Костанда е душевният и мотивационен център на Калуньовия свят. За него тя притежава еротично-магнетичен чар, който му пие силите, любопитството към другите страни на живота и волята за действие. В резултат, през огромната част от романа Калуньо дрейфува из родните Родопи, мъкне се до някое село да спазари овни или до съседното, за да види дали е там сестриният му син, но пътьом почти неминуемо се отбива при Костанда и след секса продължава по пътя си. За герой той е изключително пасивен, играчка на съдбата и страстите си. Едва след като конфликтът му със „своите“ – вследствие на отказа му да се присъедини към тях при погрома над българското село – набира ход и довежда до отлъчване, омрази и война, той се активизира в действие, но голямата част от романа вече е отминала и взискателният читател е набрал достатъчно основания да захвърли книгата. Пък и дори тогава героят не съвсем функционално започва да се захласва по най-новата си кандидат-изгора, малолетната Ленка, мъкне я навсякъде със себе си, тупа я „бащински“ по задничето и макар че удържа на чара ѝ от притеснение заради разликата в годините, никак не ни убеждава, че не би ѝ посегнал в някакъв бъдещ момент, зарязвайки голямата кауза на личната си война, ако в самия финал на повествованието момичето не умира, обесено от враговете му, и не го отървава по този начин от мъките на похотта. Впрочем, извън всичко това, заключителната част на романа е сравнително най-динамичната и интересна за четене. Но краят не компенсира изпуснатото дотогава.

Стигаме до епицентъра на противоречията в образа на главния герой. Защо все пак той зарязва „своите“ мюсюлмани и става не „българоубиец“ като тях, а „българозащитник“. В смисъл, извън обстоятелството, че тук е България и в полето на родния си роман можем да правим каквото си искаме. Божинов явно е усещал празнотите в сюжетната си логика и се е постарал да ги запълни с мотивационна обосновка. Тя обаче е съшита зле, механично, при това на база на – съвсем буквално – социалистически клишета. В началото на романа Калуньо, при все, че е добра душа, е типичен чорбаджия мюсюлманин, раздава заповеди, влачи се по фусти, деребейства. В един момент, около погрома над българското село, той внезапно и изотникъде се изпълва с любов към селския труд, показва неподозирано умение да върти коса сред горска поляна и даже развива разсъждения в духа на разночинския етап от еволюцията на социалистическите идеи в Русия:

„Той съблече ризата, полепнала за гърба му, върза кърпа на главата си и измъкна косата, забучена в топлата шупнала пръст. И усети как гърдите му се издуват от сила, в ръцете му напира сила, в цялата му снага трепти радостна сила, която не знае къде да се дене и какво да прави със себе си; тиха радост, просмукана у него от тая зелена земя, която Бог създал за труд и услада на човека. За всички има от тая земя, за всички. Всички са братя и тряба да живеят като братя…“

За един помашки деспот от ХІХ век това последното е доста напредничаво обобщение. Разночинството е все пак интелигентско движение, пък и с идеология, доста вкоренена в източноправославното християнство. Но това не е сепнало Божинов дотолкова, че да отстрани пасажа. Накарало го е само да добави втори мотивационен план: Калуньо всъщност е попил идеите на баща си, който бил ходил по Близкия Изток и донесъл оттам „чудновати истории“, като му разправял също така, че „всички живи твари имат душа, даже дърветата и тревите“, и че „всичките хора по тая земя са братя и тряба да живеят като братя“. Едничкото общо нещо, което тази смес от източен мистицизъм и ранен социализъм би могла да има с родопско-мюсюлманската направа на Калуньовия манталитет, е, че покрай „братята“, тук не става ни дума и за „сестри“. На „сестрите“ в семейната идеология явно е отредена само почетната функция да служат телесно на „братята“. Което се доказва и на дело.

Втори идеологически парадокс. Калуньо пази семейна тайна и я разкрива само пред Костанда. В рода му от памтивека се предава по женска линия малка икона на Богородица, която го облъчва с магическо очарование. Фактът, че решава да я покаже на Костанда, зарежда ситуацията със символиката на мистично обручение пред Бога, „истинския“ Бог. Нищо по-малко.

Какво имаме тук? Калуньо е помак, мюсюлманин, но в паметта си държи генеалогична връзка с християнските си корени. В традиционната ни култура помаците са натоварени с двойствено значение. От една страна, те са полубългари, самоотлъчени овце от лоното на Църквата, родоотстъпници, преминали в лагера на поробителя. От друга страна, те са „автентични българи“, които, точно защото са се отделили от българското племе, са съхранили езика, нравите и обичаите ни в древната им чистота. Намекът е прозрачен и е деликатна реплика, адресирана към властта от периода на „възродителния процес“, съвсем в унисон с пропагандата ѝ. Божинов все едно казва: „Родопските мюсюлмани – помаци, турци, няма значение – са наши хора, българи, забравили корените си. Но корените им са живи нейде вдън душите им, правилно постъпвате, че ги преименувате, те ще се върнат в лоното на рода и ще стане хубаво.“

Не искам да кажа, че авторът на „Калуна-каля“ се подмазва на властта. Макар че го прави. Романът е плод и на искрено родолюбие, и на искрена амбиция от страна на Божинов за самореинтегриране в официалното писателско общество след злополуката с „антисоциалистическите“ публикации. Времето е било сложно, чувствал се е беден, несигурен, отстранен, нелюбим. Заиграването с конюнктурата по споменатата тънка линия не е било за него кой знае колко драматичен компромис. Други са правили по-големи дивотии.

Проблемът е със сегашните употреби на този роман. Той е среден, противоречив. В него има и качества, и бутафория. Но да обявиш бутафорията за класика, да обявиш за шедьовър роман без каквото и да било актуално послание – това в най-благородния си и достоверен вариант на интерпретация е глад да се случи най-после нещо в българската литература, нещо, което да върже мая и да обедини литературата около пакет „автентични“ ценности. „Глад за голямо“ го нарече Иван Станков. Не. Глад за реставриране на изгубеното родно писателско самоуважение. Уви, избраният в случая път е утъпкан и сбъркан.

Текстът на Владимир Трендафилов е публикуван във в. „Култура“

(Първоначалната публикация на този текст в сегашния му вид е в елелктронното списание „Факел“)

Източник

Владимир Трендафилов е роден във Варна през 1955 г. Завършва английска филология в СУ „Св. Климент Охридски“, където преподава до 2001 г. Работи като редактор в „Народна култура“ (1981-1983) и главен редактор в „Български текст“ ЕООД след 2001. От 2005 г. е доцент по английска литература в ЮЗУ „Н. Рилски“, Благоевград.

- 24-07-2015|Златко

Какво ще кажете да започнем да отбелязваме в коментарното поле кое от двете мнения съвпада със собственото ни? Аз например съм еднозначно на страната на Трифонов: зачетох книгата, захвърлих я. Сорри, това не е „Възвишение“…

- 24-07-2015|Броди

В прения по повод „родопската тематика“, която се свеждаше отгоре до местните редакции в южна България, споменах, че Николай Хайтов е незаслужено прехвален, защото до днес няма по-добър сърцевед при изображението на българомохамеданите от Людмил Стоянов. Горе-долу с психичната епидемия около „Диви разкази“ на Хайтов накак си масовката у нас не забеляза повестта „Хаджи Адем“ на Петър Константинов, въпреки че беше наградена от СБП. Тук си слагам подписа, че Петър Константинов в тази си книга се откроява най-вече като чародей на словото.

Без ежня, от малкото бях в Благоевград, който беше прочел „Калуно Каля“ 1988г. и с Георги Божинов пред блока му пийвахме кафе в градинката и обсъждахме книгата му. Споменах „Мехмед Синап“, „Хатидже“ и в „Леговището на звяра“ от Людмил Стоянов като образци. Не чух отговор и попитах за някои неправдоподобности, ето една от тях– Калуно обикаля пасбищата и със воите хора едва ли не води война за територии. Няма такова нещо в Родопите, още не съм чул от българомохамедани да са се заяждали в междарски междуособици по простата причина, че като цивилна запасна жандармерия те имат облекчения от данъчни облагания и земя до насита. В сравнение с Разложко, където всяка година се пречкат с мотики и дават по две, три жертви, трудолюбивите хора от Чеч са повече от хрисими. Другата ми теза беше, че Георги Божинов свършва често там, от където трябва да почне. Пример с придвижването на ордата към въстаналите села и по пътя спретването на казани, за да се нахранят. Описанието е много хубаво, но не е изведена психологията–мотивировката на волевото действие у тези хора, тръгнали ачик безуговоречно да колят християни. А там има наслагвания с векове, неотклонни стереотипи в бита, вярата, предрасъдъците. От пръв поглед тези хора са „дръпнати“, сиреч–непроницаеми. Бих упоменал правдоподобната сцена в „Предвестници на бурята“ от Петър Манджуков, където четниците убиват пред семейството предател помак. И отбелязването, че въпреки многократните покани тамошното население е играело на страната на османците. Благ характер имаше Георги Божинов и като че ли не забеляза укора ми, че със заиграването на онази помакиня с момченцето хептен клони към мелодрама от сериалите. Книгата аморфно стои като цяло. Липсват подстъпи към една изкристализираност на сюжетната постройка. При прочита на първите две, три страници авторовият слог ми взе дъха, но по-нататък прекаляванията с нефункционални стилизаци явно са в ущръб на автора. Не търся махна, но ако някой от пишещите съумее да надникне извътре в душевността на тези хора без хватки и чалъми, ще си заслужи най-високите отличия. С лек отклон заприказвах за „Семейството на Паскуал Дуарте“ на Села“, за тази неотложна и изискана психологическа характеристика, а не да се изпада в плен на „рошавата фактура“. И все пак обидно беше, че го пренебрегнаха, но една изискана критика би въвела нужния порядък, а не сегашните изсилвания. Апропо, стана ми обидно, че пратих три страници отзив за представянето на книгата в радио Благоевград, а не само на мен, но и на други са отказали да дадат възможност да се изкажат.

Поздрав за Владимир Трендафилов, че споменава с уважение Людмил Стоянов. Това ми дава повод да се обърна към Златко Енев да помести: „В леговището на звяра“, „Хатидже“ и особено „Милосърдието на Марса“ от Людмил Стоянов, за да видят ревностните читатели кое наистина е чудно писателско слово.

- 24-07-2015|Златко

Милосърдието на Марса

- 26-07-2015|Black Wolf

Приятели, близки до (а някои и част от) писателските среди са ми разказвали какво змийско гнездо е там. Аз се подсмихвах и не обръщах внимание, тъй като първо това въобще не ме засяга и второ – наистина е забавно как „творците“ се ритат по кокълчетата.

Но това говори за общото ниво на българския „интелектуалец“, което е такова, каквото е, и е такова поне през последните 150 години. Но претенциите… е, претенциите са съвсем друго нещо.;) Жалка история…

- 26-07-2015|Жоро Ончев

Моето мнение е категорично на страната на г-н Трифонов. Езикът е маниерно претрупан с диалектизми, архаизми и досадни битовизми. Времето в романа тече тягостно, не точно бавно (то и при Маркес, и при Льо Каре тече бавно), а някак тягостно.

Но най-вече – не вярвам на тая история. Тя не е за вярване. Помак води чета срещу свои едноверци и срещу падишаха в защита на разбунили се гяури. Хайде де! Липсва психологична достоверност. Измислена история, наивна, без реализъм, съшита с бели конци, без историческа и характерова уплътненост. Калуньо ага е абсолютна фикция – хем е чорбаджия, хем е помак, хем се опълчва срещу своите (защо? просто защото е несправедливо? … може, но в роман за Митко Палаузов), хем е богоборец философ, едва ли не с модерни виждания, хем пази спомен за християнските си корени, хем харесва секса с каракачанката (разкрепостен пич) … Който не познава помаците, нека ги попита дали толерират близост точно пък с каракачаните …

Подмяна. Изсипват се наивни хвалебствия, а за „Трънски разкази“ на Петър Делчев напр., които определено са качество, нито дума. Или поне аз не съм чул. Но у нас обичаме подмяната. Защо са ни „Трънски разкази“, като можем да венцесловим някой, която ни поднася „автентичност“, „корените ни“ и пр. клишета от времето на подмазвачеството на писатели и критици към ловците от Политбюро. А защо да не венцесловим отново „Време разделно“? Скоро не е правено. Да го „преоткрием“ за младите … Това е националистическа и соц нищета.

- 27-07-2015|Надежда Александрова

Владимир Трендафилов е направил точният анализ и оценка на толкова агресивно рекламирания роман, а мнението на Александър Шурбанов просто повтаря аргументите на рекламата. Изказано е без желание за конфронтация и съпоставянето им не е противопоставяне, мисля.

- 27-07-2015|Броди

До Black Wolf. Не знам защо често срещани недостатъци да се приписват все на нашата общност. Сергей Есенин не можел да понася Алексей Ремизов, Толстой не криел погнусата си от Достоевски, групово е обругаван Андрей Платонов, както и Александър Солженицин, Осип Манделщам публично шамаросва Алексей Толстой; да не споменаваме колко пъти критиката упреква Балзак, че отколе дрънка на една струна и се самоплагиатства. Владимир Набоков ачик назовава Фьодор Михайлович Достоевски, че е третокласен автор, а Бабел пък казва за него през 30-те години:“Има един писател Сирин(Набоков), който иначе хубаво пише, но не знае за какво.“ Цехов морал е това навсякъде. Но в сегашния случай ситуацията е съвсем различна. Не става въпрос нито за пари, камо ли за власт или приклякане пред гърмовержците от СБП, белким пуснат нещо и от нас, простосмъртните.

Свръхстарателността е признак на неграмотност. С право това панаирдджийско дудукане предизвика ответни реакции. Но има и нещо друго– ха сега, на тясната пътечка да чуем всезнайковците критирари докъде могат да правят адекватен прочит на конкретен текст. Един парадокс у нас за ролята на обективната критика: назначените консултанти да помагат при спретването на романа „Тютюн“ изказват доста верни оценки за текста, едва ли Димитър Димов се е вслушвал в тях, щото механично имплантира болшевишка линия, която за почуда стои много по-правдоподобно от първоосновата. Та по този повод вметвам до Black Wolf, нали сме нещо адаши, но моята фамилия иде от сивите вълци, нека внимателно вникне в романа „Тютюн“, където по писането си личи кога Димов е в еуфория, кога в тежка пахмелка заран, кога неистово търси морфин, за да се осафереса. Изградената синусоида е повече от показателна. Приятелят му биохимик проф.Койчев пръв забелязва този натрапващ се факт, нали двоицата са видни софийски морфинисти по тяхното си време..Като образец бих посочил предговора на събрани съчинения от Константин Петканов, където Борис Делчев е пословично прецизен, когато много внимателно очертава реалното място на К.Петканов в литературния ни процес.

П.П. Без поука, по време на излизането на разглеждания роман подарих на задочници от Родопите по един екземпляр. Така и не я дочетоха тази книга тъкмо те, заради които уж е написана…

- 31-07-2015|Николас Давила

Литературният национализъм си избира темите с очите на турист. В собствената си земя той вижда само екзотичното.

- 24-08-2015|Фани Цуракова

Изключително живи, психологично верни образи. Многогласен хор без ни един фалшив звук. Нечетено, поне от мен, съзвучие между човек и природа. Природата като герой. Съдбата на почтения човек някога, сега и вероятно винаги. Кураж за почтения човек сега и за дълго. Ритъм от начало до край. Мащабно платно, изградено практически от един герой. Книга, написана след дълго и дълбоко проучване. Книга, която разбърква душата ти, за да я подреди наново към по-добро. Рядко срещана българска книга. Книга, която трябва да застане на чиновете на децата ни.

И мисля за „Името ми е червен“. „Калуня“ е по-истинска книга.

- 09-09-2015|Dimitar Rusev

При цялото ми уважение към г-н Трендафилов, това е една от най-непрофесионално написаните и излишно заредени с личен оценъчен елемент статии, които съм чел.

Най-лесно е да започна с анализа на езика на Калуня-Каля и категоричното твърдение на г-н Трендафилов, че „хубавият език“ било писателски аргумент, не читателски. Мога веднага да дам за пример себе си и много други читатели (неизкушени от познания в областта на литературната критика!), с които имах пряк контакт и които буквално гледаха като омагьосани, именно заради езика на книгата. Не можехме да повярваме, че българин е писал по този потресаващ начин. Той езикът на Божинов си е направо като тежко оръдие, което пробива у читателя всякаква конвенционална защита (съмнения, предразсъдъци, идеологически настройки ако щеш) и го оставя напълно оголен да възприема с всички свои сетива, удивен и невярващ, живата струя на езика.

А от думите на критика става ясно, че не може така. Трябвало тук старинна думичка, там регионална или битова… все едно е рецепта за супа. Да се събере тогава от книжарниците и романът Възвишение (един от най-успешните в новата българска литература), щото обективно и той затруднява четенето… много! И да му се отнемат получените награди. Въвеждаме норма – до три диалектни думи + една остаряла форма на всеки петдесет страници.

Срещу това абсурдно твърдение: „Този поток пречи на съвременния читател да „влезе“ в сюжета, кара го да рови старателно и често пъти безполезно в речниците, а специално във и около интимните сцени оставя усещане за нещо вехто, вкиснато, недодялано и по селски полулакомо-полусрамливо, което би могло да съблазни въображението само на ценител, изживял младостта си в регион и епоха, аналогични на изобразените в романа… “, аз, читателят (не писателят!), съм безсилен. Ще ми се да включа аудиофайл с някоя от реакциите от „Господари на ефира“, напр. „ай ссстига бе!“

После критикът заключава, че съвременният ни роман, заради такива примери като Калуня, бил „музей“, „сбирка етнографски реликви“. После говори, че затова съвременната ни литература била в криза. Точно заради ей тоя пример?! И точно в момента, в криза?! Започвам да се съмнявам доколко авторът има реални наблюдения върху ситуацията с българската литература от около десетина години насам.

Следващият голям пробив в аргументацията е заглеждането в сюжета. Г-н Трендафилов откроява три сюжетни линии. Първата според него е „Калуньо гради къща“ и за нея критикът твърди: Къщата е крайно маргинален обект в сюжетната композиция, страничен фактор, който не присъства в мотивационния апарат на главния герой и не виждам защо е сложена посредством заглавието за водещ символ на Калуньовата „история“. Обвинението в „маргиналност и страничност“ на този стълб на сюжета звучи почти като оплакване, че в книгата не са цитирани архитектурните проекти за калето, както и параметрите на издаденото разрешение за строеж. Удивително е как човек с литературен тренинг пропуска нещо ключово за този роман и търси в образа на къщата нещо самостойно. Къщата и Костанда не са самостоятелни стожери на наратива, които да бъдат развивани сами по себе си, защото къщата е Костанда, тя е калето – крепостта на Калуньо. Къщата е и походът за поправяне на света. Къщата е Калуньо. Калуня-Каля – то само заглавието е достатъчно, за да направи по нататъшните обяснения излишни. Калето е събирателен образ, метафора – най-силната и функционалната в тази книга.

Калуньо е изключително поривист, хаотичен човек. В душата му ври от страсти, емоции, планове. Започва всяко начинание с огромен хъс, но нищо не завършва. За мен драматизмът на героя се състои именно в това, в раздираната му от силни страсти душа. Като лирическия герой на Димчо Дебелянов, който през деня неуморно изгражда, а през нощта без пощада руши… Противоречиви са всички негови постъпки, не само тези, свързани с градежа на калето. Калуньо нищо не довършва. Калуньо иска да сее, да гради (къща, семейство, справедливост, правосъдие), но жъне само хаос и мъки.

Неслучайно в епилога осъзнаваме, че нищо не е останало от къщата… разбира се! Какво остава от човешкия живот, прояден от страстите, от гордостта (Калуньо иска всичко да стане, както той желае), от порива към отмъщение? Какво остана от любовните страсти на Калуньо? От тъй силната му любов към Костанда, предадена по удивителен начин в първата част на романа? Май не е случайно, че той не оставя дори биологическо продължение на рода си – удивително при цялата енергия и виталност, която притежава и разпръсква край себе си. Още една метафора в романа, пряко свързана с основната болезнена линия за безпътицата на човека. Колко близко стои в този смисъл разглежданият пласт на романа с думите от Свещеното писание:

Както баща милува синове, тъй и Господ милува ония, които Му се боят.

Защото Той знае нашия състав, помни, че ние сме пръст.

Дните на човека са като трева; като полски цвят – тъй цъфти той:

Понесе се над него вятърът, и няма го, и мястото му вече го не познава.

А милостта на Господа е отвека и довека към ония, които Му се боят…

(Пс. 102:13-17)

Особено непрофесионално в последните параграфи литературният критик напада Георги Божинов лично, чрез саркастични внушения, базирани изцяло върху спекулации. И просто критически лошото начало на тази рецензия завършва с катастрофални субективни своеволия. За „социалистическите клишета“, за твърдението, че Георги Божинов „се подмазва на властта“ чрез някакви внушения, че помаците били „наши хора“ и това било в унисон с пропагандата на възродителния процес, че „Романът е плод и на искрено родолюбие, и на искрена амбиция от страна на Божинов за самореинтегриране в официалното писателско общество след злополуката с „антисоциалистическите“ публикации… предпочитам да замълча, защото няма какво да се отговори на подобно произволно вадене от и поставяне в контекст (или защото, както казваше в стиховете си Христо Фотев: „ще умра от отвращение“).

- 12-09-2015|Гост

Ясно е, че В. Трендафилов, дори да е прочел книгата, нищо не е разбрал. Или поне не и най-силната част – Ленка не е обесена „от враговете на Калуньо“, а се обесва след изнасилване!

- 24-09-2015|Гост

Трендафилов, разбира се. Прави ми впечетление, че харесващите книгата емулират стила ѝ. Според мен романът може да се зачисли към плакатно-показните явления на соца от 60-те и 70-те: „Балкантурист“, жената от локум „Роза“, Етъра, ансамбъл Филип Кутев… Дразнеща е не толкова самата естетика, която овеществяват, колкото претенцията ѝ за автентичност. Нищо автентично няма в тези работи. Или поне автентичността е точно толкова, колкото в бутафорните крепости днес.

Равносметката от компромиса: ДПС оседла белия си кон

Автор(и): Петър Чолаков

Убеден съм, че реформата на съдебната система, за която месеци наред лъвски се бори министър Христо Иванов, е необходима и спешна. В подкрепа на това, ще цитирам малко известен факт. През 1996 г., по отношение на контрола върху корупцията (един от Световните индикатори за качеството на управлението – Worldwide Governance Indicators[109]), ситуацията в Турция е била по-лоша от тази в България. Тогава индикаторът има отрицателни стойности и в двете държави. По принцип, той се движи в интервала между -2.5 и 2.5, като по-голямото число показва по-силен контрол. Данните за 2011 г., разкриват, че в сравнение с 1996 г., контролът върху корупцията в нашата страна се е влошил (от -0.07 до -0.29), докато в Турция има забележимо подобрение (0.11 вместо -0.23). Пояснявам, че през посочения период като цяло тенденцията в България е низходяща (т.е. към влошаване)… Клишето е вярно. Независимата, ефективна съдебна система е conditio sine qua non за овладяването на корупцията и успешната борба с престъпността, но, преди всичко, предпоставя икономическия просперитет.

Добрата новина

от вчерашния ден е, че споразумение върху съдебната реформа най-после има; в него, очаквано, не участват обичайните заподозрени – БСП и „Атака“. Основният въпрос е: възможно ли е „корпорацията ДПС“ (по сполучливия израз на Корман Исмаилов) благородно да отстъпи, да се съгласи на „исторически компромис“ или кавалерски реверанс без да получи нещо в замяна? Искам да бъда пределно ясен. Вярвам, че Реформаторите не биха приели сделки под масата, за да осигурят подкрепата на етническата партия в процедурата по промяната на основния закон. Оценявам положително постигнатия напредък. Но, все пак, професията ми ме задължава да попитам цинично: „Какво (ще) спечели ДПС?“. Отговорът е кратък. Това е възможността да бъде окончателно обезсилен

Категорическия императив на десницата

След предсрочните парламентарни избори през октомври 2014 г., този императив дълго време гласеше: „Всички без ДПС!“… Днес няма друга политическа партия в България, която толкова да се нуждае от политическа реклама, от, брутално казано, спешно де-сатанизиране или (авто-)екзорсизъм. Да си image maker на ДПС е може би най-каторжническата работа в политическия маркетинг у нас. Грижата за този „образ“ е незавидна задача, която само малцина, като, „гримьорът“ на Майк Тайсън, например, биха могли да оценят подобаващо… Привидният парадокс е в това, че нищо, изглежда, не може да помрачи изборните успехи на движението. Показват го анализите на политическата подкрепа за ДПС през последните двадесет и пет години. Но в общественото съзнание, първородният грях на партията остава нейният етнически характер, като на „съвестта й“ лежат „със страшна сила“ и оловните окови на „обръчи от фирми“, „хидроинженери“, а, през последните години, и медийни магнати – „тежки“ експерти в областта на националната сигурност… В контекста на масовите протести срещу модела „Кой?“, обликът на ДПС, който, дотогава можеше, в най-добрия случай, да бъде представен чрез нюанси на сивото, придоби съвсем пепеляв, мъртвешки оттенък. Изострянето на етническите конфликти и мобилизиращата сила на ултра-националистическата реторика, поставиха движението във все по-голяма изолация. „Грижите“ само за неговите (в огромната си част) покорни избиратели вече не са достатъчни.

Доброто ДПС

Отказът на ДПС да се съобрази с реалността би го извадил от неговата жизнена стихия (или предпочитана роля) „на балансьор“ и „стожер на българския етнически модел“. Първият опит за пречистващ ритуал в очите на обществото беше театрално наведената в смирение глава на Лютви Местан и заемането на, резервната скамейка“ при конструирането на втория кабинет на Бойко Борисов. „Жестът“ бе съчетан с щедро, рицарско предложение за „безвъзмездна подкрепа“ (която премиерът, разбира се, отказа)… Едва ли някой се е заблуждавал, че категорическият императив на десницата можеше напълно или окончателно да „извади“ ДПС от властта. Водещата вътрешнополитическа новина ще позволи на движението стремглаво да тръгне по пътя на еманципирането от образа си на лукав търговец с влияние; да се трансформира в гарант за установения в страната правов ред… Местан оседла белия си кон. Предстои триумфално завръщане през парадния вход.

Петър Чолаков е главен асистент по политически конфликти в Института за изследване на обществата и знанието – БАН и хоноруван лектор/асистент в УНСС. Роден е през 1978 г. в София, където завършва НГДЕК „Константин-Кирил Философ“. Магистър по политология – външна политика и национална сигурност (СУ „Св. Климент Охридски“, 2002 г.); магистър по политическа философия – идеята за толерантността (University of York, Великобритания, 2003 г., стипендиант на Chevening/OSI); доктор по политология (СУ „Св. Климент Охридски“, 2009 г.). Научните му интереси са в сферата на анализа на етнополитическите конфликти и политическите институции в България и ЕС, както и историята на политическата мисъл.

Защо съпругът ми и аз започнахме да търсим друга жена

Автор(и): Даниела Петрова

На 37 години най-после и аз започнах да гледам на жените по начина, по който ги разглеждат мъжете.

„Я виж рускинята,“ казвам на съпруга ми.

„Да, но погледни брадичката ѝ“, казва той. „А какво ще кажеш за това словашко момиче?“

„Прекалено е едра. Защо, мислиш, няма снимка, която да я показва от кръста надолу?“

Гушнали сме се пред моя лаптоп на верандата в къщата ни в Масачузетс и разглеждаме уебсайт, пълен със снимки на красиви, грациозни млади жени. Имаме леко усещане за нещо непозволено, сякаш си търсим партньорка за тройка, но за нещастие тук става дума не за това. Търсим дарителка на яйцеклетка. В търсенето ни има нещо безчувствено – достатъчно красива ли е? достатъчно висока? достатъчно интелигентна? – защото, по същество, ние проектираме малкото си семейство.

Борбата ни с безплодието започна преди четири години. Бях на 33, а съпругът ми на 44. Опитахме всичко: хормони, изкуствено осеменяване, акупунктура и билки. Слушах специални програми на Айпода си, палех свещи в църква и се молех на светци, за които се твърди, че покровителствали плодовитостта. Дори носех оранжево, за да стимулирам репродуктивната си чакра. Един от лекарите предположи, че може би съм прекалено слаба, така че се насилих да ям огромни порции, яйца и шунка всяка сутрин, гигантски количества майонеза и шоколад. Фигурата ми се увеличи с два размера, но все още нямаше следа от бебе.

Накрая се решихме на оплождане ин витро – мъчителен, болезнен процес, при който трябваше да понеса серия хормонални инжекции, които си правех сама в корема всяка вечер. Съпругът ми се правеше на Брус Лий когато забучваше петсантиметровата игла в задника ми. По това време вече се бяхме научили да откриваме смешната страна в почти всяка ситуация.

Първият цикъл мина без успех и опитахме втори. След петия неуспешен опит за оплождане ин витро се обърнахме към имунолог, който – след множество кръвни проби – ни каза, че имунната ми система може би атакува ембрионите. Предложи ни спорна процедура на име „лимфоцитна имунна терапия“ (ЛИТ), при която бели кръвни телца, взети от съпруга ми, трябваше да ми бъдат инжектирани под кожата на ръцете. Този вид лечение е било забранено в Щатите през януари 2002, защото, сред множество други причини, то поставя жените и на опасност да бъдат заразени с пренасяни по кръвен път болести. Нашият имунолог дискретно ни даде координатите на доктор в Ногалес, Мексико, който е имал успех при множество отчаяни двойки като нас.

Договорихме по телефона преглед за първата възможна дата, която се оказа след месец. Медицинската сестра, която говореше на завален английски, ни инструктира да чакаме до един Макдоналдс от американската страна на Ногалес, в Аризона, само на минути от границата. Клиниката била прекалено малка, за да я намерим сами, обясни тя, така че докторът щял да ни вземе и откара до Мексико. Прозвуча ни подозрително, но бяхме намерили онлайн множество жени, които твърдяха, че ЛИТ-лечението в Ногалес е безопасно и че те са забременели веднага след това. Това беше всичко, което желаехме да чуем.

Оказаха се прави. Клиниката беше чиста, а процедурата – сравнително безболезнена. Жалко само, че не проработи.

Ясно си спомням момента, когато за пръв път помислих за биологическия си часовник. Бях на 27 когато статия по темата се появи в едно от седмичните списания, напомняйки на нас, модерните жени, че плодовитостта ни започва да намалява на 28, преди да спадне рязко на 35. Тогава още бях сама, но си мислех, че имам още много време. Така е, когато си в двадесетте – годините ти изглеждат като векове. Запознах се със съпруга си когато бях на 29 и се омъжих за него три години по-късно. Никога не беше ми минавало през ума, че трябва да побързам. Онова, което тогава не знаех е, че яйцеклетките – също като лицата ни – остаряват с различна скорост, и че аз съм била една от малкото неудачнички, при които биологическият часовник е започнал да тиктака по-рано отколкото при останалите.

И ето ме сега, с вече много ин-витро-цикли зад гърба си, заета с търсене на яйцеклетка от по-млада жена. Решението да намерим донор изглеждаше в първия момент като отрицание на женствеността ми, но след толкова много провали вече съм безкрайно щастлива да разполагам с тази възможност. Мисля, че това все пак е нещо по-добро от осиновяването: половината ДНК на бебето ще дойде от съпруга ми, аз пък ще съм онази, която ще износя и родя детето ни.

Но да се избере донор на яйцеклетка не е толкова лесно, колкото бях си мислила. Никак не е приятно да гледаш как съпругът ти се любува на други жени онлайн – страхотни млади жени. Разглеждаме профила на красиво момиче в деколтирана рокля без ръкави. „Бих я оправил“, казва съпругът ми и двамата избухваме в смях. Шега е, разбира се, но все пак ме пробожда ревност. Тя се носи над главата ми, бръмчи безмилостно, още от момента, в който започнахме да разглеждаме снимките на дарителките. Събирам целия си кураж – признаването на слабости не е сред силните ми страни – и казвам на съпруга си, че бих се радвала, ако той си даде малко труд да разсее напрежението. „Моля те“, казвам му, „по този начин се чувствам като развалена стока“.

Той е мил и ми казва, че ако снимката ми би била сред тези, би избрал мен.

Продължаваме да претърсваме базите данни на различните агенции за дарителки на яйцеклетки. Удивена съм от това какво голямо значение има за мен външния вид. Бях започнала процеса с мисълта, че няма да обръщам внимание на подобни лекомислия – това, което искам най-много е дете, няма значение как ще изглежда – но се оказва, че всъщност ме интересува. Улавям се, че търся момичета, които приличат на мен. Винаги съм си мислила, че една от радостите да имаш деца е да разпознаваш чертите на партньора си в лицата им, и го желая за съпруга ми. Никога преди това не съм се замисляла особено много над българския си произход, но докато търся подходящо момиче, което да ми дари яйцеклетките си, аз се превръщам в родена-отново българка. Искам да намеря донор, чиито черти да напомнят за славяните и древните българи, които съставят генетичното ми наследство. Дори и напълно странични неща – примерно червена коса – ме кара да дисквалифицирам момичетата. Търся дарителка, която би могла да мине поне за моя братовчедка.

И не мога да се сдържа: искам момичето да бъде красиво. Не прекалено много – не ми се иска децата ми да изглеждат така, сякаш съм ги откраднала от Анджелина Джоли – но достатъчно привлекателни, за да не се превръща юношеството им в болезнено хорър-шоу. Достатъчно мъчително е да предадете на децата си своите физически недостатъци. Но когато те не са направени по естествен начин и разполагате с избор, би било безскрупулно да не изберете най-доброто за тях. Генетичното здраве разбира се е един от основните ни приоритети, но агенциите вече извършват основния подбор в това отношение. Интелигентността също е на челно място сред изискванията ни, но все пак е доста трудно да се преценяват подобни неща само въз основа на образованието и професията. А чертите на характера – дали няма да е стисната? егоистична? нечестна? – изглеждат по-скоро въпрос на възпитание, отколкото гени. Така че това, което ни остава в края на краищата е красотата – и именно красотата е това, което търсим.

Но сега, след като съм в бизнеса на оценяването на жените по тъпите физически начини, по които го правят мъжете, изведнъж установявам, че не мога да престана. Оглеждам младите жени навсякъде: на улицата, в метрото, дори и в клиниката (някои от младичките сестри изглеждат като идеални донори). По време на вечеря с приятелка съм запленена от сервитьорката, която ни посреща с любезна усмивка. Тя е в ранните си двадесет години. Слабичка. Зелени очи с бадемова форма. Широки източноевропейски скули. Едва изчаквам тя да се отдалечи и се обръщам към приятелката си: „Искам яйцеклетките ѝ!“ Два дни по-късно срещам ято шумни руски студентки по време на парти. Една от тях е особено красива и не мога да откъсна очи от нея. Казва ми, че миналото лято е пътувала с група български студенти и е запомнила българско стихотворение, което рецитира с мек руски акцент. Влюбена съм.

Еволюционната теория обяснява, че мъжете се чувстват привлечени от млади жени заради плодовитостта им. Преди отхвърлях това като вид оправдание за това, че мъжете флиртуват с жени на половината от възрастта си. И ето ме сега самата мен, в лов на млада плячка, оценяваща стойността на жените по възрастта и външния им вид. Това е чужда територия и не се чувствам съвсем удобно с този вид хищническа умонагласа. Но сега се намирам на своя собствена еволюционна пътека, в опит да спася майчинството си по всякакъв възможен начин.

Обратно на верандата, съпругът ми и аз оставяме лаптопа и поемаме на разходка из гората. Шумолене на клонки, миризма на борови иглички по земята, светлината на залязващото слънце по лицето на мъжа ми. И аз добивам чувството, че се превъплъщавам едновременно в прадедите и в бъдещите си деца, и се потопявам в благоговение на края на още един ден. Откъдето и да дойдат децата ми, осъзнавам най-после, с нас винаги ще бъде магията на малкото ни семейство – изправено заедно, пред лицето на огромната, безсърдечна вселена.

Източник

Даниела Петрова е нюйоркска писателка от български произход. Нейни стихове, разкази и есета са излизали в различни американски вестници и антологии, сред които Best New Writing 2008 (Hopewell Publications) и The Christian Science Monitor. В момента тя работи на дебютния си роман.

Откъм Фейсбук…

Galya Radeva Впечатляващо… Щом се ядосах по едно време wink emoticon

Zlatko Enev На какво точно се ядоса, Галя?

Galya Radeva На света като такъв smile emoticon

Zlatko Enev М-да. Зъл е понякога, това светът. Защото тази история има и продължение, което е далеч по-тъжно и разтърсващо. Ще го преведа и публикувам следващата седмица…

Galya Radeva Ще се радвам да прочета! Увличащо, признавам… smile emoticon Зъл е, да…

Zlatko Enev Но Даниела е корава колкото едно племе индианци, милата. Ха дано оттук нататък животът й потръгне малко по-леко…

Galya Radeva Това, което се помислих веднага, е нещо, което знам – светът не е за грозни хора…

Zlatko Enev Ами тя си е много хубавичка, ако питаш мен. Но просто май плаща някакви грехове, най-вероятно не лично нейни…

Galya Radeva Аз не говорех за нея, а за посланието на текста smile emoticon Иначе самочувствието й личи…

Dochka Dimitrova Приятел на Mariela Taskova

Ами тя си е българка! Даниела Петрова! Твори в Америка!

Zlatko Enev Ами гледай, аз съм мъж 1,60, цял живот никой никога не ме е забелязвал (не че съм толкова грозен, просто светът е направен за едрите мъже). Та така. Научаваме са да правим от пръдня боя всичките, стига само да се наложи. Грозни, хубави, дребни, едри – има място за всинца ни, в края на краищата…

Stefana Stoykova През самоиронията прозира много силно его… американска история…

Galya Radeva И аз егото на първо място съзрях, признавам… Но текстът увлича.

Zlatko Enev Слаб човек няма да тръгне да пише за такива неща, момичета. Ха сега, стига сме й теглили червата тук. Който харесва – харесва. Ако не – по-хубаво без думи, да не става прекалено грозно…

Galya Radeva Златко, аз съм автор. Когато непознати ми влачиха червата, го приех за нормално. Това не може да е позиция на издател или каквото там. Оттеглям се.

Zlatko Enev Със здраве, Галя. Всеки със своя си опит…

Stefana Stoykova Силен човек не е равно на силно его. Понякога смирението е сила, а раждането и отглеждането на дете неминуемо води до унижаване на егото.

Намирам гледната точка за „американска“ заради убеждението, че всичко може да се купи/постигне/получи.

Zlatko Enev Това е интересно. Само че, защо точно „американска“, ако това СЪЩОТО нещо се практикува вече навсякъде по света? Или може би тук говори по-скоро словесният и културен шаблон, хеле пък оня от „едното време“?

Zlatko Enev Да позаплюем малко, по нашенски. Предпазвало от уроки, казват…

Stefana Stoykova Вярвам, че сам можеш да откриеш поне още няколко причини, поради които историята звучи типично по американски. И не е хейт от моя страна, недей така елементарно.

Zlatko Enev Хубаво, няма да споря. Но защо ли, аджеба, „типично по американски“ ми звучи като „типично-нехубаво“?

Просто страдам от по-различни предразсъдъци, нали разбираш?

Nelly Grazi Weisbloom Дано успее …

Zlatko Enev НЕ Е успяла. Историята, както казах, има продължение…

Zlatko Enev Но пък и не се е предала…

Zlatko Enev Силна жена. Гордея се с нея, че е българка…

Nelly Grazi Weisbloom Всички истории имат продължение, дай Боже …

Elena Onbright · 39 общи приятели

… в България нямаш избор (анонимността е много важна) и няма официален списък на чакащите и хукваш по Чехии и Гурции, където не се чака, а цените са като в България…а продължението е опити за гестационно износване (защото в Америка им е позволено, на българките в България им е забранено, законът не го позволява), понякога и това се оказва неупешно …хепи ендът би бил, ако все пак успеят да си запазят семейството.

Вече не харесвам · Отговор · 1 · 18 мин.

Zlatko Enev И това не са успели, за жалост…

(Благодаря специално за този коментар, в него има много силно знание за тия неща, струва ми се…)

Elena Onbright · 39 общи приятели

Има. Без забраненото от закона продължение…

Zlatko Enev Факт е, че повечето семейства, в които има проблеми с децата (увреждания, липса на плодовитост, смъртни случаи) се разпадат. Не е лесно да се издържи на такива неща без нанасяне на взаимни травми, малцина го могат…

- 24-07-2015|Гост

Не ми харесва как светът се е променил.. Добрите лекари казват, ако не трябва да се роди един плод, не продължавайте с опити до безкрайност. Природата -майка знае заЩо- по -добре е да не се роди yвреден плод, нали?.. Много американци осиновиха деца от България – бедни, болни, сакати, цигани и ги избираха тоЧно такива, за да са доволни от себе си, да е пълна ЧовеЩината им..,, да са истински добри. Това да национализираШ себе си в неродения плод е прекомерно форматиране на неслyЧилото се и влагане на тежести и форма на нарцисизъм. Дали не е по-хyбаво да наyЧи от родителите си език и норми, а не да търся зелените си оЧи …,. Можем ли първо да изберем себе си тогава? И да се копираме? Толкова ли много се харесахме? Аз – не мерси!

- 24-07-2015|Гост

www.marieclaire.com/sex-love/a5566/egg-donor-search/

- 24-07-2015|Златко

Линкът е ВЕЧЕ посочен под статията. Както и всички останали по сайта…

- 24-07-2015|Зоре Христозова

Чакам продължението. Благодаря!

- 24-07-2015|Златко

Ето го тук, ако не ви се чака превода…

www.marieclaire.com/culture/news/a6580/sebastian-junger-story/

- 24-07-2015|Мая

Кой знае защо се сетих за Маргарет Мацантини и „Да дойдеш на света“…

Колкото и да ме смущава целият абзац от „искам момичето да бъде красиво“ до „красотата е това, което търсим“, пожелавам на Даниела успех и с романа, и с тежкия жребий.

- 25-07-2015|liliya

Laha na tipichno amerikanski snobizam…ne pochuvstvah chovechnost, saprichastie, ne…edinstveno snobsko uporito jelanie da si napazaruvash vsichko, dori choveche, krasivichko obache…ne umno, prosto poslednata v cennostite vesht…

- 25-07-2015|Бибс

Звучи ми…незадълбочено, сори. Търсим си стока. Да не говорим колко е сбъркана тази гледна точка към красотата – познавам много невзрачни семейства с много красиви деца и обратното. Очевидно евгениката идва пак на мода…

- 25-07-2015|Мери

Жалка е дамата, написала това.

- 25-07-2015|Златко

Сладури мили, хайде да не тръгваме непременно с рогцата напред, че хем са малки, хем са тъпички, хем най-вече самите нас си боцкат. Светът е голям, че даже и далеч по-голям, отколкото понякога сме в състояние да повярваме. Щем, не щем – това е…

- 25-07-2015|Златко

И се опитайте да обърнете внимание на тази тук фраза, ако обичате:

Събирам целия си кураж – признаването на слабости не е сред силните ми страни – и казвам на съпруга си, че бих се радвала, ако той си даде малко труд да разсее напрежението.

Очевидно е, че освен всичко друго тази жена е в състояние и да види себе си отстрани – нещо, на което са способни не чак толкова много хора. Ако нямате усет за силата, която се изисква, за да може човек да напише нещо подобно, то поне опитайте да намерите капка уважение към искреността и откровеността на текста. Не сте заровени до шия в такива неща, знаете си го и сами(чки)…

- 25-07-2015|Мирослава

Не можем да съдим някого, без да сме му били в обувките…ако не сме били в подобна ситуация…няма как. Всеки иска най-доброто за детето си и ако ни раздаваха каталози преди раждането, всеки от нас щеше да си избере най красивото дете – според собствените му критерии. Друг е въпросът, ако трябва да избираш качества – кое ще ти е приоритет--но тя е права- егоизма няма как да го предвидиш..И светът е много по- приветлив за красивите и физически силните- факт, без значение дали е правилно и справедливо или не.

- 26-07-2015|Ester

Става въпрос за деликатен, но все пак пазар. Всички си въобразяваме, че знаем, че физически красивите и силни живеят по-лесно…Тая глупост тече от рекламите. На красавците някои елементарни неща действително им се получават по-лесно. Като например, първо впечатление. Е, и? Следват второ и трето и така докато физическото съвсем избледнее. И лъсне некадърност за начало и дълъг списък от непостигнати неща, защото с красота не се замазва некомпетентност. Има нужда и от тях. Харизмата им сключва сделки и носи приходи. Не е черно и бяло. Просто и ония отсреща с парите са меки Мари. Зависи какво точно визираме. Какви са ценностите, целите и (о)ценителите. Едни бъдещи чалга-певачка и монах имат нужда от различни донори, със сигурност. Ако наклонностите са в гените, както предполагаме засега. Даниела борави със снимки на беднячки за пари …Разбирам ѝ драмата. Тя иска дете и му избира по каталог морфологията.

Иска отроче. И да иска да знае що за говедо ще излезе – инфо за предварителни характеропатии няма. И избира каквото е на масата за избиране.

Тая банка на яйцеклетки би могла, освен снимка да вкара и психо-профил на донорката. Иначе е идиотски риск. Колко ще е реален, друг въпрос. Те печелят, парите диктуват, ще лъжат.

Джоди Фостър се възползва от нещо такова, при това цели два пъти.

Или пък – имането на дете е да дойде първо тялото му при вас и после си започвате взаимната, ваша си драма. Доброволно!

Успех.

И ваше да е, няма гаранция.

- 26-07-2015|Златко

Може и да греша, може и да възприемам този последен коментар като нещо, което той не е. Но всичко, което виждам – което виждам поне в „коравите“ и „осъдителни“ коментари тук или във Фейсбук – е че НИКОЙ от вас не е преживявал драмата на нещо, на което ви е осъдила природата, без да си имате хабер защо и как. И НИКОЙ от вас не се е събуждал сутрин – ама МНОГО сутрини по ред, не само една или две – с този тъп въпрос: „Защо избра именно мене, МАМКА ТИ?“

Хай със здраве, идиоти добродетелни! Да не ви се пада да разберете някой ден за какво всъщност сте мъдрували…

- 26-07-2015|Ester

Така се е получило. Гледам дете с церебрална парализа след инвитро.

- 26-07-2015|Златко

Сорри. Аз идвам от една подобна история. И понякога се кича с нея като с медал. Както и в този случай, предполагам…

- 26-07-2015|xvi

Да отбележа за тези, които не са наясно. Осиновяването на дете от САЩ (или Канада) е изключително труден, скъп, и бавен процес, при това няма гаранция за успешното му завършване. Това е вероятно причината за търсене на по-евтини и бързи варианти като намирането на донор.

- 27-07-2015|Мира

Много силен, смел и честен текст. И прекрасно написан. За съжаление обаче, колкото и да е силен, смел, прекрасен и честен, едно нещо нямаше как да не ми мине през ума: ако детето е нейно, грозничко или с увреждане, защото няма абсолютно никакви гаранции, че красиви/здрави родители ще имат красиво/здраво дете и обратното, тогава какво? Липсва ми онази безусловна любов в случая -- да обичаш бъдещото си дете, независимо какво ще е то. И ако детето се окаже грозничко или проблемно, няма ли винаги да те гложди усещането, че не е достатъчно твое? Питам се просто, не се заяждам. Много ме развълнува начина, по който обмисля нещата, различната гледна точка, но и ме натъжиха тези очаквания, които всъщност са очаквания към бъдещото дете. От друга страна, тя иска да има дете от други двама души, като не познава единия… Практически така стоят нещата. Струва ми се, че не е честно спрямо нея самата. Ох, много е трудно това. Представям си каква каша е в главата е. Много ми хареса това, че партньорът ѝ е казал, че би избрал нея, ако е сред снимките. Не съм чувала нещо по-любовно през последните 10 години.

- 27-07-2015|Диана

Интересен текст и тъжен. Идеята за каталог на донорите със снимки ми звучи зле на много нива.

И преди да кажете, че тръгвам с „рогцата“ – донор съм на генетичен материал, два пъти, в България. Защото съм с рядка комбинация на кръвна група и резус фактор и ако можех щях да го направя пак, но законът не позволява.

Анонимността е важна и за теб и собственото ти семейство и за бъдещите родители. Така вярвам.

Защото, както казах другото не е желание да дадеш обич на дете, а да се преповториш – нарцистично ми звучи, не знам.

Съжалявам, че авторката не е постигнала мечтата си и се надявам още да има шанс. Но този вариант на донорството не ми е по вкуса.

Децата трябва да се обичат, такива каквито са, а не избрани и създадени по цвят на косата и форма на лицето. Сори!

- 27-07-2015|Златко
Анонимността е важна и за теб и собственото ти семейство и за бъдещите родители. Така вярвам.

Тоест, хората трябва да избират донорите на генетичен материал (директно казано, сперма или яйцеклетки), БЕЗ да имат информация за тях? Съжалявам, това ми звучи напълно неприемливо. А защо тогава да не се осиновяват и деца, БЕЗ човек да ги е виждал или имал контакт с тях? Всичко, което самият аз успявам да открия в това доста странно настояване, е манталитета на една малка и провинциална страна, в която всеки познава всекиго и съответно срамът от това „ама какво ще кажат хората?“ все още е един от основните обществени регулативи. А, както е добре известно, срамът от общественото мнение много често се оказва просто страх от ирационални и дори абсурдни неща, без някаква особена промисъл зад тях.

- 27-07-2015|Златко

Откровено казано, почти не мога да повярвам, че в едно толкова обременено с етически и расови предразсъдъци общество като българското, такава политика е възможна. Наистина ли за донорите няма НИКАКВА информация? Това не може да бъде, не мога да го повярвам! Или просто не слагат снимки, което, да речем, може да се обясни с естествената за провинциалния манталитет стеснителност

(Та нали първата мисъл на средностатистическия български идиот ще бъде „Ами ако ми пробутат материал от цигани?“)…

- 27-07-2015|Диана

Златко писа:

Или просто не слагат снимки, което, да речем, може да се обясни с естествената за провинциалния манталитет стеснителност

(Та нали първата мисъл на средностатистическия български идиот ще бъде „Ами ако ми пробутат материал от цигани?“)…

Стеснителност?! – Повечето донори застават с лицата си и казват „АЗ съм донор!“, да – аз също. Просто идеята да ме избират по каталог заради пъстрите очи или дългата коса е абсурдна в същността си.

Ако съществуваше „какво ще кажат хората“, донорите нямаше да ги има. И не става дума за липса на информация – реципиентите получават информация за здравословното състояние, образованието, интересите и т.н. на донорите, просто не си избират децата „по каталог“. Кое гарантира, че ако детето си е „твое“ ще покрива идеалните ти представи?!

- 27-07-2015|Златко

Каква всъщност е „темата“ на разногласието ни? Самият аз не мога да я разбера. Вие и аз сме хора, които не са били наказани с отказ на репродуктивни способности. Аз имам деца, предполагам вие също. И двамата не можем да разберем АБСОЛЮТНО нищо за живота и света на един човек, комуто тези неща са били отказани. Но въпреки това поне един от двама ни се опитва да съди за неща, които НЯМА КАК да познава. Не мислите ли, че има някакви основания в гнева ми по повод подобни неща (това с „рогцата“, примерно)? Не ви познавам ни най-малко и със сигурност ви оценявам погрешно, въз основа само на една нищожна частица от личността и обхвата ви. Но онова, на което настоявате, ми представя един сравнително тесногръд портрет. Сигурен съм, че има и много други неща, но защо се инатите да показвате точно тази тясна и дребнава страна?

И какво означава „по каталог“? Що за дребнав опит да се омаловажи болката и ужаса на едно такова нещо – да бъдеш принуден да избираш хора за нещо, което всички останали имат, но на теб ти е отказано, и с което ВСИЧКИ ние свързваме най-дълбоките, най-съкровените си мечти и надежди за себе-продължение? Защо тая спотаена агресивност, това отрицание, това прикрито презрение? Само защото НЕ ЗНАЕТЕ за какво говорите, всъщност? Е, хубаво, това може и да е обяснение, но то едва ли може да бъде оправдание…

- 27-07-2015|Диана

Никой от нас не може да си представи или да изживее истински болката на авторката. Както казах в началото – разказът е тъжен и както разбирам от следващите Ви коментари без хепи енд (засега).

Приемам, че съм дребнава във Вашите очи, защото не приемам една част от него. Така да бъде. И не съдя никого, ако такова впечатление е останало от коментарите ми, моля за извинение. Просто споделих собствените си мисли по въпроса.

Хубав ден Ви желая!

- 27-07-2015|Златко

Ок, след няколко часа (или може би утре) ще публикувам останалата част. Надявам се там поне коментарите да не се окажат толкова оценъчни. Просто мащабите на България не са достатъчни за такова нещо. Дребна страна, дребни мащаби, дребни хоризонти. И в края на краищата – хора, които изглеждат дребни, щат не щат. Може би пък срещите със собствената дребност в края на краищата ще променят нещо? Може ли човек да знае…

- 27-07-2015|Ава

Лекувах рак в продължение на 11 години – излекувах го най-накрая, но загубих възможността да раждам деца. В момента със съпруга ми, който е с мен от 17 години и без когото нямаше да имам сили да оцелея, честна дума, обсъждаме варианти. Да осиновим ли, да потърсим донорски яйцеклетки или да продължим да живеем сами, не сме решили още. Клоним към донорска яйцеклетка и да, бих искала да е от руса, висока жена. Като мен. Не защото не бих обичала дребничко мургаво дете, разбира се, не защото съм повърхностна и съдя хората по външния им вид, не защото се страхувам, че други ще съдят мен и детето ми по това дали си приличаме или не. А защото ако родя това дете (без значение, че няма да носи моите гени) няма да се чувствам чак толкова повредена, счупена, дефектна. Няма да изпитвам вина (като в момента), че оставям съпруга ми без негова кръв и плът, въпреки уверенията му, че всъщност не държи на деца ако аз не се престраша да родя/осиновя.

И да, знам, че съм пълноценна личност сама по себе си и без да се репродуцирам. Не нося вина за заболяването си, нито за повредените яйчници. Не съм длъжна на съпруга си, той е един от най-прекрасните хора на този свят и ме обича безрезервно и безусловно. Знам! Но на емоционално ниво просто не мога да се справя с всичките ми неуверености, съмнения, болка и копнежи.

На теория всички сме много напредничави, без предразсъдъци, умни, зрели, с широки души. Когато обаче проблемът ти дойде до главата… Не съдете, моля, не сте в нашата позиция и не знаете с какво се борим и от какво страдаме.

- 27-07-2015|Мира

Не мисля, че Диана е дребнава и не разбирам оценката на Златко и Ава по отношение на нейния коментар.

Само още един пример: ако съпругът е азиатец или има афро корени, то определено детето няма да бъде русо и със светла кожа (има изключения, но те са редки, за да бъдат взети предвид). Тогава какво? Какво гарантира, че ако донорката е висока и руса и вашето дете ще бъде високо и русо? Има деца, които приличат повече на някой друг в рода, отколкото на някой от двамата родители. Тогава какво? Има деца, които приличат на вас, макар че вие не сте техни родители.

Мисля, че сте изгубили усещането, че можете да контролирате нещата, а така или иначе не можете да ги контролирате. Тоест, това усещане за контрол, което е напълно ирационално по същество, или по-скоро самата представа за контрол някак си ви управлява, а не бива. Ами каквото, такова. Имате някой до себе си, който ви обича, и със сигурност можете да бъдете щастливи и без деца, въпреки че напоследък се налага моделът, че не можеш да бъдеш щастлив, ако нямаш деца, защото обществото става все по-затворено и непропускливо, всички стават все по-семейно ориентирани и всеки извън семейството е чужденец. Фейсбук е залят от снимки на бебета, което сигурно допринася за усещането за непълноценност, което е напълно фантомно -- не можете да сте непълноценни само защото нямате това, което някой друг има, докато притежавате автономност, индивидуалност, собствен начин на живот, собствено минало, докато сте личности с две думи.

Аз самата нямам все още деца, но при мен стои обратният въпрос. Искам ли деца наистина? Искам ли да имам деца в свят като този? Не бих понесла да ги виждам как страдат, защото не са част от нечий привилегирован кръг, или как са експлоатирани, или как някой ги игнорира или пребива, защото не са руси и високи, или нещо друго, знам ли… Имам предвид по-широкия контекст, който разчитам, че познавате добре.

- 27-07-2015|Златко

Не мога да накарам да млъкнат всички, които според мен налапват лъжица не според собствената си уста (правя го с по-грозните коментари, които по правило идват от нерези, пардон, от мъже). Но ми се иска де…

Какво друго да ви кажа? Не е задължително с напредването на възрастта да разберете, че има неща, за които просто не трябва да се говори, ако човек си няма хабер от тях (ако пък си има, той така или иначе предпочита да не го прави – поне по правило). Но ми е силно отвратно, признавам, да слушам тук „рационалните“ размишления на разни жълточовковци за неща, от които, за собствен късмет, си нямат хал-хабер. Най-жестоките същества на тоя свят са децата. Просто защото не знаят какво е това жестокост…

- 27-07-2015|Мира

Сега прочетох втория текст на английски… Потресаваща история. Не знам какво да кажа. Усещането е като за Чай в пустинята, но с друг финал. Не знаех, че Себастиан Юнгер е неин съпруг. И двамата са много талантливи и смели, и изглеждат сърдечни и обаятелни хора. Каква случайност, няма случайности тук…

- 28-07-2015|Мая

Златко, гневите се на оценъчни коментари и в същото време самият Вие давате оценки и правите изводи за хората, които са ги написали… И с каква категоричност заявявате

И НИКОЙ от вас не се е събуждал сутрин – ама МНОГО сутрини по ред, не само една или две – с този тъп въпрос: „Защо избра именно мене, МАМКА ТИ?“

Да, така може да звучи човек, който наистина

не е преживявал драмата на нещо, на което го е осъдила природата

. Защото въпросите сутрин са: „Каква ми е температурата?“, „Дали този път стана?“, а наближи ли омразната дата в месечния календар, идва ред на надеждата и молитвите: „Дано да е станало“, „Дано не е някакво случайно закъснение в цикъла“ и т.н. Защото това е единственото, което ти остава при 8-годишна борба заедно с лекарите да се открие причината (съответно и евентуално, да се отстрани), а причина няма… Просто ти и любимият ти човек сте изтеглили късата клечка. Беше преди повече от 30 години, когато ин-витро беше повече теория отколкото практика и тогава единствената опция беше осиновяване. Щастлива съм, че я избрахме. Защо казвам всичко това ли? За да Ви обясня, че като човек, който знае, пасажът за красотата ме смущава. Защото детето е любов, а красотата е едно добро допълнение.

- 28-07-2015|Златко

Съдията на терена има както други задължения, така и други права, в сравнение с играчите, Мая. Единственият начин някой играч да протестира срещу това е да напусне играта. Това тук място е не демо-, а меритокрация…

- 28-07-2015|Мира

Златко, много сваляте нивото на собствения си сайт. Аз съм до тук.

- 28-07-2015|Златко

О, аз съм доста по-отдавна. И за доста повече време, надявам се…

- 28-07-2015|Златко

И да уточня още нещо, за хората, които са отскоро тук: това издание е „безплатно“ само на пръв поглед. Цената за ползването му (или поне за участието в правенето му, чрез собствени коментари) е съгласието, че човек ще бъде безпощадно оценяван единствено и само по качеството на забележките си. И че оценките на това качество рядко подлежат на дискусия. Както вече казах, това тук не е демокрация…

- 28-07-2015|Мая
Съдията на терена има както други задължения, така и други права, в сравнение с играчите, Мая. Единственият начин някой играч да протестира срещу това е да напусне играта. Това тук място е не демо-, а меритокрация…

Приятел ми препоръча Двама български англицисти за книгата „Калуня-каля“ и така попаднах на този сайт. Покрай двете рецензии, случайно видях и тази публикация и наивно си позволих да коментирам по болна за мен тема. Ами, прав сте, Златко. Недостойна съм за Вашата игра или мач, или каквото там сте се наел да съдийствате. С удоволствие се оттеглям. Теренът на егокрацията не е за мен.

- 28-07-2015|Златко

О, няма проблеми. Тази ситуация се е повтаряла тук вече толкова много пъти, че вече дори не се опитвам да ги запомням. В това няма опит да занижа по някакъв начин смисъла на разговора, който водим или на онова, което казвате. Просто в момента помежду ни се разиграва нещо, което бих си позволил да обобщя под претенциозната фраза „несъизмеримост на изходната информационна ситуация“ – разбира се, единствено по отношение на мястото, на което се намираме, опазил ме господ да правя обобщения за останалата част от вашия житейски и всякакъв друг опит. Работата е там, че само един от двама ни има някаква приблизителна представа за това къде се намира и за какво точно (или долу-горе) става дума на това тук място. И понеже вие (а може би и аз) имахте (имах) лошия късмет да се сблъскаме сравнително фронтално преди да сте успели да си изградите някаква представа, то изходът от всичко това е силно предсказуем.

Желая ви добри дни. Що се отнася до мен, аз си знам мястото и работата. Или поне така се надявам, във всеки случай…

- 29-07-2015|Благо

Какво ти его, каква американска история – аз виждам горчивата самоирония на силен човек, който се опитва да отчужди болката си, затова звучи дистанцирано… А всички, които критикувате авторката, че разсъждава така, сякаш може всичко да купи, да го притежава, вие ИМАТЕ/ЩЕ ИМАТЕ деца, а не ги създавате, раждате и т. н., нали…?

- 02-08-2015|Царевна

Чета дискусията след текста и си мисля за типичната грешка, която често допускаме като съдим за света и хората от собствената си камбанария. През призмата на собствените си чувства, потребности и ценности. Това ни прави неспособни да разберем драмата на другия и евентуално да изпитаме съчувствие към него.

В началото на 20-те си години не спирах да се удивлявам и възмущавам от хората, които на всяка цена искат да дадат „нов живот“ на гените си чрез свои биологични деца; или от такива, които минават през ада за биологично дете вместо да осиновят някое от стотиците имащи нужда от любовта и грижата им деца; или от онези, които копнеят да осиновят, но се гнусят от децата, чиито цвят на кожата не съвпада с нюанса, който те предпочитат. Но дойде моментът, в който осъзнах, че там където са намесени чувства и потребности волята и разумът имат потенциала да осъществяват контрол, но не и силата да ги изкоренят (чувствата и потребностите). След като не мога да се насиля да харесвам някой, който ми действа отблъскващо, нито да трансформирам привличането в неговата противоположност… по силата на каква логика искам от влюбения в гените си човек да обича безусловно дете, което е създадено от чужд генетичен материал?

В този ред на мисли драматичните събития в живота на Даниела предизвикват съчувствието ми и ми разкриват още едно от безбройните лица на човешкото страдание. Толкова по-леко щеше да се диша в общество, което повече състрадава отколкото осъжда. И повече съчувства, отколкото очаква съчувствие от другите.

- 02-08-2015|Гост

В цялата тази история има и нещо, което е напълно чуждо за повечето от нас. Себастиан Юнгер идва от много старо и много богато семейство, в което липсата на собствен, биологически „собствен“ наследник, може и да изглежда катастрофално. Може и да греша, разбира се…

Август 2015

Бавният (полу) разпад на съветските митове

Автор(и): Николай Клименюк

Според един от широко разпространените днешни вицове, миналото на Русия е непредсказуемо. Понякога човек придобива чувството, че за руснаците то е по-важно от настоящето. Наскоро Централният държавен архив на Русия публикува документи, които разобличават като свободно изобретение един от най-основополагащите митове за съветския героизъм от времената на Втората световна война. Публикацията доведе до вълна от всеобщо възмущение в цялата страна. Гневът на обществеността и консервативните интелектуалци обаче е насочен не против отдавна починалите фалшификатори, а против държавния архив и неговия шеф Сергей Мироненко, които с подобни публикации разклащали опорите на националната идентичност.

Става дума за един исторически епизод, свързан с битката за Москва. На 16 ноември 1941 немската офанзива се сблъсква с яростната съпротива на съветската армия. Според легендата, близо до селцето Дубосеково, на около сто километра западно от Москва, 28 бойци от пехотната дивизия на генерал-майор Панфилов са унищожили 18 немски танка само с гранати и Молотов-коктейли. Никой от тях не оцелял след четиричасовата битка. В безброй много градове на Русия, Казахстан и Украйна са издигнати героични паметници в чест на панфиловците, улици и площади носят техните имена.

Едно неясно съобщение се превръща в история

Че тази история всъщност не е вярна, е ясно на историците вече отдавна. Съмнения в нейната истинност са изказвани публично още по съветско време, но внимание се е обръщало рядко. Множество уж-загинали панфиловци са се появявали живи-здрави в хода на годините, изисквали са – и дори получавали – полагащите им се ордени, дори и когато са признавали, че са узнали за собствените си героични дела едва от вестниците. Първият от тези случаи е възникнал още през 1942: войник, освободен от военнопленничество, е идентифицирал себе си като един от панфиловците. Тези случаи започнали да се умножават с годините, предизвиквайки все по-силен гняв у органите на властта. В края на краищата историята е разследвана на най-високо ниво.

При документа, публикуван наскоро, става дума за доклад, съставен през 1948 от върховния военен прокурор на СССР Николай Афанасиев. Повод за разследването дава арестът на един колаборационист, който по време на немската окупация става селски полицай и сътрудничи при провеждането на депортации и акции на принудителен труд. Скоро става ясно, че обвиняемият Иван Добробабин е един от онези панфиловски герои. След това прокуратурата разпитва сътрудниците на вестника „Красная звезда“, които първи са писали за битката при Дубосеково. Разпитани са и множество офицери от дивизията на Панфилов. От материалите на прокуратурата става ясно как от едно неясно, бедно откъм факти съобщение от фронта, двама редактори на вестника са конструирали първо заглавна история, а скоро след това и подробен доклад.

Никой не е наказан

Действително, имало е тежки сражения по продължение на целия фронт, но никакви особени събития около Дубосеково. Цифрата 28 е буквално изсмукана от пръстите: всичко, което казва фронтовият кореспондент е, че става дума за непълна рота, най-много тридесет души. Двама от тях са искали да се предадат и са разстреляни на място от собствените другари. От двамата набедени предатели в печатната статия остава само един: цензурата намира, че двама страхливци в една рота е прекалено висока цифра. Имената на уж-загиналите авторът подбира от списък на военни доставки. Историята бързо придобива самостоятелност и е пресъздавана многократно, още по време на войната, в различни книги, стихотворения и песни.

Журналистите от „Красная звезда“ осъзнават напълно ясно какво вършат: те желаят да създадат мощен образец, с чиято помощ да окуражат бойците на фронта към саможертва. Интересно, е че никой от участниците не е наказан. Дори и колаборационистът Добробабин успява да извлече полза от статуса си на почетен военен герой: присъдата му, 15 години лагер, е необичайно мека за онези времена, а след седем години той е и помилван.

Митовете стават по-важни от самата действителност

Само по себе си публикуването на тези документи не е никаква сензация: тяхното съществуване и съдържание са известни вече отдавна и те просто се вписват в дълга поредица от подобни разкрития. Сензационна в случая е обществената реакция. Досега подобни публикации обикновено се отхвърляха от консервативната част на обществото като либерални фалшификации, а от либералите – като поредно, незаслужаващо внимание, доказателство за лъжливостта на съветските времена. Този път обаче истинността на документите не се подлага на съмнение. Лайтмотивът на новата критика гласи така: нямаме нужда от истината, ако тя поставя под въпрос представата ни за самите себе си.

Колкото жадно за истината беше съветското общество от времената на Гласността и Перестройката, толкова обсебено то е днес от идеята за стабилност и непоклатимост на собствената идентичност. Дори и консервативните интелектуалци изведнъж започват да правят програмни изказвания в стил „Нашите митове са по-важни от истината“. Философът и ректор на един от петерсбургските университети Александър Сапестоский говори за „отвратителната мода да се изказват съмнения в героичните дела“ и казва: „Ние сме възпитани в дух на множество саможертви в името на Родината. И ако нещо, в което вярваме, бъде обявено за лъжа, то възмущението ни е повече от оправдано“.

Критика от всички страни

Имало е, продължава професорът, далеч повече от 28 убити, и дори ако дивизията на Панфилов е била на съвсем друго място, то не може да се осквернява историята на родината ни с подобни „разкрития“. Министърът на културата Владимир Мединский е още по-категоричен: „Онези, които плескат историята от 1941 с мръсните си, мазни пръсти, би трябвало да бъдат изпратени с машина на времето в тогавашните окопи, за да се борят срещу фашистките танкове. Собственото ми мнение: трябва да се прекрати с отвратителното плескане по тази тема.“

Пикантното в цялата ситуация е, че министерството на културата участва във финансирането на филм за историята на 28-те панфиловци. Режисьорът Андрей Шалопа не помисля дори и насън да променя нещо в сценария: „Това е опит за разрушаване на духовните опори на народа.“ А когато държавният канал „Россия-24“ излъчи кратко съобщение за документите, зрителите му се развилняха из социалните мрежи: „Вие сте подлоги на фашистите и американците“. В същото време руският музей на Гулаг, който се помещава в някогашния лагер Перм-36, беше осъден на парична глоба, защото е отказал да бъде вписан в списъка на „чуждестранни агенти“, съставен от министерството на правосъдието.

Източник

Николай Клименюк е млад руски журналист и автор, сътрудник на немски издания (FAZ и др.) и участник в списването на независимата руска медия PublicPost.

- 02-08-2015|Black Wolf

Всичко това е много характерно за пропагандната машина на СССР. Но по много подобен начени се конструират (и изживяват) митове в много други страни – в цял свят. Така че…;-)

- 03-08-2015|Броди

Хубава находка: днес повечето хора в Русия дори публично заявяват, че са предоволни, заврени уютно в схемата на измислени митове, за разлика от разгара на престройката, когато всичко се подменя и ревизира. Ето и отговор защо няма смислено произведение като книга или на екран за Васил Иванов Кунчев. Например, някой се бара на писател и разрови документите по следствието за него и сподвижниците му. Направо ще замълча, защото е повече от ясен отказът да се напише нещо за очи, без да се изкривяват наличните факти с беглото оправдание, че на народа му били нужни легенди. Горко на такъв народ и на практика кой е упълномощен да говори от името на някоя общност. За Филип Тотю и Панайот Хитов Захари Стоянов има ясно очертана позиция. Бих отвел ученици на екскурзия в Румъния тъкмо в зандана, къде Филип Тотьо е прекарал бая годинки като криминален. Странно, защо този младеж не ползва „Живот и съдба“ на Василий Гросман и шедьовъра на Виктор Астафиев „Проклети и убити“, всъщност последният му роман, където относително обективно са изобразени хора и събития през Втората световна война. На едно реално общество с изградени нравствени устои герои изобщо не са му нужни.

П.П. Неустоим подтик ме чопли извътре да припомня разказа на Охенри „Черният орел“, където основният персонаж е прераздухан от пресата мелодраматичен герой, а дружките му, полски апаши, си го знаят Свинята заради неспирния му апетит да гмуца постоянно и ненаситно.

- 03-08-2015|Гост

Митологизирането не беше ли тема на спорове около Батак?

Прочели като дявола евангелието, или съвсем непрочели проучването, масово обвиниха авторите на изследването как се митологизира действително съдбоносно за България събитие, като „омаловажаване на трагичната ни история“.

- 05-08-2015|Баба пенсионерка

Още едно доказателство, че историята се пише, /тълкува, натъманява, анализира, променя и т.н. /, от победителите.И още едно потвърждение, че който владее миналото, той господства и в бъдещето. /Последното май го беше казал Оруел./ Спомних си, как в моите гимназиални учебници по история пишеше за „масовото“ партизанско движение, но тогава, както и днес, хората падат непрекъснато в капана на бълващата небивалици пропаганда.Митологията е част от инструментариума на политиката.Съществена част.

- 05-08-2015|Гост

Като българската история – измислена от край до край…

В преследване на хартията

Автор(и): Джейк Битл

В романа на Хенри Джеймс Портрет на една дама, злополучният кандидат на име Нед Роузиър ухажва невинната Панси Озмънд. Роузиър е известен най-вече като дългогодишен колекционер на миниатюрни книжки и украшения, наречени bibelots. След като Панси го отхвърля, Роузиър ликвидира колекцията си, с надеждата да стане достатъчно богат, за да може да впечатли баща ѝ. Решението му обаче се оказва силно неудачно: хората от близкото обкръжение на Панси му казват, че е щяло да бъде много по-добре, ако той би запазил своите „красиви нещица“ и че колекцията му от дреболии и книги била „най-интересното нещо около него“.

Тук, както и на други места в Портрет-а – роман, написан от писател, който вярва силно в обогатяващата мощ на литературата – ние виждаме как книгите биват превръщани в обект на новост, суета и статус. Изабел Арчър, главната героиня на книгата, никога не похваща книга за повече от няколко минути, преди да ѝ се доспи или вниманието ѝ да бъде отклонено към други неща. Журналистката Хенриета Стакпоул пък служи най-вече като един вид комично отклонение, с описанията на приятелите и познатите ѝ в статиите, които пише. Този литературен материализъм със сигурност не отразява отношението на самия Джеймс – той вероятно би предпочел героите му просто да четат книги, вместо да ги колекционират – но пък, от друга страна, това е нещо присъщо не само и единствено на героите от Портрет-а, нито пък само на аристократи като Роузиър.

Удоволствието от колекционирането на книгите и перченето със собствената колекция е нещо обичайно, както сред четящите хора, така и сред онези, които се преструват на такива. Най-важната причина, поради която харчим пари за книги е, разбира се, че (евентуално) възнамеряваме да ги прочетем, но тя в никакъв случай не е единствената: освен това ние желаем да ги гледаме и да гледаме как ги гледат други хора. Докато наскоро се мотаех из новия си апартамент, се улових как хвърлям дълги, изпълнени с възхищение погледи към полиците си, пълни с книги, как оправям подгънати страници и се уверявам, че гръбчетата са подредени в безупречни редици. По-голямата част от времето, което отделих на преместването в новото жилище, беше посветено на подреждането на тези лавици; книгите ми вероятно възлизат на около 90% от товара, който трябваше да изнеса на третия етаж в новия си апартамент. И когато след две години се преместя отново, ще трябва и да го правя за пореден път. Но защо аз – защо ние – посвещаваме толкова много време, енергия, пространство и пари на тези 15-доларови комати от хартия? Защо рискувам получаване на дискова херния всеки път, когато се местя в нов апартамент? Или, за да го формулирам по друг начин: защо просто не си купувам Киндъл?

Ами защото обичам книги – или поне така се уверявам. Но какво точно имам пред вид, когато говоря за „книги“? Когато например казвам, че обичам Тайпе на Тао Лин, дали говоря за обогатяващото преживяване от четенето на тази книга? Или може би за моето физическо копие от Тайпе, чието блестящо гръбче изглежда особено ослепително, притиснато между Примо Леви и Дейвид Липски? За да мога да различа собственото си хоби да колекционирам книги от, примерно, хобито на майка ми да колекционира керамични игуани, трябва да добавя твърдението, че то се различава чрез преживяването на самото четене. Трябва да твърдя, че, докато събирам и чета всички тези книги, аз върша нещо продуктивно, конструктивно, заслужаващо си труда. Това, в крайна сметка, най-често е бил аргумента, изтъкван от различните защитници на литературата и представян в последно време в най-различни медии – нека посоча тук само няколко от дългия списък: Slate, Time, New York Times, Atlantic, Popular Science и New Republic. Тези статии или подкрепят, или критикуват последните научни изследвания, които уж доказвали, че четенето на литература прави от нас по-съпричастни, по-емпатични същества. Аз съм склонен да последвам http://www.newrepublic.com/article/117191/why-reading-isnt-always-good-you„>Лео Робсън в твърдението, че тези научни изследвания най-вероятно са дрън-дрън, но дори и Робсън в края на краищата стига до идеята, че четенето на литература все пак върши нещо положително за читателя, дори и ако това нещо има само малко общо с морала.

Но дори и ако цялото това четене все пак ме е подобрило в някакъв смисъл, то вие едва ли ще можете да го доловите от начина, по който се държа в близост до книгите си. Всъщност, когато прекарвам часове в преподреждане на книжните си лавици и купуване на книги, които няма да прочета скоро или изобщо, аз се държа така, сякаш единственото нещо, което бих искал да извлека от Тайпе е да се перча с лъскавото му гръбче на полицата си. Начинът, по който се отнасям към книгите си показва, че независимо от това колко важни те са за мен като неща за четене, освен това те съществуват като декоративни обекти и статусови символи.

За мое щастие (както и на всички други засегнати от същата страст книголюбители), последните технологически развития предоставиха нещо като алтернатива на този „литературен материализъм“, под формата на електронни книги. Ако събирането на физически книги ме отвлича от един по-скромен и по-малко егоцентричен читателски опит, то елиминирането на физическото измерение на книгите изглежда така, сякаш би успяло да помогне при премахването на суетата, която идва заедно с тях. Бих могъл да освободя доста лавично пространство, да спечеля немалко количество пари по антикварни книжарници и да пречистя екологическото си самочувствие – и всичко това докато получавам точно същото окултуряване, което винаги съм получавал от четенето на книги и есета. Единственият недостатък е, че никой не би могъл да се досети след евентуалното посещение в апартамента ми, че книгите са душата и сърцето ми. (Това си е било винаги възможно, благодарение на библиотеките, но в наши дни то е много по-лесно. Всичко, което трябва да направите е да набутате Киндъла под възглавницата си – и вече изглеждате напълно неразличим от нечетящия езичник на следващия ъгъл).

По времето на кулминацията на лудостта по електронни книги изглеждаше, че не ми остава нищо друго, освен и аз да се покръстя. Голямата статия „Публикувай или умри„на КенАулета от 2010, публикувана в Нюйоркър, си остава най-плашещата картина за начина, по който „дигиталната революция“, водена от онзи велик горгон, Джеф Безос, била на път да прекатури издателската индустрия, да сравни със земята всички независими книжарници по света и да застави авторите да се присъединят към тъмната страна на Амазон. Изглеждаше така, сякаш всичко е свършило: печатните книги бяха отживели времето си. Единствено някакъв масов преход към електронни книги щеше да спаси издателската индустрия от несъстоятелност и колапс. За момент изглеждаше така, сякаш, ако бихме искали да продължаваме с четенето, ще ни се наложи да се откажем от физическите книги, което пък от своя страна ще означава отказ от суетата, идеща заедно с тях. Дали би било толкова пресилено да се каже, че този преход би могъл да ни спаси от определени материалистически изкушения?

* * *

Бях в десети клас когато се появи статията на Аулета и всички основни медии и литературни органи започнаха да пишат надгробни слова за издателската индустрия. Спомням си колко ужасèн бях по онова време за бъдещето на печатните книги – току-що бях започнал да събирам собствената си колекция и за пръв път преживявах изкушението на книжарниците. В същата година се сприятелих с момче на име Джейсън, който винаги ми разказваше за книгите по философия, които четял в момента. Често прекарвахме обедните си почивки заедно в училищната библиотека, където Джейсън с пренебрежение разглеждаше старите, подвързани в найлонови обложки издания на Платон и Ницше. А когато най-после успях лично да видя неговата книжната колекция на Джейсън, внезапно открих, че всички велики книги, които бях заемал една по една от библиотеката, присъстваха по неговите полици, с откъснати части от задните корици, за да се премахне електронната защита от книжарницата. Бяха красиви книги, далеч по-добри от моите евтини издания, когато ставаше дума за привличане вниманието на нашите плебейски връстници, а когато пък Джейсън сложеше ръката си на съответното място, човек дори не можеше да забележи откъснатата част от задната корица. По някое време той успя да ме убеди, че си струвало да се крадат „подходящите“ издания от Барнс & Ноубл, с цел обогатяване на колекцията ми. Направих го веднъж, само веднъж, с един голям син том Събрана проза на Борхес, който наскоро извадих от кашона и поставих на лавицата с известно неудоволствие.

Всички автори, които четях по онова време, сигурно биха ми обяснили, че сляпото ми увлечение по физическите книги е признак за повърхностност. Това не означава, че четенето и купуването на книгите се намират в някакъв вид съревнование за спечелване на моята морална същност, но то действително подсказва, че материалистическото удоволствие, което получавам от притежаването и показването им, си е трудно за помиряване със съживяващото удоволствие, което извличам от реалното им четене. Всъщност отдаването на такива второстепенни удоволствия може да се окаже дори неблагоприятно за собственото ни развитие като читатели. Човек си припомня тази често повтаряна по партита фраза: „Не, не съм я чел още, но вече е на лавицата ми“. Или поне самият аз съм наблюдавал тази суета в собственото си поведение. Тя надига глава когато седя във всекидневната си и разглеждам рафтовете, или в някои моменти на емоционална слабост – например когато питам бившите си приятелки дали мога да получа обратно отдавна заетите екземпляри на Бели момичета или Нарцис и Голдмунд. (Откровено казано, ненавиждам Нарцис и Голдмунд, но все пак си я искам обратно. Не за да я прочета отново, а просто за да я имам).

И все пак, дали съм имал право, когато предпочетох страната на училищната библиотека и четенето на опърпани копия от класиците (както и връщането им обратно, след като ги свършех)? Дали тази спартанска практика на четене ме е направила по-добре подготвен от Джейсън за разбирането на Непоносимата лекота на битието, която прочетохме заедно в първата година от колежа? В такъв случай за сериозните читатели, плюс за несериозните, действително би имало смисъл да държат на своите Киндъли.

Но сериозните читатели не преминават на тълпи към електронните книги, нито пък го правят несериозните. Само четири години след като Аулета обяви смъртната присъда, мрежата зашумя около твърдението на британския издател Тим Уотърстън, че ако нещо запада, то това са именно дигиталнитекниги. И наистина: въпреки факта, че електронните книги обещаваха подобрения на печалбите в индустриално-спасителни мащаби, и действително в един момент изглеждаха като единственото нещо, което може да задържи издателския бизнес над водата, те никога не са съставлявали дори и една трета от общите продажби на книги, дори и в зенита на популярността си. Последните гамбити на Амазон, като например новия шрифт, създаден „изключително за електронни книги“, както и модела на заплащане, при който на авторите се плаща в зависимост от прочетените страници, едва ли ще помогнат на електронните книги да запазят малкия си дял от пазара. Никой изглежда не е в състояние да обясни по каква точно причина се случва това, но, може би показателно, в един от отговорите срещу мнението на Уотърстън, публикуван в Гардиън, се изказва мнението, че електронните книги няма да спечелят, защото, накратко, те не са достатъчно хубави за гледане: „Докато технологията не стане също толкова приятна за физическите сетива колкото текстът е за опознаващия Аз, то винаги ще си остава потребността от бляскави, красиви, задоволяващи сетивата книги“.

Но удоволствието, което получаваме от физическите книги, дори не е само онова, което извличаме от тези „бляскави“ обложки или „удовлетворяващото“ усещане за допира до хартията. То е и удоволствие от колекционирането на предмети, способността да се наблюдава предполагаемото разрастване на интелекта ни, представено под формата на изпълнени с книги рафтове. Дори и ако цялата ми библиотека би могла да се побере в джоба ми – в което и се състоеше цялата привлекателност на Киндъла на първо място – то аз просто не го искам. Удоволствието от притежаването на красиви предмети като книгите е, в края на краищата, не просто някакво лично удоволствие. То е и нещо споделено, което означава, че моята колекция от книги не трябва само да пробужда гордост у мен и завист у останалите. Тя трябва да подбужда и към смислени разговори.

Миналата седмица, докато разопаковах последните кашони, бях поканил приятеля си Джак на вечеря в новия апартамент. Вечеряхме във всекидневната, където бях запълнил два огромни шкафа с книгите, които бях купил из антикварни и нормални книжарници, плюс всевъзможни разпродажби, в хода на последните осем и нещо години. Застанал пред шкафа „А – М“, Джак извади моето издание на История на лудостта от Фуко – една от най-красивите книги, които притежавам. (Все още не съм я довършил).

„Ей, тая наистина е много хубава“, каза той, докато ми я показваше. „Мога ли да я заема?“

„Да“, казах аз, „разбира се“. Джак е бърз читател: сигурно щеше да я изчете за нула време, след което най-после щях да имам някого, с когото да разговарям за нея. Но след това изведнъж нещо ме заяде отвътре: голямата червена книга изглеждаше така красиво от мястото, където седях, а липсата ѝ сигурно щеше да ме накара да преподреждам онази лавица, плюс трите останали под нея. „Момент“, добавих. „Не знам. Просто…“

Джак ме изгледа продължително.

„Добре, ще те оставя да размислиш“, каза той, докато поставяше книгата обратно. Не продължих този разговор, но следващия път, когато Джак ми дойде на гости, непременно ще настоя той да не си замине без да е взел със себе си красивата червена книга.

Източник

Джейк Битл е начеващ и, както изглежда, многообещаващ американски автор и журналист, все още студент, но с множество публикации из различни американски културни издания, като например The Point Magazine, The Oracle, The Awl и др.

- 04-08-2015|Христина Калайджиева

Четенето е обикновено любопитство, което претендира за любознание. Сигурна съм, че ако нямаше толкова изписана хартия, мнозина щяха да са по-(здраво)мислещи. Защо ли за гмежта пишещи Дарвин не говори нищо? Отговорът намерете сами.

Провалът. Начин на употреба

Автор(и): Захари Карабашлиев

Всеки от нас има поне един познат, приятел, или роднина, успял в нещо, всеки има и десетки други, които са се провалили и със сигурност стотици, които пък дори не са опитвали.

Сещам се за един трагичен образ от ранното ми детство – Тошо Родопата. Бивш директор на училище, после управител на голямо държавно предприятие, но след поредица житейски срутвания изпаднал до тъжен пияница и хоремашки философ, Тошо Родопата приключи живота си в немилост, с петносано сако и черни, вечно накапани панталони с провиснали колене. Майка ми казва, че последният път, когато отишла да го види в сиропиталището, той пиел кафе в пластмасова чаша и гледал през прозореца хълмовете навън. От Тошо Родопата помня чифт светли, добри очи, рижавееща коса, ситни червени капиляри по скулите, както и няколко думи, които кой знае защо ми каза един ден: „Виж, моето момче. Цял живот плувах срещу течението – не успях да стигна първите. Отпуснах се обаче – задминах и последните.“

В едно друго есе бях опитал да осмисля понятието „успех“ и по-скоро да обърна внимание на неговото разказване, защото вярвам, че бъдещето на един народ зависи от историите, които той избира да преразказва на децата си сега. Най-вдъхновяващите разкази на западния свят от последните векове са свързани с успехи, които пък от своя страна са свързани с големи провали. Примерите са много – Едисон и електрическата крушка, Бил Гейтс и неуспехът на първата му бизнес идея, Стив Джобс и изритването му от компанията, която сам е създал, младият Уолт Дисни и уволнението му от малкия вестник, в който работел, защото главният редактор решил, че му „липсва въображение и няма добри идеи“… Добре известен е и случаят с онзи многократно отхвърлян ръкопис за дете-магьосник Хари Потър, преди най-сетне да види бял свят и като с магическата пръчка промени завинаги глобалното книгоиздаване. А какво, ако Дж. К. Роулинг се беше отпуснала по течението, ако се бе отказала да опитва, ако бе останала на милостта на социалните служби и прегърнала провала?

Уинстън Чърчил казва: „Успехът е да залиташ от провал към провал, без загуба на ентусиазъм.“

Истина е, че това, което ние етикираме като „провал“ понякога е скрита отсечка от по-дългия и мъчителен път към това, което се приема за „успех“.

Някои култури се отнасят по-толерантно към провалите си. За англоезичната например не е важно колко пъти си се провалил, а дали си продължил и дали си постигнал резултат. Защото, когато такъв има, провалите са си стрували – те са били част от пътя.

Ние в България от друга страна се концентрираме повече върху това да се „предпазим“ от провалите, които сякаш ни дебнат отвсякъде. Затова и най-вдъхновяващата история рискува да бъде изкоментирана като „Това тук в България знайш ли кога ше стане? Никога няма да стане.“

Изглежда, че докато успехът е възможен, но някъде другаде, провалът тук е гарантиран. Затова и фокусът е не да постигаме целта си, а да минимизираме неуспеха.

Колко пъти сме чували „от мен какво зависи, нищо не зависи“, „каквото и да правиш пак нищо няма да се промени“, „то тъй, ако ставаше, ехей!“, „а бе няма да стане това дето си го мислиш“. Всеки от нас се е сблъсквал с тези клишета – казват ги загрижени родители, колеги, приятели. Тези втвърдени езикови щампи се употребяват по инерция, безотговорно. Най-страшното е, че съм ги чувал и от съвсем млади хора, които още не са имали достатъчен свой жизнен опит, т.е. те са заучени. Българският колективен скепсис поколение след поколение пречи да бъде конструирана една що годе добра представа за индивидуален успех – изглежда, че или няма достатъчно примери за хора, контролиращи сами съдбата си, или за тях не се говори често. В културата ни отсъства наратива на успеха. За сметка на това обаче живеем в един сякаш вечно звучащ рефрен, който се усуква около мотива за нашата групова безпомощност.

* * *

В началото на 50-те години на миналия век един от любимите и най-посещавани курсове в Северозападния Университет в САЩ е „Език и мислене“, воден от професор Ървинг Лий. В една от своите лекции посветени на предразсъдъци, погрешни съждения и поведение, професор Лий говори за експеримент, който най-общо казано изглежда така:

В контейнер с вода е поставена стъклена преграда, разделяйки го на две половини. В едната половина е пусната да плува гладна щука. В другата е пусната любимата храна на щуката – дребни рибки. Разбира се, виждайки рибките щуката се засилва да похапне, но се блъска в стъклената стена. Опитва втори, трети път, атакувайки по различен начин, но резултата е същия. Опитите продължават известно време, а наблюдател с хронометър и брояч, замерва колко опита ще направи рибата, докато се откаже. Излиза, че колкото и гладна и коравоглава да е щуката, в някакъв момент тя се уморява и спира опитите. Тя се „приучава“, че колкото и да ѝ се иска няма как да се домогне до храна, това я „отчайва“, тя се отпуска и мързеливо продължава да плува из своята половина на аквариума.

Дотук добре, но става по-интересно, когато стъклената преграда е премахната. Дребните рибки започват да плуват навсякъде около гладната щука, но тя не си прави труда да ги докосне. Тя вече „е научена“, че ако иска да ги похапне, нещо невидимо ще ѝ попречи и ще ѝ причини болка. И така щуката гладува, докато умре, макар около нея да е пълно с храна.

Професор Ървинг Лий пише няколко книги и много научни публикации, но не успява сам да развие това, което започва, защото почива след тежко заболяване едва на 45. Но той се докосва до нещо, което двадесетина години по-късно един млад психолог на име Мартин Селигман от Университета на Пенсилвания ще открие почти случайно, ще изследва, опише и нарече „заучена безпомощност“.

Доктор Селигман илюстрира това с експеримент, в който участват три групи кучета. На първата група(А) се пуска електрически шок, като кучетата са предварително тренирани да избягват болката, ако след звуков сигнал натиснат с нос един панел и така изключат електрическото захранване, т.е. те са в състояние да контролират ситуацията. При втората група кучета(Б) електрическият шок не е свързан с изключващо устройство, т.е. те не могат да контролират ситуацията. Шоковото устройство при тях е „обвързано“ със системата на първата група(А), така че те получават същия токов удар като А, само че не могат да го спрат. Третата група кучета(В) не е подложена на електрически шок – те са контролна група.

И така – на първите две групи кучета пускали електрошок в равна интензивност, в еднаква степен и по абсолютно едно и също време като единствената разлика била в това, че кучетата от група А можели да спрат болката, а тези от група Б нямали такъв механизъм, били безсилни да контролират ситуацията, от техните действия не зависело нищо. След известно време те се „научавали“, че токовият удар е неизбежен, че идва и си отива по независещи от тях причини, затова просто свиквали и се отпускали безпомощно на пода.

Следващата част от експеримента е още по-интересна. Трите групи са поставени в помещение с ниски прегради. В едната част има електрошок, в другата – няма. Оказало се, че кучетата от първата група(А), които са тренирани да контролират електрошока бързо прескачат преградата и отиват там, където не ги удря ток. Същото прави и третата, контролна група В. Кучетата от група Б обаче, тези, които преди това били лишени от контрол дори и не опитвали да прескочат преградата, а просто лягали на пода, скимтели и пасивно понасяли токовите удари.

От този експеримент Селигман стига до извода, че безпомощността се предизвиква не от болезнените изживявания, а от свикването снеконтролируемостта на тези изживявания. Кучето става безпомощно, ако бъде „приучено“, че негативните изживявания го сполетяват произволно, че от неговите действия не зависи нищо. С една дума – кучетата, лишени от контрол придобиват т.нар. „заучена безпомощност“. Симптомите на това поведение били сходни с тези на клинична депресия.

* * *

Смяната на режима в България през 1989-та се случи внезапно и съвсем неочаквано. Ние от моето поколение не бяхме се придвижвали естествено към демокрация, не бяхме се борили за нея, не бяхме събаряли стени, не бяхме давали жертви, не бяхме воювали срещу Системата.Тази Система почти половин век бе възпитавала у хората съзнанието, че от тях не зависи нищо. И ето че в една ноемврийска вечер от телевизора ни казаха, че отсега вече нещата се променят. Но поведението на по-голямата част от населението беше вече в режим на „заучена безпомощност“. Стъклената преграда е вдигната, но какво от това?

Тези от нас, които поради младостта си още не бяхме тренирани да сме „безпомощни“, се втурнахме в свободната инициатива и започнахме хаотични движения във всички посоки.

Всичко стана позволено тогава – от дребни амбулантни търговии, през внос-износ, студентски кооперации, алкохол, цигари, строителство, пирамиди и други странни операции, които за няколко години направиха някои милионери, други провалиха дълбоко, трети обезличиха, а четвърти просто убиха. Човешката природа, в цялата ѝ комплексност манифестираше себе си.

Спомням си началото на 90-те като най-интензивното време, в което всичко, което можеше да се случи се случваше. Беше трудно да останеш студент, след като вън от университета бе далеч по-интересно. Как да седиш в упражнение по старобългарска литература, след като имаш възможността да участваш в новобългарската действителност? Както много от приятелите си, още преди да завърша образованието си се впуснах в какви ли не авантюри. Дойдоха първите спечелени пари, първите загуби, първите изкушения. След серия от ту успешни, ту злощастни начинания, в средата на 90-те дойде и първият ми по-сериозен провал. И макар той да бе свързан с провала на валутата ни, на държавата, на цялата система, аз го приех болезнено лично.

Спомням си депресията, която ме сломи тогава, помня усещането за безпомощност, за самота. Започнах да осъзнавам, че Системата ме наказваше с удари, върху които нямах контрол. Спрямо мен, тя работеше произволно и резултатът беше – провал.

Но нима не бях се провалил в пълен синхрон с времето, в което живеех, в унисон именно със Системата? Нима не бях логичен резултат на редица „успешно“ случили се провали? Соцът се бе провалил. 45 години преди това се бе провалила конфигурацията, в която България бе влязла във Втората световна война, която пък бе следствие от Първата, и тя загубена с друг провален съюз, а преди това други войни, и т.н., докато стигнем до Освобождението. Но пък нали то бе рожба на едно уж провалено въстание. Което пък идва, защото Османската система се проваля, петстотин години, след като е победила българската, която пък се била вече провалила… и т.н… и т.н…

Както знаем провалът и философстването често вървят ръка за ръка.

Ето, казвах си, Исус навремето е бил пълен провал – до 30 годишна възраст няма дом, семейство, никакви спестявания, а накрая и най-близките му ученици го предават. Дори апостол Петър, уж най-верния му приятел се отказва от него три пъти за няколко часа, след епизода с целувката на Юда.

Въобще провалът е проследим в цялата човешка история, чак до инцидента в Райската градина.

Но не само Човек се проваля. Цялата работа всъщност започва от Оня горе:

„И разкая се Господ, задето беше създал човека на земята, и се огорчи в Сърцето си. 7. И рече Господ: ще изтребя от лицето на земята човеците, които сътворих, от човек до скот, гадове и птици небесни ще изтребя, защото се разкаях, задето ги създадох.“ Битие, Глава 6. Ст. 6.

Излиза, че Създателят е първият провалил се. След като успешно е изградил цяла една екосистема, точно венецът на творението – човекът се оказва неговия пръв и сериозен провал. Слава богу обаче, Господ все пак се е поуспокоил и спасил Ной, та, след Потопа имаме вече втората, подобрена версия на човечеството – нови, уж по-смислени люде. (Понякога се питам, ако ние сме по-качественото от Божията промисъл, ако ние сме успеха на Божието творение, смятай, какви са били онези наши бета-версии, изродите отпреди Потопа!)

Такива мисли дълбаеха съзнанието ми тогава. Беше тегаво. Безрадостно. Унизително. Системата наистина работеше по някаква своя странна, независеща от мен логика. Какво въобще зависеше от мен?

И кой знае как точно, но си спомних един ден думите на Тошо Родопата: „Отпуснах се – задминах и последните.

Системата – осъзнах тогава – не ме оставяше да контролирам нещата, които се случваха в живота ми, но аз все още можех да контролирам живота си. И както стотици хиляди преди мен, и стотици хиляди след мен, аз направих всичко каквото трябваше, за да зарежа тази Система. Напуснах България.

В Америка без никакви пари, знания на езика и каквито и да е специални умения успях да стана част от друга Система с по-ясни и предвидими правила. Не, че беше лесно. Но всичко зависеше от изборите, които правя.

Животът, който изградих там ме срещна с безброй хора, които бяха минавали през какви ли не лични, професионални и всякакви безмилостни удари. Но не си спомням да съм познавал нито един, който да ми каже, че от него не зависело нищо. Нито един.

Сега отново живея в България. 90-те години в някои отношения изглеждат далеч назад. Още по-назад е и времето, което ни е завещало езикови конструкции като: „Трай бабо за хубост“, „Да би мирно седяло, не би чудо видяло“ и любимото „Преклонена главица сабя не я сече.“ Въобще, народотворчеството ни е пълно с бисери, толериращи нищоправенето. Тези бисери, родени в модус на оцеляване през вековете са напълно нерелевантни днес.

Вярвам, че България се намира в решителен момент, в който Системата е на път да бъде трансформирана. Затова, тя има нужда от други послания.

Ние не искаме да бъдем в ролята на кучетата от група Б, тези, от които нищо не зависи.

Ние желаем да имаме повече контрол над съдбите си.

Едва ли мога да се сетя за по-жалка картина от общество, отпуснало се по течението, на път да го задминат и последните.

Не само като индивиди, а и като нация ние трябва да свикваме с това, че провалите са неизбежни, те са опит.

Важното е какво правим след тях – дали се учим на безпомощност, или се учим.

публикувано в сп. Мениджър март 2015

Източник

Захари Карабашлиев е български белетрист и драматург, живеещ в Калифорния, САЩ. Неговият дебютен роман „18% сиво“ (2008) претърпява четири издания и е класиран сред стоте най-любими книги на българите в кампанията „Голямото четене“. „18% сиво“ печели „Цветето на читателите“ – литературна награда, присъждана за търговски успех на книга от веригата книжарници „Хеликон“. Пиесата „Откат“ получава Голямата награда на конкурса „Нова българска драма“ (2008), а пиесата „Неделя вечер“ – най-престижната театрална награда за драматургия в страната, „Аскеер“. Захари Карабашлиев е автор на сборник разкази „Кратка история на самолета“ (2009).

- 02-08-2015|Емил Войников

Уважаеми господин Карабашлиев,

Позволявам си да отбележа, че клишетата и „втвърдените езикови щампи“, които споменавате, в много конкретни случаи са напълно основателни и съвсем не „се употребяват по инерция и безотговорно“. В държава, в която личната инициатива се отъждествява с най-откровен грабеж „успехът“ е нещо доста съмнително. Успехът и провалът, върху които вие разсъждавате имат смисъл само там, където играта има правила. Не обичам да морализаторствам, но познавам хора, които са обречени на неуспех, просто защото не желаят да крадат и да лъжат. В държава, в която редът и елементарната справедливост отсъстват, за сметка на алчността и тоталната безскрупулност, чувството за безпомощност е неизбежно, при това то не е групово, а индивидуално явление. Познавам решителен човек със силен дух, който в продължение на повече от 10 години води дела срещу небезизвестната фирма „Топлофикация“. За този човек тази борба не беше „между другото“. Тя беше до голяма степен въпрос на чест и достойнство, а освен това беше свързана с битова оскъдица и голямо нервно напрежение. Накрая моят приятел спечели окончателно делото! Всички го поздравихме и той наистина се почувства горд и… успешен, но… за кратко! След не повече от месец, българския парламент промени съответния закон и… моят приятел отново се оказа потърпевш и длъжник. Вие бихте ли посветили десетилетия от живота си, за да се борите с „Топлофикация“ г-н Карабашлиев?

С уважение: Емил Войников

- 02-08-2015|Златко

Брат ми е притежател на малка фирма (автомобилен сервиз), така че мога да говоря от (почти) личен опит. Тезата, че е невъзможно да водиш честен бизнес в България е, разбира се, грубо обобщение. Това е не само възможно, но и много хора го правят (познавам и други хора, които въртят бизнесите си напълно почтено, и то в България). Примери могат да се намерят за всичко, но в никакъв случай не е случайно кои ИМЕННО са примерите, от които човек избира да прави обобщения относно живота, бъдещето, света и така нататък. Както се казва в добре известния руски виц, „всички ни учеха да ставаме палачи, но защо именно ти, приятелю, се изхитри да станеш отличник?“

- 02-08-2015|Иван Д. Стоянов

Интересно съвпадение, но по-рано днес попаднах на подобна тема в едно руско издание – Лента.ру. Една наистина много подобна картина, но разбираемо обяснена от един компетентен човек. Който иска, му препоръчвам цялото интервю тук:lenta.ru/articles/2015/08/02/zastoy/

Но най-интересният за мен пасаж съм се постарал да го преведа:

„Американски психолог Ричард Аткинсон го нарича психология на неудачника. Когато ситуацията в страната и живота на гражданите се подобрява, успоредно расте и нивото на очакванията. Но още по-бързо расте нивото на претенциите. В един момент разривът между «искам» и «мога» става много голям. Човек разбира че няма да постигне това което му се иска и започва да се озлобява. Но когато ситуацията се влошава, при несигурния в себе си човек нивото на претанциите рязко намалява. Разривът между «искам» и «мога» практически исчезва, появява се сигурност в своите сили, понижава се нивото на агресивност. Поради това, колкото и да е парадоксально, в общества от нашия тип хората се чустват по-комфортно точно тогава, когато ситуацията в страната се влошава».

Поразително точно описание на ситуацията и в нашата страна. Животът у нас видимо се подобрява, но озлобеният негативизъм расте още по-бързо. Този парадокс винаги ме е занимавал и дори имам една статия на тази тема: «Силата на българският негативизъм». Ако някой иска да я погледне – ето линк:www.journal-informo.eu/content/014/002.pdf

- 02-08-2015|Яни Милчаков

Чудесен текст, Захари, защо не помислиш за един сборник есета!

- 03-08-2015|Гост

Точно, както винаги, от Карабашлиев.

Браво!

Неудачниците наистина са свикнали да не се „опъват“.

- 03-08-2015|Peter Petrov

Браво Захари.

- 04-08-2015|Николай Вълчев

Г-н Карабашев, самата дума провал показва че неправилно виждате нещата! Аз никога не съм се провалял! Много пъти не съм успявал да достигна целта си въпреки усилията! Не успявам поради независещи от мен причини. Провал е когато причините са в човека, грешна преценка или необективно отношение към действителността! Не е провал когато виждаш препятствията и риска, но въпреки това опитваш и полагаш усилия да постигнеш нещо! Ако не успееш, знаеш че си направил всичко което зависи от теб и продължаваш напред! Такъв е и примера със стъклото, проблема не е в щуката, а в това че тя не го вижда, не го осъзнава!

- 06-08-2015|Чингиз Кан

За ударението

Пак съм тук. Вчера се върнах от „Морски завой“ където бях цели три седмици, но какво за ви кажа, курорт като курорт, въпреки че и така не може да се каже, защото тук, на Гела B.H. /Black Hоle/, всичко е безутешна /ако енергията на семиквантите може да се нарече така/ безплътност, даваща ми повод да обясня на търпеливите ел-пи читатели, бъркащи черната дупка Гела с Гела, че втората е с ударение на „а“ и е едно село на Земята с 48 жители, повечето от които бивши гайдари, където, според една легенда е роден убийствено любопитният Орфей, мъж на Евридика, изчезнала от очите му по основателни митически причини завинаги, а не другата, съпруга на цар Акрисий и майка на Даная – майката на подвизаващия се в старогръцката /новогръцката е фискална/ митология като Персей – убиец на горгоната Медуза и спасител на Андромеда, на която пък е кръстена една спирална галактика, където времето е винаги мъгливо и квантите се държат като олимпийски богове, ще рече. митологично-безотговорно, да не кажа космически самонадеяно… Тук се връщам да прочета изречението и едва подир третия път схващам, че нищо не съм разбрал, защото на село Гела не е сложено ударение върху втората сричка, което е типично за правоговора ви, далечни мои братовчеди –нещо, в което вече започвам да се съмнявам толкова силно, че сигурно ще ми се наложи да обмисля дълго и много задълбочено защо изобщо ми трябваше да изучавам глаголицата и кирилицата ви докато спя на коня, вместо да се изтягам върху невъобразимо меките възглавници от камилска подкоремна вълна във въображаемата си канска юрта с въздухообменник на върха и да си пия топлен на моминска гръд кумис с балканжи Дафо – моят неканен, но винаги очаквам гост на най-музикалните ми сънища – същият, който 1907 година закупува в Солун и донася в Гела книжка-календар, написана на български език, където се говорело, че преди 464 години в Родопа имало голям манастир, и сега Дафо ми обяснява как в един дъждовен ден, след едно изтощително дълго биене на камбаната, за да бъдат призовани за молитва и селяните от околните села, в светата обител пристига неканена и цяла тумба водени от Баштулума си, да приберат годишния кръвен данък еничари, а Баштулума, отведен някога насила от същия този манастир, хваща едно момче за дръгливия врат, но игуменът Агапий му казва, та виква, „та ти на сестра си ли намери да вземеш детето, бе, като в тази света купел съм кръщавал и тебе, безбожнико“, и аз се питам защо е протестирал само попът, а народът си е мълчал, след което се сещам за град Тулум в Кинтана Ро, Мексико, управлявано някога от моята царствена съседка тук – царицата Моо, което неизбежно поражда у мен основателни съмнения за значението на земните думи като цяло, както и в частния случай с Гела и Гела, или пък с археологическия Тулум /ударение на първото „у“/ и оня тулум /ударение на второто „у“/ за козето сирене, дето нямаше равно на себе си нито в канханата, нито в империята ми, нито някъде другаде под небето, с което, преди да свърша, искам да ви напомня, че където и да се намирам, и както да се ползвам от предимствата на гелската си безтелесност, аз, Канът на всички канове, Баща на повечето жълти цепоки, сънувам гайдите ви, защото, както и към момента изглежда, вас, далечни мои братовчеди, като нищо и скоро може да ви завърти спиралата на мъгливата Андромеда, не пребъде ли в сенките на сънищата ви песента на гайдите, защото вие – до един, продължавате да поставяте ударенията на погрешното място, и за да довърша, ако това и тоя път някак ви се размине, ще има за какво да благодарите на Тенгри. И на ЛП, разбира се.

Ваш,

Чингиз Кан

- 07-08-2015|Мира

Първият проблем е в този, който е поставил стъклената преграда:) – това вече образно казано. Следващият проблем възниква, ако свикнете да мислите в неговата парадигма. Няма нито обективни провали, нито обективни успехи. Щуката не се проваля – тя не съумява да оцелява, защото си изработва неправилна стратегия (маладаптивно поведение) под влияние на външни фактори. Става въпрос за оцеляване и устояване, психическо и физическо. Провалът и успехът са социални конструкти, при това различни за различните култури. Един човек може да оцелее без да е успял в смисъла, в който влагаме, и това да се приеме за провал. Е, има и устойчиви по подразбиране стереотипи, разбира се. Цитираните тук експерименти са интресни, но интерпретацията им е леко остаряла. Трябва малко по-интердисциплинарно да се подходи, защото говорим за култура, а не само за природа. Та експериментите показват как се справяме при промяна на обстоятелствата, но не могат да бъдат асоциирани с провали и успехи, а с позитивни и негативни когнитивни схеми и поведенчески стратегии. Плюс това, подобни (антропоцентрични) интерпретации стават валидни само при споделяне от повече на брой хора. Това се отнася и за провала и успеха. Ти си успял, ако определен брой хора те мислят за успял. И се се провалил, ако определен брой хора те мислят за провалил се. Днес си успял, утре – не. Но няма две мнения по въпроса дали си гладен, жаден, болен или здрав. Драмата на щуката е, че тя се адаптира към новите условия, без да осъзнава, че тази адаптация не е естествена и е вредна за нея. Тя не мисли за себе си като за неуспяла със сигурност, а ние сме тези, които цял живот можем да се измъчваме от една единствена мисъл, която ни е втълпена от една общност, от едно общество или една култура.

- 07-08-2015|Златко

Благодаря за този добър коментар, Мира! Темата за успеха и неговите „социални измерения“ (то всъщност други няма, поради което и слагам фразата в кавички) се е обсъждала не веднъж тук във форума, а под един от по-старите текстове дори се получи съвсем нелоша дискусия. Ще си позволя да насоча вниманието на публиката и към нея (с молба за извинение, тъй като става дума за мой собствен текст). Тук само един любим цитат от книга, която е била сред ония, които са ме оформяли „като човек“ (Робърт Пърсиг и „Дзен и изкуството да се поддържа мотоциклет“):

Ранният му провал го бе освободил от всякакво осъзнато чувство за дълг да мисли по институционални предписания и мислите му бяха стигнали вече независимост до степен, позната на малцина. Той усещаше, че институциите, каквито са училищата, църквата, правителството и различните организации, се стремят да насочат мисълта към цели, различни от истината, за да увековечат собствените си функции и да контролират индивидите, поставяйки ги в подчинение на тези функции. Започна да гледа на ранния си провал като на щастлив пробив — едно случайно измъкване от капан, приготвен за него, и в остатъка от дните си бе винаги нащрек за капаните на институционализираните истини.

А ето и линк към текста и дискусията под него:

Моята непроизнесена реч пред студентите, окупиращи българските университети

Нито ти, нито аз. И двете

Автор(и): Мишел Тий

Болничната стая, в която се възстановявах след цезаревото сечение беше също тъй неприветлива и грозна като всяка друга болнична стая, но понеже се намираше високо на един от хълмовете в Сан Франсиско, гледката беше великолепна. В продължение на четири изпълнени с морфин дни подвижното небе отвън изглеждаше живо, в сговор с нас, приветстващо успеха ни с ленти от облаци и конфети от звезди.

„Ние“ означава мен, която беше изгубила доста кръв – не достатъчно, за да се наложи преливане, но пък достатъчно, за да ме задържи тук, за в случай, че това все пак стане необходимо. Сестрите идваха с различни хапчета, притискаха мястото на разреза и го наблюдаваха за евентуални признаци на възпаление. Болеше. „Може ли да ми казвате преди да натиснете“, научих се да питам по някое време. „Ние“ беше моят син, с мъничка глава и устни, червени като орисия от вълшебна приказка. Беше ми го донесла жена ми – ръцете ми протегнати, синя мушама ме удря по носа – докато лежах и повръщах настрани по лицето си. Кое нещо, кое точно в приказките беше червено като рубин?, питах се в мъглата на наркотичното опиянение. Кажи му нещо, подканваше ме жена ми, защото искаше той да познава гласа ми. Но какво може да се каже на едно бебе? Здрасти, казах му. Здрасти, бебчо.

„Ние“ беше също и тя, моята съпруга, онзи принц. Бременна в осмия месец казах на една възрастна жена, която седеше до мен в автобуса, че яйцеклетката, от която се оформи моето бебе, идва от яйчниците на жена ми. Не знаех как възрастната жена ще приеме това; никога не можеш да знаеш. Тя беше очарована: ама това е като в приказка! Жена ми е по-млада от мен и нейните яйцеклетки бяха по-добри и по-изобилни от моите. А щом само нашият доктор узна за съществуването ѝ, той вече и не искаше да чуе за моите яйцеклетки. Което пък беше напълно наред за мен. Наистина си беше като в приказка, да имаш бебето на друга жена, макар че съпругата ми е от онзи тип жени, които в някоя приказка биха минали за момче, биха били разкрити като жени едва след като са преминали някаква тежка проверка, в която са победили множество мъже – като са оплодили друга жена, примерно.

При цялата груба мистерия на раждането все още толкова близо зад гърба ми, при всичката изгубена кръв, при морфина – в този момент можех да почувствам истинността на смъртта с яснота и сигурност, каквито никога преди това не бях познавала. А също и онази на любовта. Бях чувала за онази митична любов, която майките изпитвали към децата си; бях се тревожила от мисълта дали ще я изпитвам и аз. В болничната стая тя ме задушаваше. Беше пристъп на любов не само към сина, но и към съпругата ми – едно ново ниво на любов, или може би една изцяло нова любов, нещо родено заедно със сина ни; нещо, което изглеждаше почти болезнено за съзерцание. В нашата малка стая, обгрижени от безброй много сестри, ние сигурно бяхме предпазени от смъртта, но не и завинаги. Единството ни беше толкова тотално, че буквално правеше езика невъзможен, но и единни нямаше да бъдем завинаги. Чувствах се замяна от толкова много мисли.

Хормоните ми – някаква бъркотия от различни химикали, които бяха ме направили силно любвеобилна по време на бременността, започнаха да се изострят. Чувствах се като асансьор с отрязани кабели, който набира все по-голяма скорост, докато пада стремглаво. Ако мислите, че притежавате индивидуалност и душа, ако мислите, че зад вашето „аз“ се крие някаква особена реалност, то опитайте се да родите дете и да наблюдавате как хормоните ви се връщат обратно към нивата от преди бременността. Просто сте бъркотия от трепет, ужас и сълзи. Навръх всичко това идеше физическата травма и ужасът, който тя причини на жена ми, липсата на сън и лекарствата, както и чудото – малкото телце на нашия син, нашето удивление пред инстинкта, който го привличаше към гърдите ми, както и магическия начин, по който той караше млякото да се появи. Изглеждаше, че времето е спряло. Дори и небето навън, което се променяше с времето и часовете, приличаше на компютърен скрийнсейвър. Искаше ми се да остана в тази малка грозна стая завинаги.

Живяхме там в продължение на четири дни и четири нощи. Спях на легло, което се командваше с помощта на бутони, а жена ми до мен на очукан пластмасов стол, който болницата наричаше „легло“, сякаш биха могли да ни излъжат. Нищо нямаше значение. Тя беше близо до мен, а бебето спеше в ръцете ѝ. Никога не го сложихме в кошчето – една институционална пластмасова кутия. Използвахме го единствено за смяната на пелените и да го носим за прегледи в клиниката. Всяка от онези нощи преливаше в странен, замъглен ден; бебето спеше в ръцете на жена ми.

Аз получих името „Мама“, а жена ми върви с „Баба“, име, предназначено за един нов вид родител – отчасти майка, отчасти баща, отчасти нито едното, отчасти и двете – и възприемано все по-широко от американските жени, които не могат да се приспособят към бинарното разделение на половете. Докато наблюдавах как жена ми се превръща в „Баба“, удържах любовта вътре в себе си, защото, колчем се опитвах да я изразя, избухвах в сълзи. Всичко това ме премазваше напълно – И… И езикът не може да го изрази. Това усещане не може да се вмести в Обичам те. Не може да го изрази дори и Обичам те ТОЛКОВА МНОГО, изказано дълбоко и при интензивно взаимно вглеждане. Пък и всичко, което се случва в момента, е от онзи вид любов, която долавя дъха на смъртта във врата си. Да се говори за него би означавало да се привлече вниманието на някоя ревнива орисница, в чието съществуване съм отказвала да повярвам до този момент.

В хода на законните ѝ три седмици отпуск по майчинство, плюс допълнителната седмица, разрешена от федералното законодателство, жена ми беше онази, която смени всичките пелени на сина ни. Носеше ми крем за изранените зърна на гърдите и бледорозови подплънки, които да поставям в чашките на отвратителните, индустриално произведени кърмилни сутиени с цвят на лейкопласт. Носеше ми чинии с нарязани плодове и огромни чаши вода с тракащ лед. Не оставяше бебето от ръце чак докато червата ѝ не започнеха да куркат от глад. А когато той заспеше с устнички, притиснати до гърдата ми, аз ѝ го подавах обратно. Наблюдаваха ни различни приятели. Семействата ни – също. Работите като добре смазана машина, отбеляза някой. Като танц е. Една от бабите най-неочаквано се натъжи от гледката, защото всичко това внезапно беше ѝ подсказало колко малко помощ е получавала самата тя при гледането на бебетата си. Можело е да бъде толкова по-лесно, каза тя. Майка ми разказа семейна история, която не бях чувала никога преди това. Бях шокирана от мисълта, че не ги знам всичките: в деня, в който ме донесли от болницата, баща ми, бесен от мисълта, че собственият му баща не дава пет пари за това раждане, яростно отворил с нож някаква кутия, като я пробол. Баба ми по майчина линия – дъщеря на мъж-насилник, който биел жена си и децата си – побледня когато чу това и бързо излезе от стаята. Милата Нана, помислих си. И също: Баща ми ме е обичал когато съм се родила. Баща ми е бил наранен от собствения си баща. Но разбира се, че е бил. От кого другиго бащите могат да се научат да нараняват другите? Мисля си за нашия безбащин син. Там някъде навън съществува един много щедър драг-куин[110], когото някой ден ще му покажем с думите, ето, той ни помогна да те създадем.

Момчетата трябва да се цапат, повтаря на жена ми мъжът от другата страна на улицата, докато тя минава покрай него, а той наблюдава как синът му си играе сред прахоляка. Децата трябва да се цапат, гневя се аз. Дали ѝ казва това, защото ние сме жени, две жени със син? Да бъдеш различен вътре в една определена култура означава постоянно да се бориш с параноята. Когато малкият поотрасне, ще го науча как да хвърля топка, предлага ни услугите си един познат мъж. Сигурно си мисли, че с това ни помага. Аз знам как да хвърлям топка, казва жена ми, неприятно объркана. Не, не объркана. Ние виждаме културата, виждаме и как тя вижда нас. Виждам как жена ми държи сина ни във ваната, розовотата на кожите им. Виждам я да маха бебешката шапчица от главата му, виждам я как пее над ококореното му личице, пред рубиненочервените му устнички. Хормоните ми вече са се успокоили, но понякога всичко това все още ми идва в повече.Какво съм направила, за да заслужа такова щастие? Стискам очи докато топката в гърдите ми се отпусне. През нощта бебето рита с крачета, нагоре-надолу, нагоре-надолу, и ние двете си мислим за някой кит, който блъска с опашка по водата. Вземаме го в леглото при нас и едва тогава той се успокоява и заспива, малките му крачета топло притиснати до бедрото ми, пръстчетата му обвити около нашите.

Източник

Мишел Тий (родена Мишел Томасик) е американска авторка, поетеса и организаторка на литературни събития, чиито автобиографични произведения представят и изследват различни аспекти на обратната култура (queer culture), феминизма, расата, класата, проституцията и други теми. Понастоящем живее в Сан Франсиско.

- 05-08-2015|Златко

Поразпалиха се духовете във Фейсбук. Което си е хубаво, де…

Irina Naydenova много лош превод на български …

Zlatko Enev Сладури, хайде, ако ще коментираме, да си даваме малко повече зор. Инак от плоски забележки нали знаете колко е ползата…

Zlatko Enev А инак (това го повтарям за не знам кой път вече) „харесването“ или „нехаресването“ е като задника – всеки си го има, но не е нужно човек непременно да го вре в очите на околните…

Slaveia Biltzing · 2 общи приятели

E, и? Кво толкова има за коментиране, няма да чешем като не сърби…

Катя Начева Блювоч. Нищо за коментиране.

Zlatko Enev Кате, още преди години ти казах, че остаряваш със застрашителна скорост. Не че има нещо особено в това, но във всеки случай не го развявай като байряк, няма особена гордост в остаряването…

Катя Начева Нищо не развявам и нищо не казвам. С този пасквил се развява „Либрев“, не аз. Какво казах? А относно остаряването – да си стар на 36 литературно, означава, че имаш сетива. За литература. И означава, че никога не си слагал наколенки. Ми да. Стара съм. И наколенки не съм носила никога. Някои обаче ги описаха прочувствено като най-важното в историята. smile emoticon

Stefana Todorova Ами то и сперматозоиди са нужни, щото с две яйцеклетки …ми не става!!!:)

Zlatko Enev Старостта, Кате, е по-хитра от всеки от нас, тя не идва през парадния вход. Първият признак на остаряването, на 36 или 106, в зависимост от неща като гени, околна среда или чист човешки късмет, е неспособността за СПОКОЙНО приемане на неща, които на пръв поглед ни изглеждат непоносимо странни, може би дори отвратителни. (Бозата, примерно, с която сме израснали всички ние, е напълно непоносима като питие за всички средни европейци, които познавам – това само като пример за нещо, което на нас ни се струва „вкусно“, а за други хора е „блювоч“). Та, да си продължа мисълта – когато човек реагира с думичката „блювоч“ на нещо, което ДОСТАТЪЧНО много други хора възприемат като нормално, че дори и красиво (какъв точно „блювоч“ има в раждането на едно дете, Кате, това можеш ли по някакъв начин да го обясниш на самата себе си, примерно?) Та, когато човек реагира по такъв начин, паспортната му/й възраст просто вече е престанала да има значение. Оттук нататък командват законите на изкукуригването.

Така. Стига толкова акъли. Акълът, както казваше моят старшина в казармата, се различава от мъжкия полов член по това, че няма как човек „да ти го набие“. Което си може, може. Което не – не.

Stefana Todorova Извинявам се за вмешателството, но да имаш собствено мнение си е право, а пък това, че на някой не му харесва и си мисли, че му дават „акъл“ си е негова работа.

И ако старшината от казармата е критерий за висока интелигентност и остроумие…да ме прощавате тогава г-н Енев.

Zlatko Enev Стефана, хайде сега да не си обясняваме неща от рода на жаби, гьолове и прочее реалии от народното творчество. Щото правото си е право, това е вярно, но пък то приказването и малко можене си иска, освен право (това, че не си разбрала откъде са дошли сперматозоидите в тази история вече е достатъчно като визитна картичка, не мислиш ли?)

Катя Начева Обичам боза. От резливата, дето все по-трудно се намира. Нямам нужда от параден вход, за да кажа какво мисля. Когато ми дойде наум думата „блъвоч“, то тя е искрена. Децата се раждат от любов, не от „блъвоч“, За членовете… има един готин виц, дето си го разправят блондинките: „Мила имам си чанта от половия член на крокодила. „И какво от това?“. „Ми как какво, колкото повече го галиш, толкова по-голям куфар става…“. Лека!

Zlatko Enev Олеле, умирам си за монополистични определения на любовта. Моята любов е по-правилна от твоята, нъй, нъй, нъй. Но, както вече казах: което може, то си може. Което не – не…

Stefana Todorova Лека и от мен!!!

Zlatko Enev А, това ме изненада приятно, Стефана. Щом няма телешки реакции, значи има надежда. Не че мога да гледам с микроскоп в мозъка на всеки човек, с когото разговарям тук, разбира се…

Aleko Minchev Казано на кратко, след коментарите на г-н Енев би следвало да се разбере, че всеки който не изпада в телешки възторг от материала не е добре да го коментира..

Zlatko Enev Брех, налетяхте като оси. Една от друг по-интелигентни. Алеко, оставям заключенията на тебе. Самият аз предпочитам да търся в коментарите смисъл, независимо от това дали ми е приятен или не…

Катя Начева ааа… Добре си е да се коментира. Ама са малко.

Катя Начева Златко… ти подкрепи ли Радосвета Сименова… Имайки предвид цялата ти човечност и човеколюбие.

Stefana Todorova Г-н Енев, айде слезте от пиедестала, на който сам сте се поставили.

Микроскопите оставете за специалистите…

Zlatko Enev Ок, няма лошо. Лека да бъде…

- 05-08-2015|Златко

Между другото, историите на тази жена и съпругата ѝ се публикуват от най-реномираните американски издания – „Ню Йорк Таймс“, „Нюйоркър“, тази тук идва от „Харпърс“…

А вие, умове закърнели, бабичосани напълно по на 30 и нещо години, ще ми излизате тук с настояването да съм бил зачитал правото ви на първосигнални реакции? Бе аз мога ли или не мога?

- 05-08-2015|Златко

И още нещо: всеки човек, който го „обърне на политика“ и започне да ми обяснява, че това били „либерални идеи“, ще трябва да ми обясни като как тъй „консервативните идеи“ се съчетават с нарушаването на най-началните изисквания на единствените две конституции, от които съм запомнил по някое и друго изречение: правото на щастие (по американската) и правото на човешко достойнство (по германската)? Като как тъй ще ми настоявате, че сте „цивилизовано мислещи хора“, ако и консервативни, когато отричате на други хора най-елементарни права, само защото властващите в момента обществени предразсъдъци са ги маркирали като „различни“? Или може би те нямат право на деца, само защото не обичат да бъдат прониквани от пениси?

- 06-08-2015|Гост

преводът наистина не е блестящ, но се преживява

- 06-08-2015|Kika

Ако има проблем в този текст, то той не е защото историята е еднополова, а защото авторката се е оляла с любовта неземна дето я изпитваме и ние, когато ни се роди дете, но явно в нейния случай е някак по-специална, щото е

гей. Подобни трогателни истории, но скучно хетеросексуални можете да прочетете в списания Моето бебе, 9 месеца и други специализирани издания. Но когато е с моменти на queer, разбира се, че е по-така, по-special, някакси. Заслужава един New yorker все пак! Е, да е живо и здраво младото семейство! От мен имат едно родопско одеяло!

- 06-08-2015|Златко

Има най-различни начини да се направи опит за омаловажаване на нечий ръст, и не най-малко перфидният от тях е да се каже нещо от рода:

„Хе, голяма работа! Мен като ме таковат отзад, аз да не би да съм тръгнала да се хваля с това?“

- 06-08-2015|Златко

А, само между другото, неспособността да се отдаде почит на големите неща, с които ни среща животът, е първата отличителна черта на дребния, озлобен човек.

(Или може би наистина вярвате, че една подобна история би могла да бъде написана от някоя дребна, маломерна душа?)

- 06-08-2015|Царевна

Консервативно общество като нашето, в което най-висшите прояви на толерантност се свеждат до раздразненото „да правят каквото искат, но да не ми се натрапват и в никакъв случай да не осакатяват децата като ги създават или осиновяват“, има нужда от подобни „ненормални“ истории. Иска ми се да вярвам, че постепенно ще свикнем с тези форми на различие и ще оставим хората на мира да живеят живота си така както могат и искат. И дано страхът, че някой ще повреди обществения ни морал, постепенно се трансформира в нещо друго. Например в грижа за това колко и дали изобщо съм израснал в морално отношение от ранните години на живота ми до заключителната му фаза.

- 06-08-2015|Панелист

Преводът определено си има някои кусури, най-фрапиращият от които е изречението „Мисля си за нашия безстрашен син.“ Толкова малък – и вече „безстрашен“!?

Като погледнах в английския текст, се оказа, че там изречението е „I think of our fatherless son.“ Очевидно, от бързане, преводачът е прочел „fatherless“ като „fearless“, и го е и превел така:“безстрашен“…

Но пък наистина как да го преведеш това „fatherless“, особено в контекста на такава „литература“?

Не върви да кажеш „Мисля за нашия останал без баща син“, защото в случая синът не че впоследствие е „загубил“ баща си – а още като замисъл си е проектиран такъв – с несъществуващ баща… А приори „обезбащен“. Умишлено. Нещо като еничар. Нещо като „обезпаразитен“. С майка и половина, близо две – но без следа от баща.

- 06-08-2015|Златко

А, ей това си е вече реална критика. Приемам, благодаря и поправям. Да го направим тогава „безбащин“, защо пък да не си измислим нова думичка?

А инак, вярно, недовиждам вече, пък и от пусто бързане…

- 06-08-2015|Златко

А ето и продължението на разговора от Фейсбук, където става дума пак за превода. Но не само…

Irina Naydenova Хайде да се разпостра в обяснение на плоския си коментар – грозният превод на български само показва доколко този проблем е чужд на хората тук засега. Тук наболелите проблеми са съвсем други, един от многото е именно лошият език на журналистиката, слаби преводи, слаба грамотност. Уви.

Zlatko Enev Сега, няма да се впусна в спорове около качеството на преводите си. Напълно съм способен да приема това мнение като обосновано – правя ги почти винаги за отрицателно време, нямам екип, нямам редактори, нямам нищо. Така че, да, за жалост не винаги се получава в рамките на два часа, при липса не само на собствен екип, но и на читатели, за които да те е поне малко еня.

Но въпросът е друг, мисля си – според мен „наболелите проблеми“ са едни и същи навсякъде и ОСНОВНИЯТ от тях е бедността, особено пък духовната. Така че, нищо против снизходителни коментари относно нещо, което се прави според възможностите на ИМЕННО това общество – тоест БЕЗ пари – но, все пак, позволете ми да не изпадам в особено умиление пред критериите ви. Не за друго, ами защото те просто игнорират ВСИЧКО, което прави това общество именно такова, каквото то е.

Zlatko Enev Инак, вярно – като няма хляб, да ядат пасти! Какво толкова?

Irina Naydenova О, извинете, не знаех, че преводът е ваш. Каквото и да се прави, обаче, трябва да е качествено, нищо, че е доброволно. Иначе, както виждате, не се харесва.

Zlatko Enev Причините да не се харесва са на 90% НАПЪЛНО несвързани с превода. ВСИЧКИ преводи в моето списание се правят от мен, вече от много години насам, но това също не е особено важно. Хайде тогава, ако искате да бъдете последователна, да направите, ако обичате БЕЗПЛАТЕН анализ на недостатъците на превода, плюс БЕЗПЛАТНИ предложения за това как може да бъде подобрен. Щото от усти широко отворени ми е писнало до не знам къде. Хеле пък когато изведнъж стане ясно, че хората зад тях са неспособни на нищо реално, с което да подкрепят критиките си…

Zlatko Enev А най-добре самата вие да го преведете БЕЗПЛАТНО и ПО-ДОБРЕ от мен. Инак, нали разбирате и сама, че няма как да ви взема на сериозно?

Irina Naydenova Цццц

Irina Naydenova няма как, темата не ме вълнува

Zlatko Enev Поредната сладурана, значи. Ами хубаво, хайде тогава всеки по пътя си – и да си спестяваме прекомерните пресрещания, ако е възможно така…

- 06-08-2015|Царевна

Да, да, разбрахме. Преводът има своите несъвършенства и причините за това са ясни. Неблагодарни сме за усилията и това също не е изненадващо. Но наистина ли това е главното?

Преди няколко години в СУ слушах курс по „Семейна педагогика“. Професорката тогава обяви края на традиционното семейство (мама, татко, батко и аз) и очерта основните според нея проблеми произтичащи от този факт. За нея непълното семейство е заплаха, защото създава дефиците у децата, които по никакъв начин не могат да бъдат компенсирани. Отсъстващата фигури на майката и/или бащата непременно причиняват страдание на детето и психически травми, които многократно бележат целия му живот (всъщност това май е най-популярното опасение по този въпрос в обществото ни към днешна дата). В скромния ми опит като учител до този момент тази нейна теза не се потвърждава. Очевидно страдащи са онези деца, на които им липсва сигурност, подкрепа и любов в семействата им, а не онези, които живеят с семейства, чиято конфигурация не съвпада с традиционната. Ако тази моя хипотеза е правилна, защо тогава толкова ни е страх от нетрадиционните конфигурации, в които ролите на родителите не са с ясно очертани граници?

- 06-08-2015|Златко

Това наблюдение се покрива ИЗЦЯЛО със собствения ми житейски опит (баща съм на две деца, които израснаха основно след развода ни, БЕЗ видими травми, най-вече поради простичкия факт, че заедно с бившата ми съпруга успяхме да запазим тон на мирно и нормално съществуване, като продължавахме да споделяме АБСОЛЮТНО всички родителски задължения – от чисто емоционалните до финансовите). Силно убеден съм, че ако бяхме останали заедно, при отровния климат, който цареше в дома през последните месеци преди раздялата, това би увредило децата ни сериозно.

Така че рецепти просто няма. Децата имат нужда само от едно-единствено нещо: безпрекословна обич. За нас може и да изглежда другояче, но за тях всичко останало е второстепенно. Повтарям, говоря въз основата на личен опит. Ако две жени (или двама мъже) са в състояние да обичат общото си дете по същия начин, по който (би трябвало да) го върши традиционната хетеросексуална двойка, то за децата НЯМА КАК да възникнат увреждания. А проблемите помежду ни – както всички се научаваме след известен житейски опит – съвсем не са свързани само и единствено със сексуалните ни избори. Просто е ужасно трудно да запазиш човешкото у себе си след определена възраст и при определени житейски обстоятелства. Всички минаваме през една и съща месомелачка, но само малцина от нас са способни да запазят ненакърнени достойнството, та дори и човешката си същност, в този болезнен процес. И злобата срещу „различните“ не е нищо друго, освен поредно свидетелство в подкрепа на това толкова просто, толкова свързано със здравия човешки разум, наблюдение…

- 06-08-2015|ВС

Хе, Златко Енев, чедо, объркал си се. Точно обратното е, огледай се. Младите са непримирими, трудно приемат различните (виж пълничките деца, заекващите и т.н.) и са много категорични. Младите са революционери и така трябва да бъде. Фактът, че хомосексуалните двойки се приемат по-лесно от младите не е защото младите са по-толерантни и приемащи, а защото са живели заобиколени от хомосексуални хора, живели са във времена, когато думата „педераз“ не е толкова обидна, колкото беше преди 25 години, гледали са „Планината Броубек“ или пък още по-младите Мат Бомър и Линдзи Лоън. Но, Златко, възрастните хора са по-спокойни, по-мъдри и по-приемащи, защото знаят, че малко неща си заслужават нервите (не броим насилието). И защото приемането изисква по-малко усиля от отхвърлянето. И защото са били повече пъти отхвърляни и знаят какво е.

- 07-08-2015|Гост

Е, сериозно ли? Fatherless ще се преведе като „нашия син, който няма баща“. „Безбащин“ е буквален и лош превод. Само че то и на английски не звучи, защото на практика детето има биологичен баща, ако ще бъдем прецизни. На мен ми беше интересно. Различен опит. Момичета изглеждат големи симпатяги, ама това постоянно споменаване на жена ми, съпругата ми, вместо имена, ме дразни независимо дали става дума за хетеро- или хомосексуални двойки. Е, в случая е нарочно, защото искат да наблегнат на институционализирането на връзката си, разбирам го това, но пак ме дразни… Само свободните връзки не звучат толкова досадно.

- 07-08-2015|Златко

Ще се опитам да взема този коментар на сериозно и да обясня няколко реалии, с които се сблъсква всеки българин/българка, принуден/а да работи с различни езици в наше време. Първо: българският език е НЕВЕРОЯТНО беден! Приказките, с които сме закърмени от деца, „език свещен на моите деди“ и пр., със сигурност имат своето място и право на съществуване, като опит за изграждане на собствено самочувствие у една група хора, която по онова време току-що е започвала да осъзнава, че се различава по нещо от съседите си, но в наши дни лелеенето на подобни илюзии не говори за нищо друго освен за пароксизмите на един упорит провинциализъм. Това може да е нещо горчиво за преглъщане или, както предпочитам да го виждам аз, просто стимул за насърчаване на собствената езикова изобретателност. Големите езици и хората, които са ги оформяли, просто са преминали през този процес преди нас (и продължават да го правят без да им мигне окото: в американския език, доколкото си спомням, се въвеждат около 25,000 нови думи ВСЯКА година). Оттук и втората реалия (забележете, че не използвам думата „реалност“, тъй като тя не отразява точно смисъла на онова, за което говоря – тук става дума за по-малка от цялостната реалност единица от съществуването): човекът, който превежда, е принуден НЕПРЕСТАННО да си измисля нови думи. Сега, че реакцията на типичния кисел дребнобуржоазен дух (а всъщност „духче“), което идва тук, за да се освободи от малко фрустрация или просто да си направи кодош, обикновено е „квай сига пък тъс прустутия?“… Тази реакция си е, м-да, просто негов или неин проблем. Виж, ако човекът би имал собствено предложение за друг превод на същата дума, то това е съвсем друго нещо. Ще ви бъда благодарен за всяко КОНКРЕТНО предложение за подобряване на този или онзи превод.

А инак, „квай сига пък тъс прустутия?“ знаете къде трябва да си заврете, нали?

- 07-08-2015|Златко

И отново откъм Фейсбук – една светкавична обмяна на попръжни, в добър български стил. Архивираме, „за поколенията“…

Пенка Ватова Сaмо че тъкмо в този превод нaй-големите беди сa не в речникa, a в синтaксисa.

Zlatko Enev както вече казах – конкретните предложения за поправки са добре дошли. За общите приказки вече стана дума…

(Не че в минало време не сме си имали работа с взаимните езикови компетентности – плюс взаимното съмнение в онези на отсрещната страна, м-да)…

Пенка Ватова Мaлко по-внимaтелно редaктирaне ще опрaви нещaтa, но стaтиятa вече е излязлa.

Харесвам · 59 мин.

Zlatko Enev Това не е хартия, текста може да се редактира по всяко време. Но за такова нещо се иска нещо повече от приказки по Фейсбук…

Харесвам · 1 · 30 мин.

Krem de Kalpak Zlatko, не се ядосвайте! Във фб всички много знаят.

Харесвам · 26 мин.

Natalia Andreeva Ей, не престанаха някои неолиберални джуджета да плюят родината и езика си. Толкова години превеждам и не съм забелязала нито веднъж българският да е по-беден от немския. Напротив, учудвала съм се как двата езика имат толкова близки езикови и идиомни еквиваленти. На крива ракета космосът й пречи. Да не казвам тук по-циничния вариант на израза.

Zlatko Enev М-да. А че САМИТЕ немци са изправени пред ТОЧНО същия проблем, поради което дори не си дават труд да превеждат множество американски понятия и дори цели заглавия на произведения на изкуството – що да се тормозим сега с болезнени въпроси… Я да си напопържаме така набързо…

Zlatko Enev Ditto и за самите американци, които се различават от всички останали САМО – но напълно достатъчно – чрез абсолютната си всеядност и възприемат всевъзможни чуждици без дори да премигнат. Докато у нса това се нарича „плюене“, там това се нарича (много по-логично) разширяване на езика.

Zlatko Enev И как всъщност може да започне мисленето върху обогатяването на собствения език, без то да бъде предшествано от (лишено от комплекси) признаване на ограниченията му? Провинциални протуберанси!

Teodora Tzankova Прощавайте, но един език не е „ограничен“ сам по себе си, защото не е постоянна величина – напротив, развива се, променя се всякак. Ако нещо Ви липсва, има начини това да се поправи; и не винаги изобретяването на нови думи или простото приемане на чужди е най-добрият.

Zlatko Enev Разбира се. Напълно съм съгласен. Но, както вече казах – преди да станем способни на промяна (на каквото и да било), най-първо би трябвало да признаем без притеснения недостатъците и ограниченията на настоящите му форми. В такъв смисъл традиционно-българското отношение към родния език като към вид свещена крава е всичко друго, но не и продуктивно…

Alla Georgieva какви титанични усилия хвърлени за обсъждане на качеството на превода вместо за смисъла на текста.

Zlatko Enev Обичайната ситуация на сайта. Да се говори за сериозни и сложни неща изисква доста усилия; напротив, да се употребяват „фатки“ е нещо, в което по-голямата част от колегите по съдба притежават ежедневна школовка.

Не че ситуацията в по-широкия свят е фундаментално по-различна, разбира се. Още Новалис е отбелязал, че хората ще предпочетат по-скоро да се удавят, отколкото да приемат, че някой си би могъл „да ги учи на плуване“…

- 07-08-2015|Гост

Златко, съгласна съм с вашите разсъждения за езика.

Иначе съм направила конкретно предложение за превод. В контекста и на английски, макар и да не е прецизно, fatherless звучи по-добре отколкото в същия контекст на български. Не приемайте всички толкова драматично.

- 07-08-2015|Златко

В тази връзка – едно дребничко (и със сигурност банално) наблюдение. Съществува ОГРОМНА разлика между начините, по които преживяваме собствения си (майчин) език, в сравнение с всички останали, които сме научили, независимо колко добре, в зряла възраст. Просто съпротивата срещу промените на нещата, които проникват по-дълбоко в субективното ни преживяване на света, е далеч по-голяма в сравнение с по-плитките такива. Оттук и собственото ми обяснение за безспорния факт, че рядко някой от нас има проблеми с необичайни или силно творчески практики на езикови употреби в чужди езици, докато същите неща, приложени от някого си към собствения език, предизвикват почти неизбежни реакции на остра и – в нашия културен кръг – най-често агресивна съпротива.

(Това разбира се не означава, че всички експерименти са еднакво успешни. Някои от нас – примерно Милен Русков – просто са по-добри от останалите. Но пък то не означава също, че не си струва да се опитва. Лаят покрай кервана, във всеки случай, си остава почти един и същ, по всяко време)…

- 09-08-2015|Гост

Здревейте, г-н Златко!

Не знам колко е либерално, но искам да попитам:

1. Да не сте си сбъркли името и всъщност то да е „Господ“? (толкова всезнаещ, толкова опрощаващ различно мислещите „простаци“, толкова праведно запазил добрия тон след развод. и т.н. и т.н., etc…)

2. Какво му е либералното на прегледа, след като ЕДНО несъвпадащо с Вашето мнение не посрещате не“на нож“?

3. След последните няколко броя не мислите ли за ново заглавие на изданието – някакъв „филиал“ на „Аз, жената“, „rosaly.com“ и пр. тематични издания?

4. Аз лично – и обкръжението ми – приемам „различните“ по отношение на сексуалната ориентация. Не мислите ли обаче, че те не ни приемат и искат непременно да ни натрапят идеята, че ТЕХНИТЕ чувства са къде, къде по-силни, по-важни и някак по-висши от нашите? (за „еквивалетни“ дори не им минава през ум…) Впрочем – прощавам им, стига да не ми досаждат с „нестандартността“ си, макар че, кое е нестандартното – да обичаш детето си (независимо как си го заченал), да обичаш партньора си или просто да не се свениш да боравиш нестандартно със стандартни думички?

Това исках да попитам. Колкото до материала – добър е. Ако Ваня Щерева беше гей, баш така щеше да го спише…

Със здраве и не му се коси толкова – няма как в този свят всички да са толкова велики като тебе, бъди си Господ в своето издание, но след като го публикуваш, дай малко въздух и на тези, които не те харесват. Може би има защо, о Боже на либералите…

- 09-08-2015|Златко

Хайде да не се залъгваме с глупости за дечица, ако обичате. Ако изобщо би могло да става дума за някакво „различно“ мнение – поне в България или поне в онова, което се вижда от нея над водата – то е ТОВА ТУК списание и повечето от нещата, които се появяват в него. Така че онова, което се посреща тук на нож, са ОБИЧАЙНИТЕ за България мнения. Не различните. Посреща се на нож посредствеността, която не е в състояние или отказва да види себе си като такава (но разбира се – иначе тя не би била посредственост). В момента, в който прочета поредната АБСОЛЮТНО ПОСРЕДСТВЕНА, изтрита до болка в челюстите баналност като ей тая тук

Не мислите ли обаче, че те не ни приемат и искат непременно да ни натрапят идеята, че ТЕХНИТЕ чувства са къде, къде по-силни, по-важни и някак по-висши от нашите?

то веднага ми става ясно с какъв долу-горе човек си имам работа. И, понеже разполагам с пълна свобода от обичайните за пресата и медиите ограничения, като например нуждата да търся приемане, единомислие или „успех“ сред публиката си, обикновено просто ви плесвам през устата. Ваша си работа, ако ефектът от това е, че, вместо да ви се отворят очите, ви писват ушите…

Всекиму – своето…

- 09-08-2015|Златко

И така, ако ми позволите едно може би прекалено свободно обобщение: отношенията между вас и мен някак подозрително напомнят за отношенията между Севера и Юга в Европа (или, ако предпочитате, онези между Гърция и Германия). Искам да кажа, повечето от „протестните“ ви коментари тук приличат силно на някакви гръцки референдуми, в които вие с много патос и искрено убеждение ми заявявате „правото си на собствено мнение“, след което аз, подобно на онова, което се случи наскоро с Гърция и гърците, ви обяснявам възможно най-простичко, че, преди да ми заговорите за някакви права и прочие, най-първо трябва мъничко да пораснете. Ако не вие – то децата ви. Разбирам, че този отговор няма как да ви хареса. Ангела Меркел също разбира Алексис Ципрас…

- 09-08-2015|Златко

Между другото, пълната БЕЗМОЗЪЧНОСТ на твърдението, което цитирах малко по-горе, може да се демонстрира изключително лесно, чрез леко перифразиране, в резултат на което се получава друго, много подобно на него, но вече опровергано от хода на цивилизацията и модата ни, твърдение. И така:

Не мислите ли обаче, че (жените, които носят панталони) не ни приемат и искат непременно да ни натрапят идеята, че ТЕХНИТЕ(панталони) са къде, къде по-силни, по-важни и някак по-висши от нашите?

Не мислите ли, наистина?

Защо „да си роден гей“ е опасна идея

Автор(и): Шеймъс Кан

Миналият месец Върховният съд на САЩ потвърди правото на еднополовите двойки да се женят. Това решение е огромно постижение за едно социално движение, започнало преди близо половин век. В целия ход на борбата за равенство на браковете, поддръжниците на движението са правили паралели с потискането на афро-американците, било то под формата на закони против смесените бракове или на узаконена сегрегация. И все пак една ярка разлика между тези движения за граждански права досега е убягвала от вниманието на обществеността.

Афро-американските активисти агресивно изтъкват аргументи, в които генетичните и биологически различия се определят като наследство на една расистка, нацистка наука. Напротив, движението за равенство на браковете активно прегръща идеята за биологически детерминизъм. Гей- и лесбо-активист(к)ите сочат пътя в това отношение, като популяризират идеята, че идентичността е биологически детерминирана.

Перспективата, която се предлага чрез това разбиране е, че сексуалността е въпрос не на избор, а просто даденост, с която сме родени. Да се убедят американците, че това е така, е било въпрос на дълга борба. През 1977, според първото допитване на института Галъп по този въпрос, само 13 процента от американците са вярвали, че хората се раждат с гей-нагласа. Дори и през 1990 само около 20 процента от хората са приемали сексуалността като биологическа даденост. Но от 2011 година насам подкрепата за тази идея се разраства рязко и днес вече почти половината от американците смятат, че сексуалността на гейовете и лесбийките е нещо, зададено с раждането. Подкрепата за гей-браковете и подкрепата за лозунга „родени такива“ се намират изключително близо една до друга.

Но, макар че този биологически детерминизъм обикновено се свързва с големи успехи на движението за гей-права, той все пак представлява огромна спънка за обществения разговор. Борбата за гей-брака е спечелена, но пред ЛГБТ-движението лежат други, далеч по-трудни битки. И, за да успеят в тях, активистите и учените трябва да се разделят с фундаменталната фикция, която разпространяват сами. Фалшивата увереност в биологическия детерминизъм нанася значителна вреда. Тя маргинализира някои от най-несигурните членове на гей-общността, като например трансджендърите. Тя ограничава способността ни да дискутираме нещата, които оформят една добра и справедлива общност. Накрая, тя води мнозина от нас до погрешни разбирания за самите себе си и обществото.

През 2015 г. лозунгът „Роден такъв“ (Born This Way) послужи на прогресивна кауза, но един исторически по-добре информиран поглед се оказва доста обезпокоителен. Биологическият детерминизъм притежава дълга кариера в служба на различни потиснически и чисто убийствени каузи. За милионите хора, които са били подложени на ужасите му, тази негова внезапна роля като нещо освободително, със сигурност идва като шок. Само допреди няколко десетилетия генетическите различия са били основен начин за идентифициране и унищожаване [на нежелани хора и групи]. Нацистката наука е била изцяло посветена на откриването на генетическите различия, асоциирани с неща като „перверзия“ – била тя еврейска, хомосексуална, ромска, цветнокожа, такава на умствено увредени хора или други, считани за „родени такива“.

За нацистите, неопровержимостта на генетиката води до изискването за програма за унищожение; в един много различен днешен контекст, генетиката на „различието“ изисква приемане. Но и двете неща споделят предпоставката на биологическия детерминизъм, а именно, че генетиката определя идентичността: някакви точно определени гени трябва да водят или до елиминиране, или до приемане на хората, които ги носят. Това обяснява донякъде защо активисткият съюз с генетическия детерминизъм доведе до толкова успешни резултати.

Да се накарат хората да разбират сексуалността като определяна по генетически път беше нещо, което изискваше не само активизъм, но и научни изследвания. Първата важна крачка в това направление беше направена през 1990, когато невробиологът Саймън Ливей, по онова време работещ в калифорнийския Институт за биологически изследвания Салк, е аутопсирал 41 индивиди: 19 открити гей-мъже, 16 хетеросексуални мъже и 9 жени. Ливей изследва задълбочено мозъците им. По-раншни изследвания са показали, че мозъчната група, известна под названието INAH3 – третото междинно ядро на хипоталамуса – е свързано със сексуалното привличане при плъховете. При мъжките плъхове тази област е значително по-голяма, отколкото при женските, защото мъжките плъхови зародиши са изложени на значително по-високи нива на тестостерон от женските. Ако размерът би могъл да обясни привлекателността, предполага Ливей, то тогава трябва да се очаква гей-мъжете да имат по-малък INAH3 от хетеросексуалните.

Гей-мъжете, изследвани от Левей, са умрели от СПИН, както и една трета от аутопсираните хетеросексуални мъже. „Гей-чумата“ е мотивирала множество учени от цял свят да направят опити за по-добро разбиране естеството на сексуалното желание. Част от тези изследвания се занимават със социалния живот на гей-общностите и активистите се тревожат, че може да се хвърли светлина върху нещата, които се случват в по-тъмните ъгли на някои обществени бани. По-широката американска общественост разглежда гей-секса преди всичко като нещо неестествено, а сексуалната свобода като перверзност. Обръщането на вниманието върху сексуалната свобода, характерна за градските гей-общности, не би помогнало с нищо на болните и умиращите.

Но ако гейскостта[111] би се оказала биологично-детерминирана черта, то обвиняването на умиращите от СПИН би станало значително по-трудно. Откритията на Ливей помагат да се промени целия ход на дискусията. Те са публикувани през 1991 вScience, водещото по света научно списание. При гей-мъжете групата INAH3 е по-близо по размер до онази на жените, отколкото при хетеросексуалните мъже. Това е важна стъпка по пътя към биологическото разбиране на сексуалността.

Ливей обаче е предпазлив в твърденията си и предупреждава да не се вършат радикални интерпретации на работата му. „Важно е да се подчертае онова, което НЕ СЪМ открил“, казва той в интервю за списанието Discover през 1994. „Не съм доказвал, че хомосексуалността е нещо генетично, нито пък съм намирал генетична причина за нея. Не съм и показвал, че гей-мъжете са родени такива…“ Но публичната сила на този вид открития е изкусителна. През 1993 генетикът Дийн Хамър и колегите му от Националния институт по здравеопазване на САЩ публикуват вScience открития, предполагащи наличието на ген за хомосексуалност. Отбелязвайки, че за роднините по майчина страна е по-вероятно да изпитват привличане към същия пол, отколкото онези по бащина страна, Хамер предпоставя, че онова, което движи привличането към същия пол, най-вероятно трябва да има връзка с хикс-хромозома. Освен това той открива, че за гей-братя е по-вероятно да се споделят генетични маркери от типа Xq28.

Изоставена е всякаква предпазливост. Гей-мъжете, до този момент демонизирани като морални дегенерати от кризата покрай СПИН, вече имат свой боен вик. Това не е тяхна вина. Или пък вина на майките им. Те са „родени такива“. В края на краищата фразата получава дори свой собствен химн, като си пробива път от научните списания до движенията по цял свят. Песента на Лейди Гага „Born This Way“ достигна първо място в класациите на не по-малко от 23 страни, а едноименният албум се продава в повече от шест милиона екземпляра. Песента хипнотично повтаря фразата „роден съм такъв“ 27 пъти, възпявайки онова, което скоро ще се превърне в ортодоксия за гей- и лесбо-движението:

You were born this way

No matter gay, straight or bi

Lesbian, transgendered life…

Проблемът е, че всъщност ние не сме родени такива. Защото гените не са единственият определител на резултатите. Например: и двамата ми родители са високи около 1,60. Но собственият ми генетичен материал определя височината ми само в контекста на появяването ми на бял свят. Докато родителите ми са израснали в развиващи се страни, аз съм отгледан в Ню Йорк, където храна се намира в изобилие, а болестите се намират повече или по-малко под контрол. Поради тези условия аз съм с цели двадесет сантиметра по-висок от родителите си.

Един от най-баналните постулати в биологията, преподаван в началните и уводни курсове е, че гените си взаимодействат с екологическите и социални условия при определянето на дадени резултати. Както в природните, така и в социалните науки това е добре известно, и то е било демонстрирано многократно, включително и във връзка със сексуалността. През 2002, изследвайки хипотезата за „гей-гена“, социолозите Питър Биърман от Колумбийския университет и Хана Брюкнер, по онова време в Йейл, показват, че генната експресия действително има влияние върху привличането към собствения пол, но само при определени социални обстоятелства.

Забележително е, следователно, че биолози, социални активисти и учени не само са толерирали една фикция, но и в много случаи са я разпространявали. Най-вероятната причина за това е, че подкопаването на идеята за генетическия детерминизъм на сексуалността се счита за нещо много опасно. Защото, ако сексуалността не е нещо предопределено, то какво тогава е? За много хора отговорът изглежда прост: тя трябва да е избор. А резултатът от разглеждането на сексуалността като избор е политически далеч по-вреден от лъжата за биологическия детерминизъм. Това би означавало, че ЛГБТ-хората би трябвало да защищават сексуалните си практики срещу обвинения в неморалност. Те би трябвало да търсят ясни аргументи, с чиято помощ да разграничат собствените си практики от ония на, примерно, многоженеца, педофила или зоофила.

Но подобни противни изисквания за оправдаване се появяват само защото и двете страни в този дебат са се набутали в задънени улици. За да избегнат каквито и да било дискусии относно легитимността на ЛГБТ-сексуалните изражения, активистите поставят в ход мощната реторика на биологическия детерминизъм. Противопоставяйки се на това твърдение, критиците на ЛГБТ-общността се облягат на доминантната американска идеология за свободния избор. И така ние живеем разпънати между, от една страна, наивната фантазия за свободния избор, а от друга – абсурдния детерминизъм на твърдението за пълната липса на такъв.

Но има и трети път. Той няма да задоволи хората, които биха искали да приемем сексуалността като безусловно и само природен феномен, нито пък ще омиротвори онези, които биха искали да виждат в ЛГБТ-общността симптом и източник на морални злини. И все пак той е по-точен като описание на биологията, но и социалното естество, на сексуалността. Желанието може и да е биологически мотивирано, но то се движи по коловози, положени от човешката култура.

В академичните среди тази идея – че действията ни много често не са нито предварително зададени, нито пък са резултат от свободен избор – се нарича „социален конструктивизъм“. Сред интелигенцията е нещо като свещена истина, че расата и социопола[112] са такива конструкции. Биологично определен ли е цвета на човешката кожа? В повечето случаи, да. Но това е нещо, което се намира на огромно разстояние от псевдо-заключението, че расата била биологическа единица. Процесът на изграждане, от различията в оттенъците на кожата и телесните черти, на „расата“, е социален акт. Този акт притежава определено минало – търговията с роби и последствията от нея, колонизацията, научната категоризация. Освен това той притежава и настояще. Когато Барак Обама се издигна до президентството на САЩ, ние наблюдавахме определено преоформяне на расовите възможности и разбирания. Скорошните събития в градове като Фъргюсън, Балтимор, Чарлстън, както и движението против държавното насилие срещу чернокожи американци (#Blacklivesmatter), продължават да преоформят и трансформират значението на „расата“.

Когато показваме, че нещо, което до този момент сме разбирали като „естествено“, всъщност представлява социална конструкция, то историята и културните различия обикновено служат като инструменти на учения. Ако расата би била нещо биологически предопределено, то би трябвало да се очаква, че тя ще бъде едно и също нещо през времето и пространството. Но гърците не са имали понятие за „раса“. Тяхното обяснение за човешките различия е било по-скоро свързано с околната среда: жегата и студа определят разликата в цвета на кожата. Едва когато се появяват по-нови системи на научна класификация, в съчетание с европейските географски проучвания и колонизацията, ние започваме гигантския процес на категоризиране на хората по раси и разглеждането на тази категория като биологическо наследство.

От времената на древните гърци насам науката е напреднала в огромна степен. Може би подобреното знание ни е довело по-близо до истината за расата – една истина, която е убягвала на нашие предшественици, които дори не са били в състояние да си представят магията на генетиката или нейната научна мощ. За да оценят това предположение, учените правят междукултурни изследвания. И онова, което откриват е, че расата се разбира по различни начини в различните общества. Да вземем за пример Бразилия. Една много широко разпространена сред бразилците идея е, че „парите избелват“. Когато мъжете и жените се издигат „нагоре“ по класовата стълба, те стават по-бели (особено пък техните наследници). Но как е възможно промяната в нечий социален статус да води до промяна в биологическата раса? Отговорът, до който стигат както биолозите, така и социалните учени е, че расата е не биологическо, а социално-конструирано понятие.

Това не означава, че биологията няма значение. Генетиката е нещо централно когато става дума за обясняване на поведението ни – и онези, които отричат нейното влияние, го правят за своя собствена сметка. Когато учените казват, че социополът е социална конструкция, те не искат да кажат, че между половете няма биологически различия, нито пък твърдят, че биологията не оказва влияние върху поведението. Онова, което имат предвид, отчасти, е че генетичните импулси изразяват значението си чрез човешката култура. През 16 в. Холбайн рисува крал Хенри Осми като въплъщение на мъжествеността. Той стои пред нас в тесни чорапогащи и нещо, което за съвременното око изглежда като къса поличка. Ако аз бих облякъл нещо подобно днес, то би било възприето като форма на трансвестизъм.

Мъжете и жените от преди едно поколение са разглеждали всякакви видове домакинска работа като нещо дълбоко „оженствяващо“. Днес, макар и мъжете все още да вършат значително по-малко домакинска работа от жените, да не вземаш участие във фундаменталната грижа за децата означава да се опитваш да клинчиш от собствено мъжките си задължения. Изразяването на мъжествеността и дори мъжественото действие е свързано далеч по-малко с генетичните определители на „мъжествеността“ и далеч повече с нейната културна логика. Ако биха били пренесени по магия в някаква друга страна и време, повечето съвременни мъже биха имали сериозни трудности с демонстрирането на подходяща мъжественост. И това е така не поради някаква грешка в ядрото на тяхната „мъжественост“. То е така, защото социалният израз на факта, че те притежават игрек-хромозом, не е вграден нито в тяхната ДНК, нито в тяхното общество и култура.

Докато расата и социополът са неща, широко разбирани като социални конструкции, то сексуалността има сравнително различен статус. Хората от академичните среди често изказват един вид уж-приемане на сексуалната идентичност като социална конструкция, но се въздържат от публични предизвикателства срещу идеята за биологическия детерминизъм, може би от страх да не попречат на огромния успех на движението за гей-права.

Но базисните инструменти на историята и културното различие преобръщат биологично-детерминистката позиция за сексуалността по същия начин, по който го правят и при расата. Ако сексуалната идентичност е биологично детерминирана, то би трябвало да намираме както в миналото, така и между различните култури, свидетелства за онова, което в наши дни дефинираме като хомосексуални мъже или жени. А когато започнем едно такова изследване, виждаме, че „гейскостта“ – която аз дефинирам като постоянно и самоопределящо се привличане към собствения пол, което конституира вид отчетлива социална идентичност – е нещо много рядко. Със сигурност откриваме безброй примери за онова, което бих нарекъл „обратност“ (queerness) – тоест за сексуално изразяване, което не се вмества в днешните ни норми. Това включва секса и дори по-продължителните връзки с представители на собствения пол, но също педерастията, полигамията, пан-сексуалността, трансджендъра, изразяването като „трети-социопол“ (third-gender), както и множество практики, които са трудни за разбиране от гледната точка на моята съвременна американска чувствителност. Но докато гейскостта може да бъде вид обратност, тя все пак си остава само нейна малка под-категория. Гейскостта е почти изключителен начин на изразяване, ограничен най-вече до съвременния западен начин на живот; това поставя под сериозно съмнение представата, че тя е биологически детерминирана.

Някои хора биха могли да си помислят за античните гърци и да отбележат тяхната практикувана гейскост. Но техният начин на сексуално изразяване би отвратил повечето от нас, защото той е бил педерастията (παιδεραστία, което означава „любов към момчета“), а не съвременната гейскост. При нея зрели мъже влизат в сексуални връзки с подрастващи момчета, при което в типичния случай мъжете играят онова, което те са считали за „мъжествената“ или „активна“ сексуална роля. Пасивната роля е била ограничена най-често до вид подчинение – от страна на момчета или жени. Отношенията не са се ограничавали единствено до секса, а са включвали моралното и културно възпитание на тези млади момчета. Сексуалните аспекти на тези връзки почти винаги са били прекратявани в хода на израстването на момчетата. Да се твърди, че временната педерастия е историческо свидетелство за някакъв вид неизменна или постоянна гейскост е, в най-добрия случай, форма на преувеличение.

Но ние откриваме подобна педерастия в множество различни културни контексти. Такава практика е съществувала в Испания по времето на маврите, в някои области на Италия през Ренесанса и по цялото протежение на регионите в Близкия изток и Китай, през различни исторически епохи. И макар че подобна повторяемост може да накара някои хора да повярват, че това е свидетелство за някакъв фундаментален биологически подтик, този вид мислене все пак си остава неточен. За гърците педерастията е форма на морално възпитание, което може да включва и сексуални контакти, но това не е задължително – такъв вид изразяване е било най-често ограничено до живота на младите момчета (не и мъжете); за китайците, то е било доста ограничено до една специфична форма на проституция; за римляните проникването е било разрешено само по отношение на роби и нарушаването на това стриктно правило е можело да доведе до сурово наказание. В повечето от тези случаи сексуалните връзки между зрели мъже са били забранени. Ние действително откриваме разнообразни сексуални актове и връзки през времето и пространството, но почти никога не виждаме социалната идентичност на гейскостта.

Биологическата обща черта тук, ако има такава, е сексуалното желание; белезите на това желание – как то се изразява и какво означава – варират в зависимост от времето и мястото. Импликацията от това е, че сексуалността е физиологическо желание, чието изразяване е социално конструирано. Някои части от тази конструкция превръщат желанието в любов. Други пък превръщат желанието в педерастия. Трети превръщат желанието във власт, например чрез сексуална доминация (евентуално сексуална доминираност) или чрез придобиването на много съпруги. Радикалното заключение в този ред на мисли е, че в любовта няма нищо естествено, особено като основа на брака. Но в един по-широк смисъл няма нищо „нормално“ и в човешката сексуалност, независимо дали тя е хетеро- или хомосексуалност.

Вярно е, че множество гейове и лесбийки ще отбележат, че „винаги са се чувствали различни“ или че са знаели за хомосексуалността си откак са се осъзнали като сексуални същества. А не е ли това свидетелство за мощен биологически порив? Не непременно, понеже то е напълно съвместимо и с представата за сексуалността като съ-определяна и от биологията, и от околната среда. Расата е социална конструкция и нейното изражение се чувства още от момента, в който започне живота ни. Две от обичайните грешки, които правим често при мисленето за социалните конструкции, са, първо – да си въобразяваме, че, понеже нещо е социално конструирано, то не е реално и, второ – че то може да бъде лесно променено. Парите са социална конструкция. Тяхната ценност и значение зависят не от присъщите им свойства, а от онова, което им приписваме. Един физически долар няма реална стойност – стойността му се намира във факта, че ние я признаваме колективно. Ако смятате, че социално конструираните неща не са реални, то бих предложил да ми дадете всичките си пари. Причината, поради която няма да го направите се състои в това, че, ако и да са социално конструирани, парите притежават дълбоко материални последствия. Същото може да се каже и за повечето социални конструкции.

Нерядко става така, че нашата биология е по-лесна за променяне от социалните ни конструкции. Можем да променим социо-половата си определеност, присъствието или отсъствие на коса, нейния цвят. Можем да променяме външния си вид, да добавяме или премахваме части от него, да се правим по-млади, да се трансформираме фундаментално. Можем да станем по-дебели или по-слаби, по-мускулести или по-нежни, да оставяме ноктите си да растат, да ги украсяваме или да ги отстраняваме. Със сигурност всички остаряваме. Но дори и този аспект от житейския опит, както и неговите последствия, подлежат на промяна.

Социалните конструкции са друго нещо. Тяхната трансформация изисква промяната на огромни множества хора, много от които имат силни връзки с, и се определят чрез, настоящите си местоположения. Дори и ако бих се обличал редовно като Хенри Осми, то едва ли бих успял да променя разбиранията ни за мъжественост. И това е така не само поради липса на достатъчно голяма видимост. Ако Клинт Истуд би се заел с реализирането на един подобен проект, то вероятността умственото му здраве да бъде поставено под въпрос е далеч по-голяма от онази да промени колективните ни разбирания за мъжественост.

Разбира се, социалните конструкции също се променят. Те се изместват постоянно, често по едва доловими начини. Формирането на „гейскостта“ – или на самата гей-идентичност – представлява постепенна трансформация в структурата на сексуалността. Вместо да бъде вид акт, в който мъжете и жените са се ангажирали спорадично, както това е било някога, днес привличането към собствения пол се е превърнало във вид личностно самоопределение. По същество, да бъдеш хомосексуален се е превърнало от прилагателно, описващо определен вид действия, в съществително. Днес това е определен вид личност. Една постоянна, всеобхватна, неотменима идентичност. Част от този процес се е извършила в хода на късния 19 и целия 20 век, друга част от него беше ускорена от кризата около СПИН, която направи смъртоносни някои от сексуалните практики от градските субкултури на късния 20 век. И все пак е почти невъзможно да се идентифицира ясно някакъв източник, причина, събитие или личност, които да стоят зад този процес.

Позицията, която предлагам, е сложна. „Роден такъв“ е проста мантра, която пресича директно през понятията и предизвикателствата, които обрисувах тук. Но тази мантра е и опасна. Защото, да се прегърне фикцията за биологическия детерминизъм би означавало и да се поеме риска от постоянно погрешно разбиране на най-важната част от животите ни – нашите интимни връзки. Изобретили сме романтичната любов. Също и хомосексуалността. Както и кажи-речи всеки друг вид човешки взаимоотношения. Това не прави които и да било от тези неща по-малко важни или реални. Но нашите изобретения не са част от биологическата ни природа: те са част от разговора, който се води между биологическия и социалния порядък на живота.

Без това по-точно разбиране става лесно да се пренебрегнат някои фундаментални въпроси на човешкото общество. Ако биологията определя изразността ни, то тогава няма смисъл да се мисли за някакви по-добри или по-различни светове. Всичко е било предварително решено, още от момента, в който сме станали Homosapiens. Ако обаче разпознаем сексуалността като нещо конструирано, ние откриваме път към същностни дискусии по някои от най-важните аспекти на живота. С кого сме сексуално интимни и по какви начини? Какво правим със следствията от сексуалната интимност (потомство и здраве)? Кой е отговорен за животите на децата, за развитието и възпитанието в дадено общество? Подредбата на сексуалните взаимоотношения е ключова съставна част при възпроизвеждането на обществото. Оттук и важността на гей-браковете. И все пак начините, по които водим засега този разговор, са удивително ограничени. На практика биологическият детерминизъм ни помага да избягваме изцяло тези въпроси. Притискат ни цял куп социални въпроси, но ние не можем да се обърнем адекватно към тях, ако отричаме реалността на човешкото състояние, включително и сексуалността, а следователно приключваме дискусиите още преди да са започнали.

Някои от тези проблеми касаят директно движението за гей-права. Има много хора, които биха могли да бъдат наречени членове на ЛГБТ-общността, но за които бракът не е основна грижа – преди това трябва да бъде постигнат фундаментален респект към тяхното съществуване. Що се отнася до политическите победи, то привържениците на еднополовия брак може и да са насърчили разпространението на един погрешен и опасен аргумент, който не помага с нищо на най-маргиналните членове на ЛГБТ-общността. Как например да разбираме трансджендър- и транссексуалните хора от гледна точка на биологическия детерминизъм? Как да разбираме онези, чиято биология и усещане за самите себе си не съвпадат? Или чиято биология не съвпада с ограничените категории на нашето разбиране?

Ако сексуалността не е нещо предопределено, а подлежащо на промени, то трябва да изтъкваме аргументи в подкрепа на онези сексуални практики и идентичности, които ценим, и да осъждаме видовете сексуалност, които намираме отвратителни. Да, това отваря възможности за изтъкване и на консервативни аргументи против хомосексуалността. Така да бъде. Защото едно такова отваряне ми позволява да възразявам силно срещу педерастията[113]. Знанието, че тя е била приета в много общества, не променя с нищо позицията ми. А причината, която стои зад това отхвърляне – че педерастията се основава на властови отношения, при които е невъзможно някакво зряло съгласие – само подкрепя положителното настояване за приемане на ЛГБТ-общността.

Нещото, което ме безпокои също толкова, колкото и консервативното осъждане на хомосексуалността, е доверието, което либералите са отдали на един фалшив идол, на една лоша наука. Либералите трябва да пресрещат консерваторите на полето на онова, което е добро за обществото. Вършейки това, те ще принуждават консерваторите да пожертват свещената крава на индивидуалния избор, да започват да приемат, че обществото съществува[114] и че то е нещо ценно. И всички ще трябва да признаят, че собствената им сексуалност не е принципно различна от онази на хомосексуалния човек – подхранвана от желанието, но оформяна от обществото.

Източник

Шеймъс Кан е социолог от Колумбийския университет, чиято работа се фокусира върху въпроса за елитите. Той е автор на Privilege (2011), а негови статии са публикувани в TheNewYorkerи TimeMagazine, сред много други. Кан живее в Ню Йорк.

- 09-08-2015|Златко

Както обикновено, най-важните текстове по сайта се оказват отвъд възможностите на огромната част от публиката, в което няма нищо чудно или изключително – така е навсякъде. Хубаво би било все пак, ако поне членовете и активистите на българската ЛГБТ-общност успеят по някакъв начин да регистрират важността на този текст, който поставя под въпрос някои от най-важните постулати на днешната ЛГБТ-идеология и евентуално – както отбелязва и авторът – би могъл да се възприема като подкопаващ нейните устои. Способността за поставяне под въпрос на „утвърдени истини“, не ще и дума, е далеч по-важна от всякакви допълнения към тях – и в този смисъл тукашният текст би трябвало да се чете задълбочено и приема много, много на сериозно. Поне такова е собственото ми усещане…

- 09-08-2015|Non-blonde

Златко, статията е изключително интересна и поставя много смислени въпроси.

Създава се обаче сериозно объркване с използването на думата „педерастия“ като в този пасаж например:

„Защото едно такова отваряне ми позволява да възразявам силно срещу педерастията. Знанието, че тя е била приета в много общества, не променя с нищо позицията ми. А причината, която стои зад това отхвърляне – че педерастията се основава на властови отношения, при които е невъзможно някакво зряло съгласие…“

На български думата се е наложила най-вече като название на хомосексуална любов между мъже.

На английски означава единствено и само сексуална връзка между зрял мъж и юноша и разбира се единствено и само в този смисъл я използва авторът на статията.

Ето определението според Уикипедия:

Pederasty or paederasty is a (usually erotic) homosexual relationship between an adult male and a pubescent or adolescent male. The word pederasty derives from Greek (paiderastia) „love of boys“,[1] a compound derived from παῖς (pais) „child, boy“ and ἐραστής (erastēs) „lover“. In French, however, „pédérastie“ has been used as a synonym for homosexuality between adult males.

Мисля, че нужно някакво уточнение в бележка под линия или по-обяснителен превод на думата на български, защото темата е деликатна и неточностите – опасни.

- 09-08-2015|Златко

Благодаря, веднага ще въведа в текста съответна забележка под линия (ако ми позволите, просто ще използвам текста на коментара ви)…

- 09-08-2015|Златко

Готово…

- 09-08-2015|Ани Илиева

Статията е изключителна. В никакъв случай не съм компетентна по темата, но прочитането ѝ ми помогна да свържа някои собствени разсъждения (и тревоги) за ролята на интелектуалците във формирането на публичните представи с една бележка на Бурдийо, че на терен социологията най-често регистрира свои предишни състояния. А това означава, че интелектуалецът трябва да пребори и опровергае своите по-стари идеи и теории, за които е положил огромни усилия да разпространи и наложи, но които на по-късен етап осъзнава като некоректни или дори грешни.

Ситуацията е още по-заплетена в България, защото обществото ни е винаги една стъпка назад. У нас тепърва започва да се налага идеята за толерантност и търпимост към различните „такива, каквито са“, възприемането им като даденост, включително хомосексуалните. Тепърва се учим да приемаме хората като „родени такива“, без предразсъдъци, без отхвърляне и агресия. Това включва и нас, образованите хора. Ние също се учим бавно и сме твърде назад, за да дискутираме адекватно изказаната в статията позиция. (Знаете ли, аз смятах себе си за много прогресивен и толерантен към „различните“ човек, докато не заживях в чужбина и осъзнах, че самата идея за различие, мислена през културни абстракции, е ужасно ретроградна. Нелепо е например да мисля някого като „афро-французин“, след като той е французин до мозъка на костите си и повече европеец от мен.) Преди да разнищим адекватно въпроса защо представата за хомосексуалността като „свободен (морален) избор“ е повече правилна от тази за биологичната предопределеност, трябва цялото ни общество и ние като част от него да престанем да възприемане хората през биологични детерминанти.

Вие правите българско издание, доколкото публикувате всичко на български, затова най-добрите статии остават почти без коментари, защото са далеч от нашия си контекст. Можем или да ги коментираме неадекватно, както често се случва, или да не коментираме изобщо. Второто е обикновено моят избор, но се включих, защото долових в думите ви огорчение, че не ценим усилията ви. Не е така. Просто имаме още много да учим.

- 09-08-2015|Златко
Знаете ли, аз смятах себе си за много прогресивен и толерантен към „различните“ човек, докато не заживях в чужбина и осъзнах, че самата идея за различие, мислена през културни абстракции, е ужасно ретроградна. Нелепо е например да мисля някого като „афро-французин“, след като той е французин до мозъка на костите си и повече европеец от мен.

Абсолютно същият е и собственият ми житейски опит. Отне ми като минимум десет години живот в Германия, докато започна от малко-малко да проумявам до каква степен съм бил затънал до ушите във всевъзможни балкански (или просто провинциални) клишета и стереотипи. Ако има нещо, което да съм научил от живота в една от големите европейски митрополии, то е задължението „да живееш нащрек“, като непрекъснато се дебнеш и наблюдаваш отстрани, за да можеш навреме да доловиш признаците на поредната социална некомпетентност, поредния предразсъдък, който си хранил(а) в продължение на много години, понякога цял живот. Този процес е безкраен, „научаване“ по принцип няма. Но има надежда за вечно учене и сериозно забавяне на процеса на стареене, ако човек успее да ремонтира мисловната си и емоционална машина редовно, достатъчно дълго и в движение.

Но в края на краищата всичко е в звездите, разбира се…

- 09-08-2015|Карабаков

Уважаеми г-н Енев,

Благодаря Ви, че редовно публикувате статии по темата. Опитах се да прочета задълбочено този материал, въпреки че на всяка крачка ми беше трудно да преодолея скромния си опит на хомосексуален, който има съзнание за сексуалната си ориентация от (!!!) четири-пет годишна възраст (израснал в най-“нормална“ хетеросексуална среда) и е направил (разбира се безуспешно) неистови усилия да я промени в младостта си. Вероятно статията се прицелва чисто реторично именно в някои прекомерно набъбнали „постулати на днешната ЛГБТ-идеология“ (както Вие ги наричате) и иска да предизвика дискусия именно там, в по-развитите общества (ние сме още много далеч от това ниво). За мен лично гледната точка на автора е спекулативна, ограничена и далеч от субективната реалност на огромното мнозинство гей жени и мъже, които НЕ БИХА избрали хомосексуална ориентация ако такава можеше да се избира. Статията е една илюстрация за огромния риск (и в случая, според мен – провал) социологията да се ПРОИЗНАСЯ категорично и да ПОСТАВЯ НА МЯСТО явления от биологичен порядък като хомосексуалността, колкото и сложни социални измерения последната да има. Ще направя още един опит да я прочета, но се съмнявам и най-красивите въздушни кули да имат повече стойност от емпиричния опит на толкова хора. Нямам намерение да предизвиквам дискусия, а само исках да изразя неубедеността си от автора. Ще приема ако ми покажете къде, според Вас, греша. Благодаря!

- 09-08-2015|Златко

Благодаря ви много! Не очаквах подобна реакция на (предполагам не съвсем безопасна) откровеност, което само я прави още по-ценна, поне за мен. Благодаря ви!

Сега, към текста. Самият аз в никакъв случай не бих твърдял, че разбирам от всички тези неща повече от който и да било човек, реално замесен в тяхната действителност. Така че, не, не бих се осмелил да ви „давам акъли“. И не се съмнявам ни най-малко в това, че НИКОЙ хомосексуален човек не прави този избор свободно. Хомосексуалността е съдба, доколкото мога да разбера от всичко, което съм чел до този момент. Така че не подлагам думите ви на съмнение.

Въпросът тук най-вероятно е в това, че такъв опит не прави и самият автор на този текст. Нещата са изключително сложни и деликатни. Именно в това е опасността, която той многократно посочва – че думите и идеите му могат да бъдат интерпретирани погрешно, именно в смисъла, в който хомофобите по цял свят ги използват – щом хомосексуалността е избор, то значи тези хора са „заплаха“ за нашите деца (примерно).

Така че, да, изключително важно е да се посочва, че едно дете, примерно, което не притежава съответните генетични предпоставки, едва ли се намира в „опасност“. Но още по-важно е да се подчертава – и в това вече е далеч по-важния смисъл на този текст – че „опасност“ всъщност НЯМА. Че хомосексуалността е също такава част от природното и социално естество на човешката среда, каквато е и хетеросексуалността. Че тук няма „правилна“ и „обратна“ ориентация. Че хората ИМАТ право да избират каквато си поискат сексуална ориентация, ако тя е постигната по взаимно съгласие.

Разбирате ли сега каква е по-далечната цел на този текст (ако самият аз ИЗОБЩО съм разбрал нещо от него)? Работата не е просто да бъдат „надхитрени“ обичайните хомофоби по света (което означава ОГРОМНОТО болшинство от хора, при условие, че за тези неща не се води ОТКРИТА и широко достъпна публична дискусия – защото хомофобията, както повечето масови омрази на тоя свят, е просто резултат от незнание). Работата тук е да се поставят основите на едно широко разбиране, че в ТОЗИ специфичен избор няма нищо „противоестествено“, той протича напълно в съгласие с природната и социална среда, но самите ние, поне засега, все още не можем да разберем реалните причини за всичко това (вижте в тази връзка текста „Еволюционната мистерия на хомосексуалността“ от Дейвид П. Бараш тук на сайта).

И, за да постави основите на едно такова (бъдещо) осъзнаване и приемане на цялата тази проблематика като нещо НОРМАЛНО, авторът посочва примери, които показват как подобни идеи и разбирания са се променяли в исторически план и какви са били ползите от тези промени в наука, общество и прочие. Факт е, че сексуалността, както и всяко друго човешко нещо, не се контролира или оформя само и единствено от „природни импулси“ (инак не би имало разлика между нас и животните – при които, между другото, хомосексуалността е нещо широко разпространено). Факт е, че и тя подлежи на социално оформяне и промени – и в това се състои огромната надежда за едно бъдеще, в което хомосексуалните хора няма да бъдат принудени „да се оправдават“ в какъвто и да било смисъл, просто защото поведението им вече няма да се разглежда като „ненормално“, „обратно“, „ляво“ или каквото си щете. То просто ще бъде признак на една малцинствена, но напълно общоприета култура вътре в по-широкия контекст на човешката култура изобщо.

Това е, което успявам да разбера самият аз от текста. Бих се радвал, ако се появят някакви искрени опити за негово дискутиране и обсъждане – с моменталното уточнение, че ще прилагам обичайните тук на сайта мерки срещу всичко, което намирам неприемливо и дивашко, ако не дай боже се получат и такива опити.

Поздрави, Златко

- 09-08-2015|Веско

Статията е написана в обичайния стил на модерния морален релативизъм, но когато стигне до гръмки твърдения от рода на“Отговорът, до който стигат както биолозите, така и социалните учени е, че расата е не биологическо, а социално-конструирано понятие.“, всеки би пожелал да види цитирани рецензирани (peer reviewed) източници от авторитетни (impact factor > 2 според ISI web of knowledge) списания в сферата на биологията, поведенческите науки или генетиката (напр. American Journal of Human Biology, Biological Reviews, Advances in the Study of Behavior и поне още 20 възможни). Бихте ли предоставили такива, за да се запознаем с научната обосновка и методология водеща до тези дефинитивни изводи, които звучат меко казано съмнително. Доста от другите изводи на автора също подлежат на критична преценка, тъй като не изглеждат достигнати чрез научен метод, а по-скоро следствия на аксиоматично приети тези, присъщи на гледната точка на автора.

Също така бих искал уточнение относно използваната терминология касаеща социалните науки: дали авторът е позитивист или антипозитивист, с други думи дали подхожда към социалната наука от позициите на научния метод, или от позицията на отрицание на научния метод. Това би помогнало по-добре да преценим степента на скептицизъм към изводите, направени от автора.

- 09-08-2015|Златко

Не съм специалист, но използването на фрази от рода на „гръмки твърдения“ по отношение на нещо, което е ABC на съвременните социални науки, ме поставя на обичайната ми позиция на СИЛНО СЪМНЕНИЕ в каквато и да било компетентност от страна на „опонента“ – и всичко това в рамките на долу-горе една милисекунда. В кой век живеете, уважаеми?

Ето тук резултатите от едно възможно най-просто търсене в Гугъл, под ключовата фраза „is race biological or social“.

is race biological or social

А ето и няколко конкретни заглавия от първите попадения сред този списък:

Race is a Social Concept, Not a Scientific One (Op-Ed)

Is race a biological or social construct? why?|Yahoo Answers

Biological and Social Definitions of Race: Implications for Modern Biomedical Research

Почетете поне малко…

- 09-08-2015|Златко
Race is a Social Concept, Not a Scientific One

Michael Hadjiargyrou is chair of the Department of Life Sciences at the New York Institute of Technology. He contributed this article to Live Science‘s Expert Voices: Op-Ed & Insights.

Beyond the Ferguson, Mo., media reports on the „racial divide,“ the facts require some correction: Despite notions to the contrary, there is only one human race. Our single race is independent of geographic origin, ethnicity, culture, color of skin or shape of eyes — we all share a single phenotype, the same or similar observable anatomical features and behavior.

Science highlights these similarities in our embryonic development, physiology (our organ-based systems), biochemistry (our metabolites and reactions), and more recently, genomics (our genetic makeup). As a molecular biologist, this last one is indeed the most important to me — data show that the DNA of any two human beings is 99.9 percent identical, and we all share the same set of genes, scientifically validating the existence of a single biological human race and one origin for all human beings. In short, we are all brothers and sisters.

[…]

It is history, not science, that reveals how the concept of different human „races“ arose, how the term has become widely misused, and how it continues to pervade our planet. In fact, the word race has come to symbolize the division of humanity into segments, divisions that often lead to conflicts. Over centuries, people have used the word to divide us into black, white, yellow, red, and other distinctions in order to fulfill selfish goals and objectives. Whether those goals were to subjugate various groups of humans, deem them inferior or simply discriminate against them, the reality is that billions of people have been directly affected as a result of the misuse of the word race.

- 10-08-2015|Веско

Същото важи и за мен, когато в отговор получавам Yahoo Answers и цитати от Op-Ed секция, вмето peer reviewed publications. Ако това са източниците на ABC на съвременната social science видяна от Ваша страна, ме поставя в позиция на СИЛНО СЪМНЕНИЕ в каквато и да било компетентност.

Почетете поне малко… какво е peer review journal и impact factor.

- 10-08-2015|Веско

И също така, или се дръжте уважително към аргументите на несъгласните с Вас, или направете форума отворен единствено за съмишлениците си, но не приемам поставянето на опонента в кавички, както и другите ви неуважителни коментари, базирани единствено на желанието ми да получа рецензирано потвърждение на тезите на автора. Принципно до момента имах усещането, че публикацята ви е покана за дискусия, а не публичен линч на несъгласните, и то с необосновано снизходителен тон.

С това поставям край на коментарите си в този, очевидно неблагосклонен с несъгласните, форум.

- 10-08-2015|Веско

И като един човек с преценена от г-н Енев компетентност като „опонент“ в рамките на милисекунда, оставям за прочит добре рецензирана статия от списание Nature, с благодарности за проявеното „мило“ отношение.

www.nature.com/index.html? file=/ng/journ…11s/full/ng1436.html

„Well-intentioned statements over the past few years, some coming from geneticists, might lead one to believe there is no connection whatsoever between self-identified race or ethnicity and the frequency of particular genetic variants1, 2. Increasing scientific evidence, however, indicates that genetic variation can be used to make a reasonably accurate prediction of geographic origins of an individual, at least if that individual’s grandparents all came from the same part of the world3. As those ancestral origins in many cases have a correlation, albeit often imprecise, with self-identified race or ethnicity, it is not strictly true that race or ethnicity has no biological connection.“

- 10-08-2015|Златко

Както е в състояние да види ВСЕКИ от посетителите на този форум, аз се старая и да посрещам, и да изпращам не по дрехите, а по ума. Не може да се употребяват псевдо-учени изрази като peer review и прочие, когато става дума за аксиоми от рода на разликата между раса и етничност. А че статията на Шеймъс Кан е спорна, е очевидно, само че не по такива елементарни признаци като това дали и до каква степен расата е социална категория (никой не отрича биологическите ѝ измерения, но ИМЕННО от гледна точка на генетиката те са минимални – посочих три различни текста, просто от началото на един дълъг списък; за надприказване рядко имам търпение, третият посочен текст, от academia.edu, е напълно солиден).

Когато човек използва абсолютно неподходящи изрази като „гръмки фрази“ по отношение на научно-банални съдържания (статията от Nature в никакъв случай не поставя под съмнение социалните компоненти на понятието „раса“ – просто погледнете диаграмата, която авторът предлага), той или тя не може да изисква да бъде приет на сериозно. Глупостта човешка си има свои собствени начини да се подава най-безпардонно изпод каквито и да било труфила, под които се опитва да я прикрива една или друга фразеология.

Сега, ако искате да участвате в някакъв вид разговор, то си дайте труд да намерите някаква тема, свързана с аргументите на самата статия, а не абсолютно дразнещи общи приказки, които няма как да не доведат разговора до задънена улица. В противен случай, обиден-необиден, ще ви помоля да си вървите по пътя…

- 10-08-2015|Веско

Съгласен съм с вас единствено по въпроса за безпардонната глупост, наистина се подава навсякъде, даже където най-малко очаквах. Успех по вашия си път, междувременно с радост удовлетворявам молбата ви да си вървя от форума ви.

- 10-08-2015|Ани Илиева

Веско писа:

Също така бих искал уточнение относно използваната терминология касаеща социалните науки: дали авторът е позитивист или антипозитивист, с други думи дали подхожда към социалната наука от позициите на научния метод, или от позицията на отрицание на научния метод. Това би помогнало по-добре да преценим степента на скептицизъм към изводите, направени от автора.

Тъй като Шеймъс Кан не е в състояние да ви отговори, позволете на мен. Авторът заявява себе си като социален конструктивист, а това ще рече антипозитивист. С други думи, подхожда към социалната наука от позицията на отрицание на научния метод.

Надявам се, че това помага на всички тук да преценим позициите си.

Бих се радвала, ако разговорът продължи с Карабаков.

- 10-08-2015|Златко

Хм, по въпроса за „научния“ или „антинаучен“ метод съм принуден да се разгранича и от Веско, и от Ани. Живеем във времена, в които отдавна вече е тривиална истина, че „научните методи“ са също такива социални конструкции, каквито са и, примерно, расите (вижте например Томас Кун и „Структурата на научните революции“, писана още през 1962!, да не споменаваме изобщо пък мощната критика на подобни разбирания от страна на постмодернистите, за които ВСИЧКО е конструкция). В такъв смисъл, да се говори за САМО един „научен метод“ (особено пък за позитивизма като такъв, да живее добрия 19 век!), за мен е поредно доказателство за пълно разминаване в понятия и първоначални позиции, когато се подхожда към този или който и да било друг текст.

Сега, конкретно. Статията е публикувана прекалено наскоро, за да може да се очаква да има много материал за нея, под формата на рецензии от колеги и пр. Що се отнася до репутацията на автора, той е преподавател в солидно научно заведение, има определени публикации и пр. Но за мен всичко това е отново подход от вида „мътиш ми, не мътиш, ще те ям“, просто защото в него липсва каквото и да било желание човек да се задълбочи в собствените, присъщи на текста и съдържанието му тези и аргументи, и да се тръгне по една чисто формална линия, чиято единствена мотивация е предварително несъгласие, прикривано под друга форма.

Не можем да се избавим от необходимостта и задължението да мислим самостоятелно. Приказките от рода на „не ми говори какво мислиш, ами кажи кой си – или още по-добре, кои са баща ти и дядо ти“, не демонстрират нищо друго, освен собствената неспособност за самостоятелно мислене. А че аз я карам през просото и не съм особено склонен да щадя самолюбието на този или онзи непознат човек тук – това вече, както се казва, е част от цената на посещенията в „Либерален преглед“…

- 10-08-2015|Златко

Да не говорим пък за ИЗЦЕПКИ от рода на

Статията е написана в обичайния стил на модерния морален релативизъм…

които могат да бъдат разглеждани и приети единствено като израз на едно бедно провинциално съзнание, чийто „морал“ е онзи на нарицателния кон с капаци. Свещена простота!

- 10-08-2015|Златко

Значи, да НЕ СЕ съгласява с такива или подобни тям аргументи и виждания за хомосексуалността право има всеки. Онова, на което тук НЕ СЕ дава право, е да се говорят общи или претенциозни приказки, в които няма никакъв опит за вникване в текста и по принцип нищо друго освен прикривана под „тралала“ враждебност. Когато пък към всичко това се добавят и очевидните симптоми на силна ограниченост, които, мисля, се откриват лесно в горния коментар, то няма и какво друго да очаквате, освен да ви се посочи вратата. Прекалено много опит имам с подобни „дискусии“, за да мога да си позволя някакви илюзии по отношение на тяхната полза или това как в края на краищата ще продължат и завършат, ако не ги отрежа още из корен. Не забравяйте, че за разлика от повечето от вас, аз обитавам това тук място вече доста години…

- 10-08-2015|Ани Илиева

Господин Енев, поясненията ви са ненужни, наистина. Спотайвах се тук с надеждата да науча нещо, видях счупена комуникация, реших да се намеся. На мен включването на Веско ми каза много за него самия. Но докато вие реагирате „през просото“, аз обикновено използвам ирония.

Разбирате ли, въпросът „кой кой е“ всъщност не е маловажен, защото субектът на изказването има значение при анализа на дискурса. Аз съм български учен в областта на социалните науки. Веско е също български учен, но в областта на природните и като много други колеги поставя под съмнение правото ни изобщо да говорим за наукА (в ед. ч.), ако не се основаваме на научния метод на позитивизма. Освен това умните и важните неща се казват само в рецензирани издания с висок импакт фактор, само на чужди езици, всичко останало е загуба на време и средства. Сега давате ли си сметка какви дискусии водим образованите хора у нас?

Когато при първото си включване казах, че българските публични дискусии и представи са винаги поне една стъпка назад, не предполагах, че веднага ще се появи и нагледен пример. Не само сме назад, но и виждате, че си говорим на съвършено различни езици. Няма да е лесно.

Наистина съжалявам, че разговорът се отклони в толкова неадекватна посока и не бих искала да допринасям повече за това.

- 10-08-2015|Златко

Нямах усещането да съм бил агресивен към вас, Ани. Моля ви да ме извините, ако съм го създал неволно. Не изпитвам към вас никакви отрицателни емоции, дори напротив.

- 10-08-2015|Златко

И, понеже наистина понякога не успявам да доловя иронията, особено ако е по-фино изразена, то моля ви слагайте по някое смайлче зад нещата, които имате пред вид иронично. Вярно, че това намалява финеса на иронията, но пък и спестява множество недоразумения. Още веднъж, mea culpa…

- 11-08-2015|Карабаков

Уважаеми г-н Енев,

Препрочетох статията на Кан и се опитвам да преодолея лятната си леност и доста голямото си омерзение от този текст единствено заради внимателния Ви отговор към коментара ми. Струва ми се, че Вашата интерпретация на текста (която ми допада повече от него, особено в частите, в които споделяте своето лично отношение) всъщност е по-скоро пожелателна и в някои пунктове се разминава с позицията на Кан. И слава Богу.

В най-добрия случай бих възприел тази статия като предложение за нова насока как да се дискутира по гей въпроса. За съжаление, обаче, явната липса на автора на личен хомосексуален опит (именно като опит в най-важната – интимната сфера, който обема цял човешки живот и не може да се замести от никаква ерудиция) го отвежда до помпозни твърдения („Фалшивата увереност в биологическия детерминизъм…»), които за мен и други 100% и не по избор хомосексуални звучат просто жалко.

Ето и още любими ерупции от статията:

«Биологическият детерминизъм притежава дълга кариера в служба на различни потиснически и чисто убийствени каузи» (Защо е тази аналогия на биологичния детерминизъм като карта в ръцете и на нацистите и на ЛГТБ движението…? Какво цели с този миш-маш?)

«Проблемът е, че всъщност ние не сме родени такива.» (Кои „НИЕ“?)

«Изобретили сме романтичната любов. Също и хомосексуалността.» (Лоша литература просто, извинявам се.)

«Вярно е, че множество гейове и лесбийки ще отбележат, че „винаги са се чувствали различни“ или че са знаели за хомосексуалността си откак са се осъзнали като сексуални същества. А не е ли това свидетелство за мощен биологически порив? Не непременно, понеже то е напълно съвместимо и с представата за сексуалността като съ-определяна и от биологията, и от околната среда.» Впрочем, в коментара си, г-н Енев, Вие сте перифразирали този абзац с различен нюанс и вече звучи правдиво: «Факт е, че сексуалността, както и всяко друго човешко нещо, не се контролира или оформя само и единствено от „природни импулси“ (инак не би имало разлика между нас и животните – при които, между другото, хомосексуалността е нещо широко разпространено). Факт е, че и тя подлежи на социално оформяне и промени.» Т.е. прав сте, че сексуалността може да бъде поощрявана, контролирана и дооформяна от околната среда, но ОПРЕДЕЛЯНА (както смята Кан) – не.

Разбира се, мимоходом се засяга и педофилията (любимият коктейл на хомофобите – хомосексуалност + педофилия). Не отъждествавам идеите на Кан с тези, които хомофобите лансират, но наистина смятам, че той именно дава храна за тях.

И така нататък…

Всъщност, единственото важно нещо, което бих искал да подчертая е, че когато се говори за хомосексуалността в светлината на биологичния детерминизъм, никога не трябва да се смесват онзи най-малък процент напълно хомосексуални, които наистина са (сме!) родени такива, със всички останали в плавно прехождащата и много дълга линия на вариации обхващащи и бисексуалността, в които несъмнено има и много случаи на ИЗБРАНО поведение. Т.е. трябва да се установи ГРАНИЦАТА, до която хомосексуалността е ИЗЦЯЛО ОБУСЛОВЕНА и отвъд която може да бъде СВОБОДЕН ИЗБОР. Много е едностранчиво да се подвеждат под общ знаменател всички хомо- или бисексуални (авторът е в плен именно на тази грешка).

Това са част от моите съвсем дилетантски, от гледна точка на социологията, размишления. Но от позицията на «белязан» (надявам се да не звучи драматично:)

Отново Ви благодаря, че редовно хвърляте масло в огъня със статии по темата. Тази на Кан, лично за мен е най-неубедителната досега, но и такива трябва да има. А другата, която ми препоръчахте, отдавна съм прочел.

Благодаря!

- 11-08-2015|Ани Илиева

Господин Карабаков, може би ще ви бъде интересно да поясня моето разбиране за тази статия.

Кан не отрича правото на хомосексуалните да се чувстват „родени такива“. Той развива тезата, че е ОПАСНО да смятаме хомосексуалността за биологична предопределеност. Защото това вече сме го виждали, тая попара вече сме я сърбали – с хетеросексуалността.

Социалният конструктивизъм много често предизвиква недоразумения, защото борави с понятия, които трудно могат да бъдат разбрани, ако не познавате цялата теория. Хората не могат да възприемат как така реалността е конструкция, как така всичко е измислено, изобретено – просто защото във всекидневния ни език и представи тези понятия означават нещо фалшиво, неистинско. Това придобива повече смисъл, ако си представите, че цялата цивилизация е едно непрекъснато развитие, нещо постоянно се „изобретява“ и това не го прави по-малко реално. Всичко, което не е природа, е култура, казва Леви-Строс.

Въпросът е, че и много „природни“ неща са също социални конструкции. Разбирате ли, хората имат тази склонност да конструират социални категории на основата на антропологични белези, такива конструкти са „расите“. Или пък на основата на първични полови белези. Проблемът е, че колкото по-силно една социална конструкция се основава на биологични понятия, толкова по-силно тя се втвърдява. Всички „българи“ имаме общ произход и обща КРЪВ, всички сме братя – ето ви едно втвърдяване на социална конструкция. А колкото по-твърда е една конструкция, толкова по-трудно приема изключенията. Знаете ли, че има чернокожи българи? Родени в България, второ или трето поколение, говорят само български, знаят и Вазов, и Ботев, обаче търпят да бъдат наричани „афро-българи“, когато хората са любезни, или „маймуни“, когато не са. Значи набедили сме тези хора за отделна социална категория, заради цвета на кожата и косата. Обаче, знаете ли, сестра ми е също различна по антропологични белези – тя е висока, руса и със сиви очи, а аз уви нямам нищо от това. Не я възприемам като различна раса.

Или пък да вземем категорията „пол“. Аз съм жена, това природа ли е, или социална конструкция? Нямам Y хромозома, но и двамата знаем, че не става дума за това, нали? Социалната конструкция „жена“ е основана на полови белези, на биология, а както вече казах, проблемът с биологията е, че втвърдява категориите. Щом имам вагина и менструален цикъл, значи трябва да забременея от мъж и да родя, това е моята биологична предопределеност. Или може би не е? Защото – и ви моля да обърнете внимание на това – когато хората са вторачени в биологията, отклоненията се възприемат като болестно състояние. Щом нямам деца, значи съм нещо болна. Ако не искам да правя секс с мъж, значи съм тотално сбъркана. Ако не съм жена, а мъж, въпреки половите си белези, значи съм същинска абоминация. Разбирате ли, „болест“ е също социална конструкция, съдържаща в себе си идеята, че трябва да се лекува.

Онова, което Кан смята за особено опасно, е възприемането на биологичната предопределеност в основата на дефанзивната публична реторика на гей хората. „Ние сме родени такива“ съдържа в себе си „ние не сме виновни“, защото природата ни е създала така. Повярвайте ми, няма нищо по-опасно от това да се изключи напълно възможността за избор. Защото изборът се прави от човешкото същество със свободна воля. От човешкото същество с морални принципи, което различава „добро“ от „зло“. Това е също социална конструкция, но като всяка друга е абсолютна реалност. Не свеждайте всичко до биология, това казва Кан. От всичко, което знам за хората и за обществата, смятам, че той е много прав.

- 11-08-2015|Златко

Благодаря отново, господин Карабаков, приемам напълно правото ви да се чувствате зле представен или разбран от порядъка на мисли, които се предлагат в статията на Кан. В края на краищата, тук действително (като че ли) става дума за „отказ от вече завоювани позиции“. Сега, ако и да се чувствам силно ангажиран с каузите и борбите на ЛГБТ-хората по света, аз все пак си оставам хетеросексуален човек и в такъв смисъл е напълно възможно да не съм в състояние да разбера цялата сложност на ситуацията – или дори само частица от нея. Но бих искал да уточня, че за мен в тази борба има като минимум два вида различни цели – краткосрочни и дългосрочни. Краткосрочните са свързани с постигането на възможно най-голяма еманципация за ЛГБТ-хората (и в такъв смисъл равнопоставянето на браковете е действително голяма победа, макар че самият аз не полагам абсолютно никаква ценност в брака като социална институция). Дългосрочните цели са свързани с премахването на самата необходимост от еманципация – в смисъл, да се стигне до вид обществени умонагласи, при които хомосексуалността вече до такава степен е приета като нещо нормално, че просто няма нужда от борба за равенство. В този смисъл статията на Кан без съмнение е свързана с втория от тези два вида ценности и е напълно възможно тя да е изпреварила в някаква степен времето си – или поне да се противопоставя на предразсъдъци, на които в момента се гледа като на нещо трудно спечелено, извоювано с голяма борба, а следователно – ценно. За мен тази статия е предупреждение именно против един такъв манталитет на „победата“. Нещо от рода „Тъкмо успяхме да си извоюваме някакъв статус на равенство, – и вече ни призовават да се откажем от него, защото в миналото се било случвало това или онова. Как ли не!“

Това е, срещу което предупреждава Кан според мен – и, съдейки по собствения си опит, именно такъв вид предупреждения са най-важните и най-ценните в живота както на отделния човек, така и на човешките общности. Носителите им рядко биват посрещани с рози, но в края на краищата, почти неизменно, това се оказват нещата, които показват пътя към бъдещето.

Да видим дали ще успеем да поживеем толкова дълго…

- 11-08-2015|Карабаков

Г-жа Илиева, много Ви благодаря за разяснението и че изобщо си правите труда да отговаряте на човек като мен, който в тази дискусия явно е в положението на «барабар Петко с мъжете».:) Няма как да разбера напълно статията след като не съм запознат с езика на социологията. И със сигурност реагирам емоционално. Но просто ми беше трудно да приема безкритично твърдения на учен, който с лекота интерпретира сексуалната ми ориентация (и на милиони други) само като избор. И пак си давам сметка, че не разбирам и говоря на съвсем друг, делничен език.

Г-н Енев, респект за мисленето Ви в перспектива. И за подкрепата Ви към ЛГБТ движението. Така да се каже, «сгащихте ме» в неразбирането ми, както и си дадох сметка, че съм фиксиран в първия от етапите, които описвате. Но просто в България сме в най-добрия случай на път към този етап и действително идеите на Кан тук са подранили.

Убеден съм също, че би било добре на този етап Вашето разяснение «официално» да придружава статията, за да се смекчи удара.

Разбирам какво иска да каже Кан за опасността за придържане изцяло към биологичната предопределеност. Само бих искал отново да подчертая («едно си баба знае, едно си бае»), че според мен е важно тя нито да се абсолютизира, нито да се изключва. Напълно съм съгласен с това, което казва г-жа Илиева – че „няма нищо по-опасно от това да се изключи напълно възможността за избор. Защото изборът се прави от човешкото същество със свободна воля. От човешкото същество с морални принципи, което различава добро“ от „зло.“ Просто съм убеден, че въпросът за избора е много е хлъзгав именно на територията на сексуалната ориентация.

Поздрави, респект и дано доживеем и до втория етап, който описвате, г-н Енев!

- 11-08-2015|Златко

Странно усещане. До такава степен съм привикнал единствено на караници и различни видове агресивности тук, че този нормален разговор (и при различни разбирания за текста) ме поставя в почти непозната атмосфера. Гледай ти, колко било просто. Пу, пу, пу, да не ни е уроки!:):):)

- 11-08-2015|Карабаков

Пу, пу, наистина! А защо трябва да е сложно? Който е истински убеден няма нужда никого да убеждава в правотата си. Особено на безобиден терен като една Интернет дискусия. И какво пречи всяка жаба да си знае гьола (визирам гьола на социолозите и гьола на гейовете, които са сигурни до мозъка на костите си в своята биологична детерминираност), но все пак да се вслушва и какво крякат и в другия гьол?

- 11-08-2015|Златко

Тук се докосваме до една доста странична за настоящия разговор, но изключително важна тема, така че ще си позволя да се разпростра в един вид размишления, които нося в себе си доста отдавна, в резултат от почти ежедневните фрустрации с различни конфликтни ситуации тук във форума.

Та така. Виждате ли, според мен основната предпоставка за възможността за провеждане на някакъв вид цивилизован, зрял и отговорен разговор между две човешки същества е постигането на определен вид личностно израстване, което е свързано с множество различни фактори, повечето от тях изглежда недостъпни в една толкова отровена и измъчвана от всевъзможни ограничения среда, каквато е българската.

Базисното, изходно условие за всичко това е пределно просто – и двамата (или повече) участници в разговора трябва да са достигнали до ситуация от вида „аз съм ОК, ти също си ОК, така че помежду ни не съществува екзистенциалния проблем на борба за ресурси“. Под „ресурси“ в конкретната тукашна среда аз разбирам не някакви физически дадености, а основните неща, за които тук става дума всеки ден – като например видимост, признание, авторитет, тежест на изказваните мнения, и пр. Когато едната от двете (или и двете) страни се намират в ситуация, при която за тези неща се води борба, а не просто обмен, то реалната комуникация става невъзможна. Когато реалната тема на разговора е не възможността за взаимен обмен и обогатяване, а изясняването на „екзистенциалния“ проблем кой кого ще надприказва, кой на кого ще докаже, че е по-там-нещо си, кой кого ще засенчи, кой кого ще пухне ò земи (накратко: „кой го вади по-дълъг“), то разговорът просто няма смисъл.

Всичко изглежда много просто, тъй като, на пръв поглед, няма нужда от нищо друго освен да изясним тази принципна предпоставка, след което всички да бъдем просто почтени и да се отнасяме честно едни към други. Ако всеки от нас се придържа към някакво обективно ниво на собствено познание и няма претенцията да бъде виждан(а) като нещо „по-голямо“, то по принцип проблем не би имало. В такъв случай човекът просто казва, „благодаря, ви, госпожо или господине, вие сте много ОК в това, което знаете и демонстрирате, благодаря ви за обогатяването, аз пък съм ОК в това, това и това“. Между нас няма сблъсък, няма конфликт на интереси и личности, вие сте голям(а) в това, аз пък – в онова. Отнасяме се с уважение едни към други, всички сме равни пред необятността на вселената, всички се учим, всички сме начинаещи, всички сме аматьори. Нужда от конфликт няма, всички сме ОК.

Проблемът е, че това просто е невъзможно, когато човек не е постигнал базисната степен на израстване и периметърът, обхватът му (й) се определя от фактори, които не подлежат на контрол, тъй като са скрити под нивото на съзнателното. Става дума за случаите, в които между нивата на познание и просто личностно израстване на различните участници в разговора има толкова огромно несъответствие, че за (поне) една от страните става невъзможно да се държи нормално, човешки, спокойно, с респект и достойнство, а в замяна на това всичките му (й) усилия са насочени единствено към ОМАЛОВАЖАВАНЕТО на отсрещната страна, за да стане възможен изобщо някакъв тип съизмеримост. Казано на прост човешки език, в този случай всичко се върти около това „аз/ние сега ще ти докажем, че си същото лайно като мен/нас, за да не се мислиш там за нам кво си“.

Ще ви дам конкретен пример: само преди няколко дни един от хората тук ме конфронтира с „въпрос“, който, в резюме, се състоеше от следното: „абе, ти що се уплаши от…?“ Става дума за това, че от известно време насам не засягам единствената тема, по която съответният човек се чувства компетентен и заинтересуван, което пък за него се свежда до „естественото“ обяснение, че става дума за СТРАХ. Представете си сега Мирча Кришан, който се приближава към вас и ви казва „абе, ти що се уплаши да говориш за краставицата?“

Естествено, след едно такова начало разговорът моментално става невъзможен, тъй като при него липсва основната предпоставка – взаимното уважение. Всичко тук се свежда до желанието за смаляване, омаловажаване, снемане надолу, на отсрещната страна. Реалната мотивация, разбира се, си остава невидима за носителя си, тъй като той или тя е неспособен/неспособна да види себе си отстрани, в резултат на което цялата абсурдност на ситуацията си остава недостъпна за него или нея. Той или тя продължават да ви конфронтират с все същата тема, обикновено с биволска упоритост, на която може да се противопостави само едно – напълно авторитарното орязване на правото на свободно слово. Какво свободно слово сред хора, които сами не знаят за какво всъщност разговарят?

Примерите и вариациите по тази тема са напълно необозрими и, в една или друга степен, те са почти неотделими от кажи-речи девет от десет тукашни разговора. Дали ще става дума за човек, който започва с думите „Ти, Златко, за господ ли се имаш?“ или „Господин Енев, не мислете, че ние тук тънем в калта“, или просто „Сега, това тук са пълни глупости“… Независимо от конкретния подход, ядрото отдолу винаги е едно и също – то се върти около едно ПРЕДВАРИТЕЛНО ЗАДАДЕНО ОТРИЦАНИЕ, което може да придобива най-различни форми, но целта му е винаги една и съща: да се докаже (най-често на самия/самата себе си), че онова, с което сме конфронтирани в момента, не може, просто няма как, ама моля ви се, да излиза извън сферата на нашата компетентност (в който случай би било възможно да се каже просто, „хм, интересно, не бях се замислял/а досега за този аспект на нещата, ще се опитам да помисля и да се информирам малко повече, преди да започна разговора). Тук, напротив, всичко се свежда до необходимостта от пълно отрицание, унищожение, смазване, анихилиране, на отсрещната позиция. Там, където думата имат комплексите, разумът е принуден да мълчи.

Сега, на това място е необходимо да уточня, че обичайната ми собствена реакция в такива случаи – по причини на физиология, характер и значителна собствена незрелост – е, че самият аз най-често пускам начаса в ход всички балистични ракети и приключвам разговора в течение на няколко постинга. В хода на предишните години се опитвах и да подхождам по-сдържано, да правя опити за уточнения, разяснявания и прочие, но, след множество опити, в които виждам, че единственият резултат от това е значително пилеене на време и енергия, то вече не го правя. Това, разбира се, ме лишава от възможността да открия изключенията сред тези вечно повтарящи се ситуации, тоест онези, в които действително би имало шанс за някакво изясняване и взаимно обогатяване, но, сорри, за това просто няма достатъчно време.

Приключвам дотук, тъй като темата е по същество необозрима.

(Все пак няма да пропусна да отбележа, че ако част от разговора тук действително се получи „нормално“, въпреки всички недоразумения и разминавания, то това се дължеше именно на наличието на принципна ситуация от вида „аз съм ОК, но ти също си ОК“. Никой от трима ни не се нуждае от доказване на това, че останалите „са по-зле“, в какъвто и да било смисъл. Не е нужно да сме на едно и също мнение, не е нужно да си ръкопляскаме, не е нужно да се тупаме по гърбовете и да се уверяваме взаимно, че сме нам колко велики. Всичко, от което имаме нужда, е взаимно уважение и признаване на базисния факт, че – вътре в рамките на само няколко предпоставки, като например базисна симпатия към обсъжданата тема – ние сме напълно в състояние да живеем без проблеми с взаимните си различия. Недостиг на ресурси няма, място също има за всички ни)…

- 11-08-2015|Мира

Възможно е да има друга връзка между размера на хипоталамуса и сексуалната ориентация, доколкото сексуалното поведение като всяко друго продължително поведение или рефелектира върху мозъчните структури, или е следствие от начина, по който те функционират. Искам да кажа, че причината за тези разлики може да е вторична, а не първична.

Изследвания като цитираното служат само като отправни находки. За да се потвърдят тези находки, трябва да се направи дългогодишно изследване (longitudinal study), в което да се проследи самият процес на развитие на структурите с живи участници, и то да започне от момента на половото им съзряване.

И няма как да не се запитаме, какъв е хипоталамусът на тези, които не са правили никога секс (има такива), и на бисексуалните?

Мисля, Мишел Фуко твърдеше, че ние сме изначално бисексуални същества. Аз лично съм по-склонна да споделя това виждане и мисля, че сексуалните ориентации разполагащи се в полюсите -- хетеро- или хомосексуалност -- са социални конструкти. Или са норма за цяло едно общество/култура, или са норма в една конкретна и избрана общност, която е била или е станала референтна група, тоест пример за подражание.

В един момент се достига point of no return, след която не можеш да бъдеш с мъж, ако си лесбийка, или с жена, ако си гей. Това струва ми се изисква активно отстояване на определен тип идентичност. Защото какво означава да имаш сексуална ориентация; това не включва ли постоянно да верифицираш и манифестираш своята сексуална идентичност по един или друг начин, низависимо каква е тя?

Дали ако сексуалната ориентация е биологически детерминирана, щеше да има каквато и да е нужда от сексуална революция?

Възпроизводството на поколенията не е култура, то е опосредствано от културата по отношение на начина, по който се случва, но сексът и сексуалната ориентация са обусловени социално и с това културно. Ти си това, което играеш, докато го играеш, независимо колко добре го правиш. За съжаление или за щастие – зависи.

Забележете, че почти всички жени, които са лесбийки, са били или ранни свидетели на физическо насилие, или са преживели физическо насилие от страна на мъж. А абсолютно всички гей мъже, които познавам по един или друг начин, все пак искат да имат деца и повечето искат това да се случи по естествен път. Не иска ли в крайна сметка човек просто да остане там, където се чувства желан, оценен, важен?

Биологическият деремнизъм е всъщност агресивен редукционизъм. Той свежда всичко до набор от биологически предпоставки, без да взема предвид нашите лични истории, нашето минало. Този редукционизъм ни лишава от нашата автентичност и от всичко интимно, което нито MRI, нито fMRI, нито CT, или каквато и да е друга техника, може да разкаже за вас. Авторът е прав, този биологически детерминизъм е опасен.

Нещо повече, дали става въпрос за детерминизъм наистина в случая, или за нашата неспособност да приемем колко неща зависят от нас като част от едно общество, и колко малко същевременно, бидейки обикновени простосмъртни? Трябва ли наистина да знаем, че нещо е вродено, за да го приемем?

Обективно погледнато, аргументът за биологическия детерминизъм не е валиден, защото няма достатъчно доказателства, че съществува такъв. И докато няма, няма как да се приеме. Но има нещо по-важно, и то е, че би трябвало да уважаме ненасилствените избори на другите. Цивилизоваността не се състои в това да намериш след 100 години рисърч дали хомосексуалността е биологически предопределна, а в това да оставиш другия да изпита наслада от начина си на живота, ако с този начин на живот не застрашава правата на другите.

- 11-08-2015|Златко

Лично за мен – изключително ценни (и в по-голямата си част непознати досега) наблюдения, информации и размишления. Благодаря, Мира!

- 14-08-2015|димитър стоянов

Защо Златко, считате, че расата не съществувала-все пак има анатомични и генетични белези, доказващи обратното? Или приемате желаното от вас, мултикултуристите-хомогенизиранe на различните етноси и раси -за действителност!? Всъщност към края на шейсетте години научно изследване определя хомосексуализмът като психично заболяване, но след това повече ПРОУЧВАНИЯ ПО ВЪПРОСЪТ НЕ СА ПРОВЕДЕНИ, и ЕДИНСТВЕНИЯТ ИЗТОЧНИК НА ИНФОРМАЦИЯ ЗА ТОВА ЯВЛЕНИЕ СА ДОКЛАДИТЕ НА ГЕЙ АКТИВИСТИТЕ! Дори да допуснем, че наистина хомосексуализмът се предава генетично, ТОВА НЕ Е ГАРАНЦИЯ, ЧЕ Е НЕЩО НОРМАЛНО-ВСЕ ПАК ГЕНЕТИЧНО СЕ ПРЕДАВАТ И ПСИХИЧНИ ЗАБОЛЯВАНИЯ КАТО ШИЗОФРЕНИЯТА, НО ТОВА НЕ ГИ ПРАВИ НЕЩО НОРМАЛНО! Има и психични заболявания, КОИТО НЕ МОГАТ ДА СЕ ЛЕКУВАТ, а някои лекари като руснакът ЯН ГОТЛАНД МОГАТ ДА ЛЕКУВАТ ТАЗИ ТАКА НАРЕЧЕНА „СЕКСУАЛНА ОРИЕНТАЦИЯ“! За так нареченият „Животински Хомосексуализъм“-причини

- 14-08-2015|Златко

Малко по-скромничко, ако обичате, господин Стоянов! „Познанията“, с които смятате, че разполагате, са повече от остарели, а увереността, с която ги поднасяте тук – детински-комична. (Предполагам, че сте на доста напреднала възраст, което най-вероятно потвърждава за пореден път правилото, че с напредването на годините човек малко по малко започва да се завръща към детството).

Шестдесетте години бяха преди петдесет години! Може ли да бъде израз на нещо друго освен пълна, тъмна и безпросветна наивност, едно твърдение от рода на:

Всъщност към края на шейсетте години научно изследване определя хомосексуализмът като психично заболяване, но след това повече ПРОУЧВАНИЯ ПО ВЪПРОСЪТ НЕ СА ПРОВЕДЕНИ, и ЕДИНСТВЕНИЯТ ИЗТОЧНИК НА ИНФОРМАЦИЯ ЗА ТОВА ЯВЛЕНИЕ СА ДОКЛАДИТЕ НА ГЕЙ АКТИВИСТИТЕ!

Ако имате желание да попълните малко познанията си, прочетете моля следния популярно-просветителски текст, в който се представя процеса на постепенно възприемане в САЩ на хомосексуалността като нещо нормално. А още по-добре, започнете да четете един след друг текстовете, посочени във винетката в началото на този текст. Кой знае, може пък и да не сте чак толкова непоправимо остарял човек…

Как хомосексуалността е станала нещо нормално – Дейвид Розен

- 14-08-2015|Златко

А що се отнася до този тук въпрос,

Защо Златко, считате, че расата не съществувала…

То трябва да ви препратя обратно към съответните коментари, с препоръка за малко по-внимателен прочит. Кой тук – или където и да било другаде – е твърдял, че расата не съществува? Въпросът е далеч по-сложен, става дума за това доколко безспорните външно-телесни и културни различия между отделните населения на планетата могат да бъдат определени като „расови“, или по-скоро трябва да се говори за „етнически“ такива, има ли такова нещо като расови предразположения към определени болести и така нататък. Това са въпроси, по които се спори много в учените среди, нашето тук ниво не е такова. Достатъчно е просто да поразклатим малко училищните представи за „монголоидна“, „европеидна“ и прочие раси, които са си директно наследство от мрачни времена.

- 14-08-2015|Броди

В ситуация от висок стил речевите прояви задължително се определят от положения ѝ в началото статут. Сегашната дискусия набра много висока скорост по вертикала на спиралата, подразбира се човешкото развитие. Не вярвам да са се задъхали участниците, по-скоро не виждат съответстващи им опоненти. Споделям откровено: 1971г., седмици преди уволнението ни, цялото подделение ни изпръткаха на кино. Гледахме „Детективът“ с Франк Синатра. За първи път чухме от екрана откровен разговор за хомосексуализма. И странно, на излизане не се чуха думи на подбив, подмятания и пр., а сме артилерийски дивизион тъкмо от черните бойни части и в речевите си излияния нямахме прегради. Явно сериозното отношение на изпълнителите спрямо темата ни бяха респектирали. По-късно в студийното кино преповтарях

филмите на Пиер Паоло Пазолини. Нека тукашните участници ги чуя с коментар на първия роман на тази тема у нас –“Изобретателят“ на Борис

Шивачев, а ако са в час, нека поразсъждават върху „Жертвоприношение“ на Димчо Дебелянов. Нека включим в ситуацията в началото на 30-те години на ХХ век с изсилванията в родната ни книжнина за измислени леви уклони, а Борис Шивачев се задълбава тъкмо в този хлъзгав терен. Ще бъда свръхдоволен, ако Златко Енев публикува от Джулиан Барнс „Папагалът на Флобер“ тъкмо онези места, където е споменато за сексуалната ориентация на този ненадминат писател, а обикновените читатели след този прочит вече имат и друго наум за „Мадам Бовари, това съм аз“. Прочетох с най-голямо внимание спомените или дневниците на Андре

Жид, където бъдещият нобелист е повече от откровен в размишленията си за педерастията и личния му опит. Четох и спомени за Саркис Ховсепи Параджанян(известен при социализма като Сергей Параджанов) от тюрмата, където е натикан имемнно заради хомосексуализъм, поне според съда. В коментарите неведнъж се споменава за авторететни изследвания по темата. На първия им конгрес на хора с различна ориентация много от ораторите подчертаваха изрично, че не са вече обект за иследване от психиатрията, а са си съвсем нормални хора. Ако се подходи индуктивно, у нас още от фолклора има податки:“Женски Никола отишъл на събора, видели го момите, заскубали косите и гол го смъкнали в тревата…“, Христо Ботев е категоричен:“Дърво ли поп ли, туй не зная, казват, че на баните си го опопил“, Любен Каравелов в доста свои статии заема подчертано негативна позиция…П.П. Все пак тази дискусия ме връща на изходно начало с илюстрация на една крилата мисъл, че“Това, което е общоизвестно, е най-неясно“. Петимен ще съм да изслушам всички от участниците да доразвият тезите си, но задължително с богат илюстративен материал. Дошли сме на тясната пътечка, няма повод да клинчим…

- 14-08-2015|Мира

Няма авторитетно научно изследване, което да потвърждава (а не просто да твърди), че хомосексуалността е заболяване:) Както и няма научно изследване, което да потвърждава (а не просто да твърди), че мързелът (каквото и някой да разбира под това) е заболяване, но това не е попречило за съществуването на диагнозата „мързел“ и за вкарването на хора, диагностицирани с „мързел“ в клиники до 19-ти век.

През 80-те години, най-авторитетният наръчник DSM премахва диагнозата „хомосексуализъм“, именно защото няма научни доказателства за такава, но пък ревизирания DSM III, пак през 80-те, въвежда диагнозата „егодистонична хомосексуалност“, което, дами и господа, ще рече да си гей, но да не изпитваш удоволствие от това.

Е, как да изпитваш удоволствие от каквото и да е, ако си заобиколен от побъркани от невежество хора, някои от които в бели престилки, които твърдят, че си луд от своите авторитетни позиции?! По-късно и тази диагноза е отменена разбира се.

Да благодарим за напредъка на психологията, макар и доста скромен, обикновено силно надценен и все по-карнавален (Защо някои хора могат да бъдат тласнати да мислят, че са обичали аспержи в детството си, макар че да не са обичали аспержи в детството си? Нима не сте се питали? Цитирам отправния въпрос на реално изследване.) и преследващ бързо усвояване на фондове, иначе психиатрията щеше да остане същата коварна наука с почти нулева етика, въпреки че все още си остава просто средство за прочистване и облекчаване на обществото, което не предлага дългосрочна помощ за страдащите и това е също огромен етичен проблем.

- 15-08-2015|димитър стоянов

Искам да ви попитам нещо-къде мога да намеря вашата бележката под линията в коментарът на Non blonde?

- 15-08-2015|Златко

Това е бележка номер три долу под текста. Ето тук съдържанието ѝ:

В българския език думата „педерастия“ се е наложила най-вече като название на хомосексуална любов между мъже. На английски означава единствено и само сексуална връзка между зрял мъж и юноша и разбира се авторът на статията я използва единствено и само в този смисъл. Бел. пр.

- 16-08-2015|Валентин

Смятам, че в горната престрелка между Златко и Веско става въпрос най-вече за някакво неразбирателство между двамата. Да, расата има своите социокултурни измерения, това е вярно, но изначало тя е биологичен феномен. Едно чернокожо дете, родено и израснало сред бели, няма да стане бяло, но ще копира техния модел на поведение. В този смисъл това съждение: „Отговорът, до който стигат както биолозите, така и социалните учени е, че расата е не биологическо, а социално-конструирано понятие“ е или лош превод, или недобре изказана мисъл, тъй като човек би останал с впечатление, че авторът просто отрича някои биологични закономерности. Колкото до хомосексуализма – да, той е набор и от биологични, и от социални фактори. Кое е определящото – не бих се наел да коментирам.

Повече пънк, по-малко ад

Автор(и): Константин Зайбт

More punk, less hell!

След като преброяването на гласовете е приключило, премиер-министърът на Исландия обявява резултатите за „шокиращи“.

Същото усещане за шок се усеща навсякъде. Сред старата гвардия, защото е изгубила. А сред новата партия, защото е спечелила.

Никога не е имало такива резултати – нито в Исландия, нито някъде другаде. Рейкявик дълго време е бил бастион на консерватизма. Сега всичко това се оказва минало. С 34,7% от гласовете, градът е избрал на власт една нова партия: анархо-сюрреалистите.

Водещият кандидат, Йон Гнар, по професия комедиант, влиза в разбунената зала, пълна с пияни анархисти, с доста благоразумна физиономия. Почти срамежливо той вдига ръце и заявява: „Добре дошли в революцията!“ И още: „Ура за всевъзможни неща!“

От този момент нататък Гнар е кмет на Рейкявик. След онзи на премиер-министъра, това е вторият по важност пост в страната. Една трета от всички исландци живеят в столицата, друга една трета прихождат всеки ден, за да работят тук. Градът е най-големият работодател в страната, а неговият кмет е шеф на 8000 обществени служители.

Нищо чудно, че резултатите са такъв шок. Рейкявик е отрупан от кризи: крахът на банковата система е повлякъл до ръба на банкрута и всичко останало – страната, града, компаниите и жителите. А анархо-сюрреалистката партия – наричаща самата себе си Най-добрата партия – се състои най-вече от рок-звезди, основно бивши пънкари. Нито един от тях не е бил преди това член на каквото и да било политическо тяло. Лозунгът им аз преодоляване на кризата е пределно прост: „Повече пънк, по-малко ад!“

Но какво са си мислили консервативните избиратели от Рейкявик? На 27 май 2010 те са направили нещо, за което хората обикновено само говорят: те са иззели властта от ръцете на политиците и са я предали на аматьори.

И ето така започва един уникален политически експеримент. Как ще управляват анти-политиците? Като пънкари? Като анархисти? И то по средата на една такава криза?

„Това си беше групов секс“

Един поглед към най-важните предизборни обещания на Най-добрата партия е повече от достатъчен, за да се подчертае още по-силно куража на избирателите от Рейкявик. Партията е обещала следните неща: безплатни хавлии в градските басейни, бяла мечка за местната зоологическа градина, внос на евреи, „така че в Исландия най-после да се появят хора, които разбират нещо от икономика“, парламент, свободен от наркотици към 2020, бездействие („цял живот сме работили яко, сега най-после искаме да си получим заслужената четиригодишна почивка“), Дисниленд с безплатни билети за безработните през уикенда („където могат да се фотографират заедно с Гуфи“), по-голямо разбиране към селското население („всеки исландски селянин трябва да бъде в състояние да прекара безплатна нощ в хотел с любимата си овца“), безплатни автобусни билети. И, накрая, като заключение: „Можем да обещаем повече от която и да било друга партия, тъй като ще нарушим абсолютно всичките си предизборни обещания.

Най-добрата партия се е появила от идея за скеч-шоу. През 2008 Гнар създава за своето шоу образа на гаден политик, който обещава всичко възможно. Но идеята му пропада когато тълпите започват да демонстрират пред Народното събрание малко след банковия срив: времената са прекалено сериозни за шегички.

Но Гнар харесва този лукав политически образ. Разбира се, става дума за мошеник, но пък той е смешен, някак дори ободрителен. Така че комикът качва няколко видеоклипа в Ютюб. Те бързо стават силно популярни, след което той създава уебсайт с пародия на политическа партия. Нарича я Най-добрата партия и я популяризира със следния убедителен лозунг: „Защо да гласуваме за почти-най-, когато можем да имаме най-добрите?“

Как точно от всичко това се е стигнало до идеята за реално кандидатстване е нещо, което си остава забулено в мъгла. Самият Гнар обяснява, че само деца могат да повярват, че „една идея може да се роди толкова лесно. Обикновено става така, че две идеи правят секс. В този случай сексът беше групов“.

Основните участници в оргията са били 1) идеята, че всичко това може да прави кеф, 2) че кефът може да е нещото, от което угрижените жители на Рейкявик може би имат най-голяма нужда, 3) мисълта: „Винаги досега политиците са се насаждали неканени в нашите животи. Защо тоя път да не обърнем нещата наопаки?“ и 4) амбицията да се създаде перфектно произведение на изкуството.

Гнар убеждава колегите си да сложат имената си в избирателните списъци: Ейнар Йорн, първият сценичен партньор на рок-певицата Бьорк и по-малко предсказуем даже и от нея; Отмар Пропе, грамаден, добре образован пънкар и водещ вокалист на хеви-метал групата Хам, както и басистът на същата група, Бьорн Бльондал.

Жените се оказват по-трудни за убеждаване. Гнар наема една наскоро завършила политоложка, Хейда Хелгадотир, като мениджър на кампанията си. И още една друга дама – което е постижение, свързано със значителна гордост – Елза Йоман, еврейка с грубичко чувство за хумор, което прави от Най-добрата партия единствената с „чуждестранно име“ на върха на избирателната си листа.

При първото допитване до общественото мнение Най-добрата партия получава 0,7% – успех, който Гнар отпразнува по телевизията като „гигантска изборна победа“. Още никой по онова време не знае, че това действително е началото на една такава…

Кандидатът

Нищо в детството на Гнар не подсказва изгледи за добър късмет или успех. Той е късно дете на огорчена семейна двойка: баща му е полицай и сталинист: вестник „Правда“ идва редовно по пощата, а настоящият глава на държавата и партията в Съветския съюз виси на стената, макар и това да е стената на килера в жилището. Майката на Гнар е консервативно настроена.

Тъй като е комунист, баща му никога не получава повишение. Безкрайните му монолози на вечерната маса оформят у сина силно отвращение към политиката. Но Гнар има и други проблеми. В училище той изостава още от самото начало и лекарите го считат за умствено-забавен. Той е дребен, слаб, страда от Синдром на дефицит на вниманието и постоянни мигрени. Научава се да пише едва на 14 години; едва на 16 започва да изрежда месеците в правилната им последователност. На тази възраст вече е направил два опита за самоубийство, зад гърба му има цяло турне от различни училища за деца с проблематично поведение.

Всички около него, включително и самият той, го смятат за глупав. И така, когато става на 13 години, той взема три решения: да стане пънкар, да стане клоун на класа („по-добре клоун, отколкото тъпанар“), да се откаже от опитите да научи нещо в училище. Оттам нататък той започва да се самообразова. И действително чете много и най-разнообразни неща: литература по анархизма, Брус Ли, Дао Дъ Дзин, Монти Пайтън и сюрреализъм.

Сменя множество професии: медицински помощник в психиатрично заведение, шофьор на такси, басист в пънк-групата „Сополив нос“, баща на 20 годишна възраст… В един момент разбира, че ненавижда музиката, но обича да говори на публиката между отделните парчета. Импровизираните му речи стават все по-дълги. В края на краищата това странично занимание се превръща в професия. Гнар започва кариера като професионален комик – телефонни номера по радиото, соло (stand-up), собствени колонки в някои вестници, скечове, телевизионни изяви.

Да бъдеш комик не е сред обичайните за Исландия професии. В ранните дни децата в училище питат сина му дали бащата не е умствено увреден. Но когато хората започват да свикват, той постепенно става известен. („Макар че, да бъдеш известен в Исландия, с нейните 300,000 жители, не означава кой знае колко много“) По-късно, по време на кампанията, конкурентите му напомнят на избирателите за неговите скечове: например пародията, в която Гнар портретира Хитлер, който си представя сладникавия шлагер „Без съжаление“. Или начинът, по който той представя един плешив, егоистичен, но някак затрогващо-тромав сталинист в едно от телевизионните си предавания.

А Гнар действително блести в ролите си. В професионалните си изяви той демонстрира силно предпочитание към плешиви типове и смехотворни облекла, като например дамски бански костюми от една част. Преминаването му към католицизма все още е свежо в паметта на хората. В продължение на месеци той е подлагал на изпитание търпението на хората в Рейкявик с ентусиастки статии, възхваляващи папата и църковната йерархия, след което все пак е решил да си остане агностик.

От друга страна, той е баща на пет деца, автор на книга, комик и утвърдена телевизионна звезда. Спокоен мъж с широка усмивка – все още малко хаотичен, но пък жена му е изключително умна. И пред него се простира дълъг път.

Кампанията

„Стратегията ни за кампанията беше да представим един алтернативен свят“, обяснява мениджърката на кампанията, Хейда Хелгадотир, „Политиката се управлява от възрастни мъже, които си разменят бокали с отрова. Ние, напротив, подчертаваме опита на живота, почтеността, хумора. А освен това имахме и перфектния кандидат. Йон е соло-комик: той има невероятно усещане за ситуации и е много добър в преценяването на настроението в залата. И много бързо схвана основното нещо в политиката: да възприемаш адекватно какво всъщност се случва около теб.

И действително, Най-добрата партия върши всичко по много различен начин, в сравнение с останалите партии от избирателните списъци: никакви дарения, никакви пари, никакви плакати. На сцената Гнар разказва вицове, вместо да спори с другите политици. Професионалните политици се усмихват презрително.

Но те престават да се хилят когато Най-добрата партия стига до 10% на предварителните проучвания. Тонът се променя внезапно. Гнар е обвинен, че не приема достатъчно сериозно ситуацията на населението. Пресата също престава да намира цялото начинание смешно. В телевизионните си интервюта Гнар започва да се сблъсква с унищожителна критика. Когато го питат какво е мнението му за летището, той отговаря: „нямам представа“. Напуска студиото унизен, с чувството, че е направен на идиот. За негово най-голямо удивление хората го поздравяват за това. „Най-после някой, който си признава!“ На следващите проучвания Най-добрата партия стига до 20%.

А след това идва видеоклипът, може би най-жизнерадостният в историята на политиката. Кандидатите пеят една собствена версия на „Simply the Best“ от Тина Търнър, като накрая Гнар държи кратка, вдъхновяваща реч, започваща с думите: „Драги съграждани, време е да погледнете в сърцата си и да решите. Желаете ли светло бъдеще с Най-добрата партия? Или един Рейкявик в руини?“

Видеото не е „кой знае колко голяма работа“, както казва Пропе по-късно. „Ние просто сме професионалисти в музикалните клипове“. И все пак това е един от най-очарователните политически клипове, правени някога; гледайте го и това ще ви създаде добро настроение за около два часа. То вълнува хората и ги привлича. Две седмици преди изборите, предварителните резултати на партията достигат 38%.

Именно в този момент Гнар започва да мисли за напускане. Чувства се изтощен, не е самият себе си. Политиците го дразнят силно: преди и след дебатите те разговарят добродушно, но при самите дебати го нападат злобно. Той разбира, че, макар и да си няма понятие от всички тези неща, вече е започнал да се държи така, сякаш има. А това го стряска.

След дни на депресия, докато разпуска във ваната, му идват две идеи. Първата: „Най-добрата партия беше идея. Беше се разраснала, така че трябваше да я следвам. Дори и ако това влизаше в противоречие със собствените ми интереси. Тя беше нещо по-голямо от мен. Бях станал играч в собствената си игра. Свободата ми се беше изпарила. Бях в капан. Но се чувствах и любопитен.“ Втората мисъл, която го убеждава, е виц.

Окончателните дебати се провеждат на следващия ден. Гнар се изправя на подиума и казва: „Ние от Най-добрата партия винаги сме казвали, че ще продължаваме, докато това ни доставя удоволствие. Но сега вече всичко стана прекалено сериозно. Ето защо оттеглям кандидатурата си за кметското място, а партията – от изборите“. В залата се възцарява дълго мълчание. Публиката замръзва, останалите кандидати се споглеждат. След което Гнар добавя: „Ядееееец!“

Това е последната шега на Гнар, ако може да се вярва на вестниците. Най-добрата партия, казват те, най-после е пропиляла и последното парченце от доверието на хората. Две седмици по-късно тя печели изборите. По-късно Гнар ще каже, „Това беше избирателна кампания директно по Махатма Ганди: „Първо те игнорират, после ти се смеят, после се борят срещу теб, а накрая печелиш.“

Съвременни викинги

Разбира се, победата би била напълно невъзможна без тоталния колапс, който я предшества: на 24 септември 2008 американската инвестиционна банка „Леман Брадърс“, една от най-големите в света, обявява банкрут, а една седмица по-късно я следва Исландия. Никоя друга страна не е изпитвала удара на кризата с такава рязкост, или с по-големи последствия. Трите най-големи банки в страната се срутват моментално, като оставят след себе си дългове, десет пъти по-големи от Брутния вътрешен продукт на Исландия. Стоковата борса пада с 90%. В една телевизионна реч президентът Олафур Гримсон възкликва: „Бог да спаси Исландия!“

И както потъват банките, така го правят и хората. Първо, защото банките са давали заеми така безразборно – и почти само в чужда валута, като например швейцарски франкове, защото лихвените проценти са били много по-ниски, отколкото при исландската крона. Но след краха кроната изпада в състояние на свободно падане, което пък от своя страна изпраща цифрите на дълговете в небесата. Хората, които са взели заем за кола, сега изплащат обратно къща.

А освен това става ясно, че банкерите са си дали грамадни, свободни от лихви заеми, само малко преди кризата.

Исландия, която никога през историята си не е познавала неща като войни или граждански бунтове в голям мащаб, сега изведнъж започва да преживява реалността на масовите демонстрации, камъните, пожарите, сълзотворния газ. Правителството подава оставка, а заедно с него си отива и цяла една култура. През годините, които водят до кризата, консервативните партии са премахнали традиционната регулативна рамка във финансовото дело. Исландия се е превърнала в банков гигант само в течение на няколко години – любимка на професорите по икономика, на Организацията за икономическо сътрудничество и развитие (ОИСР), а накрая и на президента Гримсон, който само година по-рано е обяснявал успеха на страната с думите: „Ние сме викинги!“ Суровият исландски климат, твърди той, е запазил у хората убийствените инстинкти на предците им.

Скъпите костюми, Рейндж Ровърите и луксозните бутици изчезват от Рейкявик – заедно с работните места и спестяванията на хората.

Звездата на смъртта

По време на кампанията Най-добрата партия е обещавала да води спокоен живот в офисите си. Това се оказва невъзможно. По време на кризата данъчните приходи са спаднали с 20%. Разходите, напротив, са обвързани от договорни споразумения, като при всеки друг голям град – почти 95% от бюджета са кажи-речи недосегаеми. А разходите за социални програми и помощи за безработни са започнали да се повишават рязко.

Става ясно също, че предишното управление е оставило след себе си една цъкаща бомба, която заплашва да опропасти финансите на града: става дума за общинската енергийна компания РЕ, Рейкявик енерджи, която предоставя на града електричество и вода. Бизнесът винаги е изглеждал безкрайно стабилен: никъде по света енергията не е толкова евтина колкото в Исландия, страната на вулканите. Понякога дори се налага да се охлажда водата за домашна употреба.

Но през късните 1990 години, РЕ е имала малко странен проблем: компанията е била прекалено печеливша. За да се реши проблема, градът е въвел нова система на мениджмънт с бонуси, основаващи се на постиженията. И, леле-мале, как само тази система е проработила! Едно десетилетие по-късно фирмата е натрупала два милиарда дългове. По същество, фирмата за комунални услуги е била превърната в инвестиционна банка. Тя е инвестирала все по-големи количества чужда валута в най-различни бизнеси: други енергийни компании, отглеждане на гигантски скариди, огромни турбини за алуминиевия завод, който се строи наблизо.

Как за бога да се оправи една подобна бъркотия? „За нас това беше просто нова работа“, обяснява партньорът на Бьорк, Ейнар Йорн. „Не бяхме дошли в тази нова професия като пълни новобранци. Имахме си собствен опит. Аз например съм бил барман. След всяко парти трябва да се изпразват пепелниците. Знам как изглежда едно хубаво мàзало. Тук не ставаше дума за леви или десни. Просто трябваше да се оправяме както можем.“

По думите на Гнар: „Започнаха се събрания, събрания, събрания. Но по същество ситуацията си беше много проста. Компанията беше правила неща, които не са нейна работа. Работата ѝ е да произвежда електричество и вода. Така че трябваше да се отървем от всичко останало.“

За първи път в партийната история на страната, Най-добрата партия доброволно се отказва от правото да назначава свои членове в управителния борд. Вместо това тя назначава експерти. Уволнява главния мениджър, плюс други 200 служители, изхвърля фирмата от нейната масивна, мрачна, изключително скъпа административна сграда (която напомня за Звездата на смъртта от „Звездни войни“) и повишава цените на енергията.

„Проблемът е в това, че основните гласоподаватели идват от по-облагодетелстваните обществени слоеве“, казва Гнар. „И по тази причина политиката се прави за тях“. Когато смалихме компанията и покачихме цените, ни посрещнаха с огън от всички страни. Казаха ни, че ще берем ядове при следващите избори. Но като нови хора, които никога не са търсили служба и местенца, ние бяхме в състояние просто да им отговорим: „Избори? Какви избори?“

Най-тежката първа година

„Една година“, казва Бльондал, дясната ръка на Гнар – човек, облечен като банкер от Дивия Запад (ботуши, мустаци, костюм) и правителствен носител на лоши новини, което му е спечелило прозвището „принцът на мрака“. „Нуждаете се от една година, за да се научите на политика. Когато сте направили първия си бюджет, вече сте готови за работата.“

Първата година е била тежка. Опозицията стреля от всички дула, съкращаванията на детски градини водят до безкрайни протести, а вестниците нападат новото правителство по всички фронтове, със заглавия като „Кметът бяга от бойното поле“ когато Гнар излиза в отпуска, плюс най-различни подигравки.

Бюджетът е истинска битка, особено като се има пред вид необходимостта от балансиране на съкращенията по възможно най-разумен начин. „Онова, което ни изненада, беше най-вече начинът, по който функционира политическата идеология“, припомня си Гнар. „Когато прегледахме цифрите от бюджета, стана ясно, че няма да минем без повишаване на данъците. Така че хората автоматично започнаха да ни наричат левичари. Но ние просто вършехме онова, което трябваше да се направи“.

У-вей

Ето как изглежда една типична конфронтация от парламента: Х, консервативен парламентарист, започва с думите: „Искаме кмет, който познава фактите! Който да не ни разказва вицове! Който да ни дава ясни отговори на ясни въпроси! Който да не е идиот!“

Кметът Гнар: „Съжалявам, че не сте доволни от отговорите ми. Оценката, която ми давате, ме вълнува дълбоко. Още повече, че тя не е взаимна. Ние гледаме на вас, Х, като на интелигентна, почтена, компетентна личност.“

Един от проектите на Най-добрата партия е да промени политическата култура. Онова, което липсва най-много, е обикновена почтеност. Гнар казва: „В началото мислех, че хората, които крещят срещу мен в парламента са действително гневни, но те не са. Щом само се изключат камерите, те искат да пият по една бира с вас.“ Пропе: „Тук има два езика: един за обществеността и друг зад сцената. Това не може да се върши на което и да е друго работно място.“ Йорн: „Позволете да го формулирам така. Не успях да намеря никакви приятели сред политиците. С приятелите си разговарям за хобита. Но при политиците, тяхното хоби е политиката.“

„Всичко това е малко нечестно“, коментира журналистът Карл Бльонд, заместник-главен редактор на консервативния вестникСутрешна поща. „Те гледат на политиката като на театър, а след това разказват, че са шокирани от театъра в политиката.“

При политическите битки Най-добрата партия използва едно понятие от Дао-дъ дзин – „у-вей“, тоест никога не отвръщай на удара с удар, просто позволи на нападателя да пропусне целта си. А след това изкажи уважение към него.

„Не ви ли звучи това като ранните християни в античния Рим?“, питам аз Бьорн Бльондал. Вие оставяте на противника си само две възможности: или да изберат пътя на помирението, или да ви изпратят на арената при лъвовете.“ Бльондал се смее: „Мисля, че всъщност те биха искали да ни пратят при лъвовете“.

Добрата баба

Куфарите на града са празни, така че кметът започва да извършва най-различни чисто символични актове: татуира на ръката си градския герб, отправя към китайска търговска делегация искането за освобождаване на политически затворници в Китай (те напускат веднага), появява се в женски дрехи по време на Гей парада, прави конкурс за най-дебела котка в Рейкявик, появява се пред изборните урни, преоблечен като джедай, прави видеоклип, в който призовава жителите на града да се отнасят учтиво едни към други (това изглежда работи). А след смъртта на майка му Гнар пише, че е отишъл на работа преоблечен в нейните дрехи, в знак на траур…

„Стоп! Не всичко, което Йон пише, отговаря точно на действителността“, казва пресаташето на Рейкявик, Бярни Бриньолфсон. „Понякога той обича да пораздрусва хората. Във всеки случай той намери елегантни решения на проблема, че политик без пари не можел да предложи на хората нищо. Никой от актовете му не е струвал на кметството и една стотинка“.

Отар Попе формулира нещата по следния начин: „Йон е като някоя много добра баба: той прави страшно много неща със страшно малко средства. Показахме на хората, че могат да се забавляват и без пари. Това се отнася и до революцията: Йон и останалите от нас разговаряха на практика с всички. Можете да разрушите класовата система и без пари“.

Партньорът

В предизборната нощ Най-добрата партия определя условията, на които трябва да отговарят коалиционните им партньори: те трябва да са гледали всички епизоди от телевизионната поредица „Подслушване“ (The Wire).

Социалдемократите се съгласяват. Пресата ги описва като хора, които рискуват политическо самоубийство, но на практика изборът е между риск и смърт. Водачът на социалдемократите, Дагур Егертсон, описван и от приятели, и от врагове като „човек, който говори брилянтно, но слуша значително по-малко брилянтно“, е изгубил втори по ред избори. Онова, от което той има нужда е да бъде отново на власт.

Неговият партиен колега Хялмар Свенисон описва сътрудничеството по следния начин: „В началото мислехме, че всичко това ще удържи най-много една година. Но нещата потръгнаха удивително гладко. Те имаха добри идеи: човешки права, политиката като произведение на изкуството и пр. Но освен това трябва и да познавате политическия занаят. Къде се намират слабостите, какви са начините и средствата, какви са съществуващите проблеми? Рейкявик е изключително разпръснат град. Далеч от идеален за автобусен транспорт. Така че имаме нужда от разпределение по зони, които да избягват по-новите и ппо-далечни части на града. Стратегията за решаване на проблема дойде от Дагур, както винаги. По принцип всички важни решения бяха взети от нас. Анархистите бяха слаб партньор: много бързо започнаха да се държат изключително добре. Изобщо не се противопоставяха! Ние бяхме онези, които всеки път се изправяха срещу опозицията. Аз съм за това, това и това – ето какво прави един добър политик… Според мен те се интересуваха само от три неща: 1. Да оцелеят след този житейски опит; 2) да поемат отговорност; 3) да се забавляват. Смяхме се много с тях.“

Равносметката

Оценката на четирите години анархистко управление води до изненадващо заключение: пънкарите са сложили в ред финансовата структура на града. Освен това те могат да се похвалят с някои много успешни политически речи, няколко километра нови велосипедни алеи, нов транспортен план, нова организация на училищата (от която вече не се оплаква никой) и един по-спокоен, съживяващ се град – туризмът расте с по 20% годишно (за някои това е новият сапунен мехур). В речите си исландският президент вече не възхвалява викингските убийствени инстинкти, а техните творчески импулси. Цените на недвижимите имоти се повишават отново, върнаха се обратно и Рейндж Ровърите. При допитванията от миналата година Най-добрата партия достигна най-високата си точка: 38%. Малко по-късно Гнар обяви, че ще се откаже от политиката и ще разпусне партията. Причините: „Аз съм комик, а не политик“. След което добавя: „Бях шофьор на такси, че даже много добър, но се отказах и от този занаят“.

Други ще продължават: те вече са основали Партията на светлото бъдеще. Пропе е станал член на Националния парламент, а Бьорн Бльондал, принцът на мрака, вече се движи сред политическите кръгове като риба във вода. „Голям кеф е когато си разбрал как можеш да променяш нещата и малко по малко започваш да ставаш добър в това. Политиката е занаят“. Бьондал води Партията на светлото бъдеще при настоящите избори в Рейкявик. Той и Дагур Егертсон са канят да наследят Гнар. В продължение на известно време изглеждаше, че резултатите ще бъдат неясни, но в края на краищата социалдемократите спечелиха с ясно предимство. Без Гнар начело, Светлото бъдеще намали резултатите си наполовина и сега има около 15%. В момента Егертсон води четиристранна партийна коалиция, която включва Пиратската партия и Ляво-Зелените.

Голямата изненада при изборите беше обаче по-малката от двете консервативни партии, която през последната седмица от кампанията се обяви против планираното изграждане на нова джамия и в резултат спечели 10% от гласовете. Това е първият път, при който исландските избиратели възнаграждават ксенофобска реторика пред избирателните урни.

Въпреки това нещо в системата се промени. В градовете и градчетата около Рейкявик печелят консерваторите. Но в самата столица, където кметът е бил избиран от техните редици в продължение на десетилетия, в момента те нямат шансове.

Източник

Константин Зайбт е швейцарски политик и журналист от германски произход. В хода на журналистическата си работа е получавал множество швейцарски награди, между които Журналист на годината (2007), Репортьор на годината (2012), Колумнист на годината (2013).

- 16-08-2015|Златко

Сега, понеже не виждам да горите от желание да коментирате (или дори четете) този тъй чешитски-поучителен текст, да ви кажа какво си мисля самият аз.

Значи, ако случайно през ума ви минава (според мен неизбежният) въпрос „Ей, що не можем и ние така бе?“, то изгледайте още веднъж видеоклипа от по средата на текста, ако обичате. Там, мисля си, може да се намери нещо като отговор. Огледайте лицата на хората. Какво точно виждате? Ами, просто е – хора, които ВЯРВАТ в това, което пеят.

Те това му е майката, мисля си. Когато и вие започнете да вярвате в нещата, които пеете, тогава и ще заможете. Или първо малко така подритнете камбаната. Което от двете дойде по рано, искам да кажа…

- 26-08-2015|Black Wolf

Исландия (с население колкото Люлин) е просто безинтересна. И на какво да ни научи – че и там банките се сриват или какво?

- 26-08-2015|Black Wolf

Преди 1000 год. (преди да приемат юдео-християнството) е била интересно, магическо място…;-)

- 26-08-2015|Златко

Black Wolf писа:

Исландия (с население колкото Люлин) е просто безинтересна. И на какво да ни научи – че и там банките се сриват или какво?

Далеч по-важно е онова, на което нито Исландия, нито пък нещо друго може да ни научи – примерно да си отваряме устата само когато действително имаме нещо реално за казване (но то пък в такъв случай сигурно би трябвало да се съгласим на доброволно онемяване, така че…)

Денят на благодарността в Монголия

Автор(и): Ариел Леви

Любимата ми игра, когато бях дете, беше „Мумията и Изследователя“. Баща ми и аз си разменяхме ролите: един от двама ни трябваше да лежи напълно неподвижно, с кръстосани на гърдите ръце, а другият трябваше да мърмори: „Вече толкова години ги търся тия пирамиди. Кога най-после ще открия гробницата на Тутанкамон?“ (Беше през късните седемдесет години, когато Тут беше в [музея] Мет[рополитен], и ние често ходехме от предградията дотам). Кулминацията на играта беше когато Изследователят по случайност откриваше Мумията и тя – о, ужас! – отваряше очи и се съживяваше. Изследователят трябваше първо да изрази уплаха, след което да попита, „Е, какво ново?“. На което мумията отговаряше, „Ти“.

Не бях особено добра в игрите на домакинство. Предпочитах измислици, които се въртяха около приключения с пирати и рицари. Освен това обичах да командвам, бях нетърпелива, неуморимо бъбрива и, като единствено дете, често удивена от привичките на останалите деца. Не бях популярно малко момиче. Играех си на Робинзон Крузо в малък дървен форт, който родителите ми бяха построили за мен в задния двор. Във форта не се чувствах нито изолирана, нито пък прекалено удобно – налагаше ми се да разчитам на себе си, да бъда смела и да намеря начини за оцеляване, ако се окажа изгубена.

Другата естествена среда за дете, което обича думи и приключения, е страницата, и аз бях доволна, когато родителите ми четяха „Моби Дик“, „Пипи Дългото чорапче“ или „Хобитът“. Реших отрано, че когато порасна ще стана писателка. Това, мислех си, е професията, която подхожда на типа жена, която исках да стана: такава, която е свободна да прави каквото си поиска. Започнах да водя дневник в трети клас и, в знак на солидарност с Ане Франк, му дадох име и го направих свой изповедник. До ден-днешен се чувствам успокоена и облекчена, без значение колко чужда може да е средата, в която се намирам, ако имам под ръка тефтерче и молив, с които да записвам преживяванията си.

Прекарах последните двадесет години като се помествах във всевъзможни чужди места, колкото е възможно по-често. Няма нещо, което да обичам повече от пътешествието до някое място, където не познавам никого и всичко ще бъде изненадващо, а след това да пиша за него. Първият път когато отидох в Африка, за да напиша история, бях толкова превъзбудена, че почти не спах през цялото двуседмично пътешествие. Всичко беше ново: вкусът на месо от антилопа, розовата омара над Кейп Таун, шумът и хаосът сред бидонвилите на общината Хайлиша. Все още долавях изблици на адреналин след като вече бях отново зад писалището си в Ню Йорк, докато партньорът ми готвеше пиле в кухнята.

Но докато приятелките ми, една след друга, изминаваха пътя от млада жена към майка, самата аз не го правех, което ме измъчваше. Често слушах една песен на Лу Рийд на име „Началото на едно голямо приключение“, за нещата, с които е свързано непосредственото очакване на родителството. „Един мъничък той или тя, да изпълни мечтите ми“, пее Лу с грапава мечтателност, „един начин да се каже, че животът не е загуба“. Песента се превърна в саундтрак на моите мечти по майчинство. Знаех, че едно дете ще направи живота на професионалната пътешественичка невъзможен. Но пък да имаш дете изглеждаше в много отношения като възможно най-лудешкото приключение.

Винаги изпадам в ужас преди пътуване. Всеки път успявам да се убедя, че този път ще бъде различно: че няма да успея да се оправя с картата или да комуникирам с хора, които не владеят английски, или да открия хората, които ми трябват, за да напиша историята, заради която съм била изпратена. Ще се чувствам изгубена, некомпетентна, уязвима. Знам, че щом само се окажа там, паниката ми ще се превърне във въодушевление – винаги става така – но това не прави страха пред излитане по-малко реален. Същото е и с раждането: страхувах се в продължение на десет години. Не харесвах детството и се страхувах, че ще имам дете, което също няма да го харесва. Страхувах се, че ще бъда ужасна майка. Страхувах се, че ще уседна, ще пусна корени – че ще заседна на едно място, за осемнадесет години на уроци по обой и домашни по математика, които не съм успяла да довърша първия път.

Бях на авторско турне в Атина когато реших, че ще го направя. Партньорът ми – който винаги беше подсказвал, че решаващият глас по въпросите на родителството ще трябва да дойде от мен – беше дошъл с мен, така че преживявахме един от онези вълшебни моменти в брака, когато и двамата се възприемате като абсолютно очарователни. Гръцкият ми издател и жена му бяха ни взели за вечер на танци и пиячка, и готвиха за нас една нощ в малкия си апартамент, който беше препълнен с деца, приятели, мусака и цигарен дим. „Американците не умеят да разпускат“, каза ми един от гостите, докато държеше в скута си тригодишното си дете и пиеше узо. Гърция се разпаряше по шевовете. Улиците на Атина бяха пълни с кучета и котки, изоставени от стопаните си, защото вече не можели да си позволят да ги изхранват. Но домакините ни бяха в перфектно настроение. Семейството не изглеждаше да им тежи ни най-малко; всичко изглеждаше като парти. Изведнъж в главата ми разцъфтя идеята, че да бъдеш управляван от нещо друго освен собствените прищевки и скиталчески страсти, може и да се окаже удоволствие, освобождение.

Забременях бързо, за собствена изненада и удоволствие, малко след тридесет и осмия си рожден ден. Изглеждаше като да хванеш самолет в последния момент, малко преди да затворят пропуска – няма как това да не те изпълни с тръпки на радост. След само два месеца вече можех да доловя сърцебиенето на съществото вътре в мен, по време на посещенията при доктора. Изглеждаше като вълшебство: само няколко билки в казана ми – и вече бях вещица, способна да пробуди за живот ново същество. Дори и ако не си Робинзон Крузо в някакъв самотен форт, като човешко същество ти обикновено крачиш из тоя свят сам/а. Но когато си бременна, никога не си сама.

Докторът ми каза, че можело да летя чак до третото тримесечие, така че когато стигнах до петия месец, реших да направя едно последно пътешествие. Сигурно щеше да мине година, може би две, преди да мога да изляза от къщи за цели седмици и да почувствам възбудата при откриването на някое ново място. (Все едно да имаш нов любовник – дори и онези негови части, които не ви изпълват с очарование, все пак носят хрупкавия привкус на непознатото). И точно преди Деня на благодарността[115] заминах за Монголия.

Хората около мен бяха силно разтревожени когато им разказвах къде отивам, но самата аз бях доволна от себе си. Харесваше ми идеята да бъда онзи тип жена, която би отишла бременна в пустинята Гоби – по същия начин, по който на двадесет години беше ми харесвала идеята да съм типа момиче, което отива самò в Индия. Пък и ми харесваше мисълта някой ден да казвам на детето си, „Когато беше вътре в мен, отидохме заедно да видим ръба на земята“. Не се плашех кой знае колко много от нищо друго, освен от монголската зима. Туристическият сезон там приключва през октомври, а през късния ноември, когато се качих на самолета, тамошните нощи слизат до двадесет градуса под нулата. Аз обаче бях подготвена: купих си термо-панталони, достатъчно големи, за да обгръщат издутия ми стомах и дълго бельо с два номера по-голямо от обичайния ми ръст.

Да си бременна означава да се намираш в състояние на някакъв вид неудобство кажи-речи през цялото време. През първите няколко месеца беше все едно да се събуждаш с тежък махмурлук всяка сутрин – повръщаше ми се, но заедно с това бях и гладна; имах постоянно главоболие и единственото, което се чувствах в състояние да върша, беше да гледам телевизия и да мрънкам през цялото време. Това мина, но седмица преди да замина за Монголия започнах да изпитвам болки в коремната област, които бяха нови. „Болки в маточната мускулатура“ беше нещото, което слушах от всички, преминали през бременност, или четях по всеки уебсайт за родители: матката, която се разтяга, за да направи място за бебето, докато порасне достатъчно, за да ме накара да изглеждам истински бременна, а не просто закръглена. Тази мисъл ме успокояваше по време на полета до Пекин, докато се въртях до безкрайност в седалката си, опитвайки се напразно да открия позиция, в която разпънатите ми мускули да не причиняват болка.

Когато последният ми полет най-после свърши в Монголия, беше сутрин, но сивата мъгла го правеше да изглежда като вечерен сумрак. Улан Батор е една от световните столици с най-замърсен, но и най-студен въздух. Пътят се вие из замръзнали полета и групи от големи палатки – юрти, както ги наричат тук – докато стигне до задръстен град, съставен от наблъскани обществени сгради в съветски стил, преплетени телефонни и тролейбусни жици, плюс старинни будистки храмове с типичните пагода-покриви. Хората по улиците се движеха бързо и неловко, натоварени с множество пластове дрехи за предпазване от хапещото време.

Отивах там, за да напиша репортаж за очакващата се трансформация на страната, тъй като от известно време насам тук се вливат големи парични потоци, благодарение на минната индустрия. Монголия притежава огромни запаси от въглища, злато и мед; очаква се богатството на страната да се удвои в течение само на пет години. Но една трета от населението все още живее по номадски начини, като овчари на стада, живеещи в юрти, които горят за отопление въглища или всевъзможни боклуци. До началото на бума най-големият монголски износ се е състоял от кашмирска вълна. Както казва Джаксън Кокс – млад консултант от Тенеси, който е живял в Улан Батор дванадесет години – „Тук става дума за икономика, която се основава на мляко от якове и козя вълна“.

Видях се с Кокс още през първата си вечер в града. Той изпрати кола с шофьор, която да ме вземе от хотела Блу Скай, новичка стъклена кула, която прорязва студеното тукашно небе като перка на акула (всеки западняк, с когото се запознах в У.Б. разполагаше с кола и шофьор). Когато пристигнах в апартамента му, той и негов приятел, адвокат от Ню Джърси, слушаха Бийонсé и подпийваха шампанско. Мястото изглеждаше чисто и модерно, но скромно: за сънародниците, живеещи в У.Б., изглежда е много по-лесно да трупат богатство, отколкото да го харчат. Отидохме на вечеря във френски ресторант, където всички поръчахме говеждо, тъй като морските продукти са по правило ужасни в Монголия, която е далеч от всякакви морета, заобиколена отвсякъде от грамадните си съседи (и бивши окупатори) Китай и Русия. След това ме заведоха до нелегален гей-бар на име „100 процента“ – който изглеждаше все едно си в Бруклин, с тази разлика, че в Монголия все още се пуши вътре. Харесваше ми да седя в затъмнено сепаре, заобиколена от пушещи монголци-гейове, но тялото ми се чувстваше някак странно. Приключих нощта рано.

Когато се събудих на следващата сутрин, болката в коремната област беше интензивна; чудех се дали бебето е започнало да проритва, за което всички ми разправяха, че трябвало да се случи скоро. Обадих се вкъщи, за да се оплача, а партньорът ми каза да намеря някаква западна клиника. Писах по имейла на Кокс, за да ми даде номера на доктора си, с мисълта да позвъня, ако болките се усилят, а след това излязох, за да започна интервютата си: с министъра на околната среда, с президента на един от минните концерни, а накрая с един овчар и природозащитник на име Цецгий Мункбаяр, който се е превърнал в нещо като народен герой след като е стрелял по минните оператори, които отбиват водата от номадските селища. Срещнах се с него в лъскавото лоби на Блу Скай, заедно с Йондон Бадрал – умен, сардонично настроен човек, когото бях наела като преводач в У.Б. и спътник, който да ме съпровожда по време на пътуването до Гоби, с наетия за целта Ланд Роувър, за срещи с миньори и номади сред студените пясъци. Бадрал беше облечен в джинси и пуловер; Мункбаяр носеше дълга традиционна дреха, наречена деел и кожен калпак с малък метален сокол на върха. Чувствах се така, сякаш ще пия кафе лате с Чингиз хан.

Някъде по средата на интервюто Бадрал престана да говори и се загледа в лицето ми; както изглежда, бях започнала да показвам неудобствата си. Каза ми, че било същото с жена му, която също беше бременна, само с няколко седмици по-напред от мен, а после обясни ситуацията на Мункбаяр. Кожата на номада беше напукана от вятъра; ноздрите, очите и ушите му изглеждаха така, сякаш се опитват да потънат в лицето му, за да се спасят от студа. Почувствах лек пристъп на гордост когато той каза, че било смело от моя страна да пътувам в това състояние. Но вече започвах да се тревожа.

Почти отказах втората си вечеря с американците тази вечер, но си дадох сметка, че трябва да се храня, а и те предложиха да се срещнем в японския ресторант в моя хотел. Кокс заминаваше на следващия ден, за да прекара Деня на благодарността с роднините си, и се чувстваше малко виновен, че е похарчил цяло състояние за билет от бизнес-класа. Помислих си за собственото неудобно пътуване и казах, че това сигурно си струва. „Ей, каква си ми принцеса“, отряза го приятелят му, но аз не можех да се смея. Вътре в мен се беше случило нещо. Наложи ми се да напусна преди да е дошла вечерята.

Изтичах обратно в стаята си, събух всичко и приклекнах по средата на тоалетната, както бях го правила десет години по-рано, когато бях хванала дизентерия в Камбоджа. Но болката в тази поза беше непоносима. Застанах на колене, облегнах рамене на стената и притиснах буза към хладните плочки. Спомням си, че си мислех, Това ще е най-лудото мазало в историята.

Почувствах как през тялото ми премина сатанинска буря, а след това в спомените ми има малка празнота; или съм припаднала от болка, или по някакъв начин съм блокирала спомена. А след това на пода пред мен се оказа друго човешко същество, живо, с мърдащи се крачета и ръчички. Чух се да произнасям високо, „Ох, това не може да бъде на добре“. Но то изглеждаше добре. Бебето ми беше красиво като някакво странно морско охлювче.

Беше прозрачно и розово и много, много мъничко, но инак изглеждаше без дефекти. Прелестните му устнички се отваряха и затваряха, отваряха и затваряха, поглъщайки новия свят. В продължение на отрязък от време, който не мога да определя точно, седях там, поразена, прикована на място. Всяко пръстче, всяко нокътче, златната сянка на избиващите му вежди, елегантността на раменете му – всичко у него беше някак чудотворно, удивително. Държах го пред лицето си, главата и раменете му изпълващи ръката ми, крачетата му висящи почти до лакътя ми. Опитах се да мисля за нещо майчинско, което бих могла да му предам – че аз съм майка му и че ситуацията е абсолютно под контрол. Целунах челцето му. Кожата му остави по устните ми усещане като от някакво копринено жабче.

Смътно осъзнавах, че от мен изтича огромно количество кръв и това също изглеждаше някак интересно. Гледах напред-назад към потомъка си и локвата от кръв, бавно изпълваща пода на тоалетната, докато се чудех какво да правя с пъпната връв, свързваща тези две неща. Тя беше изненадващо дебела и призрачно бяла, някакво усукано човешко въже. Бях сигурна, че трябва да се пререже – това винаги е първото нещо, което се случва във филмите. Страхувах се, че ако не прережа връвта, бебето ми ще се задуши. Нямах ножица. Изтръгнах я от себе си с бързо и рязко движение.

В ръката ми, кожата му започваше постепенно да придобива леко пурпурен цвят. Окървавих пътя от банята до стаята, където беше телефонът ми и набрах номера на доктора на Кокс. Казах на гласа, който се обади, че току-що съм родила в стая на хотел Блу Скай и че съм в деветнадесетата седмица от бременността си. Гласът отговори, че бебето няма да оживее. „Но то е живо сега“, казах аз, гледайки към съществото в лявата си ръка. Гласът каза, че разбира, но това няма да продължи дълго, и че ще изпрати веднага линейка. Казах му, че ако няма шанс бебето ми да оживее, мога да взема и такси. Той отговори, че това не е добра идея.

Преди да положа обратно телефона, направих снимка на сина си. Боях се, че инак никога не бих могла да повярвам, че той е съществувал.

Когато хората от монголската бърза помощ дойдоха, аз престанах да се чувствам компетентна и вцепенена. Едната от тях ми предложи тампон, който знаех, че не трябва да приемам, но осъзнаването на факта, че от двете ни аз съм онази, която притежава повече информация за подобни ситуации, пробуди у мен усещане за противна паника и казах, че трябва да повърна. Тя ме попита дали съм пияна и аз отговорих, обидено, Не, просто съмразстроена. „Плачете“, каза тя. „Просто плачете, плачете, плачете.“ Партньорът ѝ се наведе и заби дебела игла във вената на ръката ми, докато аз се питах дали това няма да ми докара монголски СПИН, но се чувствах неспособна да върша нищо друго освен да плача, плача, плача. Тя се опита да ми вземе бебето, при което изпитах силно желание да я ухапя. Докато лежах на носилката в задната част на линейката, телцето му увито в хавлия върху гърдите ми, наблюдавах как замръзналият град профучава отвън покрай прозорците. През ума ми мина, че сигурно започвам да полудявам.

В клиниката имаше много ярка светлина, плюс още други игли и кръвопреливни системи. Оставих да ми вземат бебето и това беше последният път, в който го видях. То лежеше на една от операционните маси, аз на друга, далеч един от друг, под ослепителните светлини, а след това, силно объркващо, през вратата влезе най-красивият мъж на света и каза, че бил моят доктор. Гласът му звучеше приятно, някак познато. Попитах го дали е южноафриканец. Той се изненада, че съм в състояние да позная и аз му обясних, че съм била известно време в страната му, а след това побърборихме малко за бъдещето на Африканския национален конгрес и колко красив е Кейп Таун. В един момент осъзнах, че съм покрита в кръв и хлипам, но въпреки това флиртувам.

Скоро след това той каза, че се прибира обратно вкъщи и че не мога да се върна обратно в хотела, където бих могла да умра от загуба на кръв, без някой да забележи. Останах в клиниката през тази нощ, облечена в тениска и памперс за възрастни, който ми даде една дебела, мила и хилеща се млада сестра. След като ме облече, тя попита, „Искате ли препечена филийка и чай?“ Чаят беше с мляко и сладък, и ми напомни за онзи, който пиех в Непал, където бях ходила на пътешествие с един приятел дълго преди да започна да се тревожа от мисли за наближаващия край на плодовитостта си. Беше пътуване, което прекарах в напрягане на младото си тяло високо из планините, далеч над зелено-жълтите терасирани полета и селца, пълни с кози, през въжени мостове, висящи над черни пропасти със смърт на дъното. Бяхме на стабилна диета от хашиш и Сникърс, а накрая попаднахме в снежна буря, която уби няколко други туристи, но по някакъв начин ни остави само доста поизмръзнали.

Винаги съм била толкова късметлия. Почти нищо в живота ми не беше се оплесквало истински преди онази нощ на пода на банята. И знаех, също толкова сигурно, колкото знаех и че искам дете, че тази промяна в късмета е изцяло по моя вина. Бях се качила на самолета единствено от суета и егоизъм, и мрачното монголско небе ме беше наказало. Все още бях вещица, но силите вече ме бяха напуснали.

Това не беше нещото, което каза докторът, когато дойде отново в клиниката на сутринта. Обясни ми, че съм имала прекъсване на пъпната връв – много рядък проблем, както прочетох по-късно, който обикновено се случва на жени, употребяващи постоянно кокаин или страдащи от високо кръвно налягане. Но понякога се случва и просто защото вече сте възрастни. Това би могло да се случи навсякъде, каза докторът, и повтори онова, което беше казал предишната вечер: няма връзка между летенето и помятането. Казах му, че сигурно го казва, за да ме успокои и че трябва да напусна болницата навреме, за да успея за срещата в единадесет часа с министъра на вътрешните работи, в чийто офис пристигнах бързо, след като първо минах през хотела и взех душ. Стаята ми изглеждаше като място на убийство.

Прекарах следващите пет дни в тази стая. Малко по малко започнах да осъзнавам, че може би е най-добре да се прибирам у дома вместо да заминавам за Гоби, но отначало просто не можех да се откажа. Празникът на благодарността мина и замина. Минавах през регулярни затъмнения, особено когато станеше тъмно и тихо. Лежах в леглото си, ядях Сникърс и пиех шишенца уиски от минибара, докато гледах телевизионни програми, които изглеждаха също толкова странни и безрадостни като новия ми живот. Някой беше положил голяма бяла хавлия върху най-голямото кърваво петно, онова до леглото ми, където бях клечала докато се обаждах за помощ, и малко по малко бялото се превърна в червено, а след това кафяво, докато кръвта се просмукваше през кърпата и оксидираше. Гледах я втренчено. Гледах как снегът навън пада бавно върху образците от съветска архитектура. Но най-вече гледах снимката на бебето си.

Когато се върнах обратно от Монголия, бях толкова потънала в печал, че почти не можех да дишам. В няколко случая имах срещи с майки, които бяха разбрали какво се е случило, хвърляха по един поглед към мен, а след това избухваха в сълзи. (Веднъж това се случи и с мъж). В хода на една седмица преговорите за апартамента, в който трябваше да се преместим заедно с бебето, пропаднаха (три месеца по-късно се разпадна и брака ми). Гърдите ми започнаха да произвеждат мляко. Продължавах да кървя. Плачех яростно и без предупреждение – в леглото, по средата на бизнес-срещи, докато седях в метрото. Струваше ми се, че скръбта се процежда от всяка пора на тялото ми.

Не можех да запазвам за себе си историята на онова, което се беше случило в Монголия. Отидох да си купя дрехи, подходящи за все още едрото ми тяло, но без еластични части, предназначени да правят място за вече несъществуващото бебе. Чух се да казвам на ужасена продавачка, „Не знам кой точно ръст съм, защото току-що родих бебе. То умря, но добрата новина е, че сега съм дебела.“ Добронамерени жени ми казваха „Аз също имах помятане“, след което аз повтарях, с изнервяща интензивност, „То беше живо“. Бях дала живот, колкото и за кратко, на друго човешко същество, и ми се струваше изключително важно хората да разберат това. Често, след като им го кажех, се опитвах да им покажа снимката на бебето си на телефона.

След няколко седмици вече го разглеждах само по веднъж на ден. Изминаха месеци преди да стигна до веднъж на седмица. Сега не го разглеждам особено много, но хора, които не съм виждала отдавна, все още ми казват „Толкова ми е мъчно за онова, което ти се е случило“. И състраданието им ми доставя удоволствие.

Но истината е, че онези десет или двадесет минути, в течение на които бях нечия майка, бяха като черна магия. Няма приключение на този свят, за което бих се съгласила да ги разменя. Няма място, което да бих пожелала да видя вместо тях. Понякога, когато мисля за това, все още изпитвам мрачна болка, идеща от някаква моя първична част, и ако в този момент съм сама в апартамента си, се долавям как произвеждам звуци, които не съм произнасяла никога преди да отида в Монголия. Разбирам, че съм се превърнала в някакъв вид ранена вещица, чакаща някъде дълбоко в гората, разнебитена.

И все пак през по-голямата част от времето всичко това изглежда ОК, някак естествено. Природата. Майката Природа. Тя е свободна да върши каквото си поиска.

Източник

Ариел Леви (род. 1974) е част от редакционния екип на списаниеNew Yorker и авторка на книгата Female Chauvinist Pigs: Women and the Rise of Raunch Culture. Нейни работи са публикувани в издания като Washington Post, The New Yorker, Vogue, Slate, New York Times.

- 26-08-2015|Златко

Моля, не ме питайте защо напоследък ви занимавам с подобни истории на загуба и страдание. Краткият отговор е, че просто обичам (и сам се опитвам да пиша) истории, породени от интензивни емоции, рядко приятни. Дългият се състои в една от фразите на средновековния германски мистик Майстер Екхарт, според когото най-бързият начин за достигане на съвършенството бил на гърба на страданието (на български това се казва „кат шай гарга, поне дай рошава“).

Това е от мен, И умната, моля, с не съвсем премислените реакции по повод неща, които искат мислене, а не бъбривост и търсене на лесно разтоварване. Вече си имахме достатъчно разправии по този повод…

Ръбът на Европа, краят на Европа

Автор(и): Тимъти Снайдър

Кризата на Европейския съюз има две страни. Едната е политическа, тя касае липсата на демокрация в европейските институции. Другата е философска, при нея става дума за ерозията на Европа като източник и дом на универсални човешки ценности. Политическата криза се забелязва най-ясно в Германия и Гърция. Както вече виждаме днес, не е имало особен смисъл да се създава валутен съюз (еврозона) без фискален съюз (достатъчно съществен общ бюджет). Един фискален съюз би изисквал повече европейска демокрация, която да легитимира допълнителното данъчно облагане и обществено харчене. Когато беше установено еврото, надеждата беше, че общата валута ще създаде политическа солидарност, която да насърчи допълнително европейската демокрация; това просто не се случи. Гръцката криза се превърна в сблъсък между множество европейски демокрации, при което слабите трябваше да се подчинят на силните. Гърците не получават политиките, за които са гласували. От друга страна обаче германците и други европейци не биха гласували за икономическо спасяване на Гърция, ако биха били питани. Без общ европейски бюджет кризите от такъв род са неизбежни. Без достатъчна европейска демокрация всички решения ще бъдат лишени от политическа легитимност.

Философската криза се наблюдава в Русия и източните гранични части на Украйна. През 2013 в своята революция украинците демонстрираха силна обвързаност с идеята за европейска интеграция. От гледната точка на онези, които рискуваха живота си на Майдана, централният площад в Киев, където беше центърът на бунта, сътрудничеството с Европа е нещо изключително важно за постепенното подобряване на корумпираната украинска държава. Същността и експлицитната цел на руската война в Украйна, от друга страна, е разрушаването на Европейския съюз като универсалистки проект, към който Украйна би могла да се присъедини. На негово място Москва иска да утвърди един конкурентен на ЕС проект, известен под името Евразийски съюз. На мястото на универсалното признаване на законността на държавите и правата на гражданите, Евразийският проект предлага една руска хегемония над териториите, които руските лидери разглеждат като исторически свои, например Украйна. Моралната предпоставка тук е, че членовете на Европейския съюз са се отказали от традиционната европейска култура (под което се разбира един вид религиозна, сексуална и политическа култура на изключване – ексклузивизъм), в полза на „декадентството“, и че в наши дни единствено Русия продължава да представлява цивилизацията.

Но руският опит да се пречупи украинската държава чрез военна окупация и евразийска пропаганда не успява, поне засега. Много малко хора в Европа биха действително предпочели руския модел, който може да се наблюдава в действие в Крим и Донбас – милиони бегълци, нефункционираща икономика, ежедневно насилие, хиляди убити, всеобщо беззаконие. От друга страна, тъй като голям брой украинци бяха готови да поемат рискове, да страдат и умират в името на Европа – в един момент, в който самата Европа преминава през сериозна криза на идентичността – то има смисъл да се задава въпроса за какво всъщност те работят.

В дългия ход на интелектуалната история, сблъсъкът между руската дезинтеграция и европейската интеграция е нещо доста добре познато на украинците. Украинският град Харков, на по-малко от тридесет километра от руската граница, е родно място на един от мислителите, които са се опитвали да представят този дълъг процес в някаква историческа перспектива. За Юрий Шевельов (1908-2002), един от големите филолози на двадесети век и професор в Колумбийския и Харвардски университети, цялата история на отношенията между Украйна и Русия е история на рисков (украински) универсализъм, сблъскващ се с мощен (руски) провинциализъм. Неговите есета, публикувани на украински през 2013, представляват един вид учено ръководство към разбирането на тази дългосрочна перспектива.

През ранния осемнадесети век, по време, в което на религията се е гледало като на ядро на културата, украинските църковници са вярвали, че внасят универсално християнство в Руската империя. От гледна точка на Киев християнството е било вяра, поставяна на изпитание от множество кризи, а православното християнство е нейното подходящо историческо усъвършенстване. В Киев православието е универсално, доколкото неговите мислители са хора с широка култура, а също и поради очакването им, че тяхното разбиране за религията би могло да бъде разпростряно например и до Москва. Православната църква в Украйна е притежавала традиция на бароково образование на латински и полски. Нейните църковници са били добре запознати с религиозните противоречия, които са разкъсвали Европа по време на Реформацията и Контрареформацията. По онова време Русия не е притежавала такива институции, традиции или контакти. Москва приема услугите на тези църковници, но преобръща посланието им с главата надолу: Православната църква ще се счита за единствено автентична, но не защото представлява трансцедентална алтернатива на светските държави, а само доколкото подкрепя и усилва руската политическа сила. Никак не е случайно, че в наши дни Руската православна църква е силен поддръжник на руския милитаризъм.

Следващият голям сблъсък между универсалните и провинциални ценности в Украйна и Русия, както и техните гранични земи, идва с възхода на комунизма през ранния двадесети век. В Харков Шевельов живее и се оформя като личност във време, в което се прави опит комунизмът да бъде превърнат в глобален проект за просвещаване на народите. Когато се създава Съветския съюз, Украйна е неговата втора по важност република (след Русия), а Харков е първата столица на Съветска Украйна. Вдъхновени от създаването на Съветския съюз като федерация от национални републики и поддържани от ранните съветски политики на утвърдителни действия по адрес на неруските нации, множество украински комунисти вземат на сериозно международния характер на революцията, уверени, че всички страни по света ще преминат през някакви подобни обществени и културни трансформации, докато напредват по пътя към социализма. Според тяхното разбиране Украйна е една от многото страни, които ще осъществят революцията чрез възприемане на модернисткото изкуство и култура, подходящи за новата социалистическа епоха.

През 1920-те, под ръководството на украинския пролетарски писател и поет Микола Хвиловий, украинските комунисти създават образцов набор от културни институции, насърчаващи разпространението на новата експериментална култура. Основната идея на Хвиловий като критик и спонсор на новата литература е, че Украйна би могла да направи скок напред към онова, което той нарича „психологическа Европа“, чрез една нова украинска висока култура, предлагаща неустрашими размишления върху специфичните трудности на модерния живот. Под „Европа“ той разбира възприемането на Европа, но също и задминаването на нейните жанрове. За него това е същностната задача на модерната украинска и руска литература. Хвиловий отхвърля идеята, че руската култура притежава форми отвъд европейските и че те трябва да служат като ръководство за украинските писатели. Някои от най-добрите романи от този период, като например „Градът“ на Валериан Пидмогильный, представят начините, по които се утвърждава социализмът в големите украински градове. Самият Хвиловий описва живота в Харков по начин, който едва ли може да бъде представен като романтичен: „В далечна църква гори пожар и се оформя ново стихотворение. Аз мълча. Мария мълчи.“

Но след това, според разбирането на Шевельов, идва Йосиф Сталин и една подновена идеология на руския провинциализъм. Съветският социализъм престава да бъде универсален проект, който би могъл да започне с изграждането на нова европейска култура, а представлява силно централизирана икономическа трансформация, направлявана от Москва, чиито неуспехи могат винаги да бъдат приписвани на страните-спътници, най-вече на Украйна. От колективизацията на селското стопанство, започнала на сериозно през 1930-те, се очаква да трансформира селското население на места като Украйна, като ги превърне в модерни пролетарски общества. Лишени от земята и нейните плодове чрез колективизация и реквизиции, селяните от съветска Украйна измират от глад и изпращат децата си в градовете, за да просят. През ранната 1933 година харковската полиция отстранява ежедневно по две хиляди гладни деца от улиците на града.

Сталин приписва провалите на колективизацията на украинския национализъм и наказва водачите на новия украински авангард. През март 1933 Хвиловий се самоубива. През 1934 столицата на Украйна е преместена в Киев. През 1937 и 38 Харков се превръща в един от центровете на сталинския терор. Цяло поколение от артисти и писатели (включително романистът Пидмогильный) е унищожено от НКВД. А след като Съветският съюз напада Полша през 1939, полските пленници са транспортирани до Харков, за да бъдат разстрелвани там. Представата за комунизма като международно освобождение навсякъде е заместена от сталинската самонадеяност, че комунизмът е специфична система на политически контрол, направляван от Москва.

Разглеждано откъм тази перспектива, става по-лесно да се разберат начините, по които множество днешни украинци схващат своята последна революция от 2013 и 2014. За украинците, обещанието на Европа е не просто общ пазар за украински стоки и насърчение за политически реформи; освен това то се разбира и като идея за взаимно признаване на европейските държави и граждански общества, което би могло да измъкне Украйна от сенките на руския провинциализъм. Но революцията – макар че нейните активисти идват от всички краища на страната – беше концентрирана предимно на Майдана в Киев. В следвоенните десетилетия Киев беше съветската столица; в пост-съветските десетилетия той се превърна в горда европейска метрополия. В източния град Харков, където съветизацията след 1930 означава провинциализация, атмосферата е много по-постколониална. По време на революцията от 2013 гледните точки в Харков бяха много по-поляризирани, при което голям брой хора избраха да се присъединят към „анти-майданското“, разграничаващо се от Европа, движение. Това беше сблъсък между насилствени и ненасилствени методи на протест, тъй като анти-майдановците прилагаха побоища и различни видове унижения над опонентите си. Серхий Жадан, най-известният поет и писател от Харков, е получил от анти-майдановците тежка черепна травма през ранната 2014.

След победата на Майдана и руската инвазия през пролетта на 2014, тонът в Харков се промени до известна степен. Градската статуя на Ленин беше най-после премахната през септември 2014. На мястото виси табелка, на която се обяснява, че пиедесталът на статуята се намира „в ремонт“, но реален ремонт всъщност няма. (Видът ремонт, който се има пред вид, е може би от културно и политическо естество). Местните харковски лидери също се противопоставяха на Майдана, но заедно с това, когато му дойде времето, се противопоставиха и на сепаратистите, и на руската инвазия. По улиците крайно десни полувоенни набират доброволци за освобождаване на Украйна от Русия, макар че по-голямата част от населението не е напълно определена в отношението си към войната. През февруари жители на Харков демонстрираха по повод годишнината от Майдана; по пътя на демонстрацията някой беше заложил бомба, която уби четирима души. Градските автобуси са боядисани в синьо и жълто, националните цветове, с изпълненото с надежда послание „една страна“ изписано и на украински, и на руски. Скорошните опити за увековечаване паметта на самия Шевельов разкриват тукашните разделения. Паметната плоча в Харков в чест на живота и делото му, беше незабавно разрушена от хора, които твърдят, че защищавали Харков от „фашизма“.

Един от хората, опитващи се да върнат паметта за Шевельов обратно в Харков, е Жадан – поетът, който беше нападнат миналата година. Темата, чрез която той е най-широко известен, е реалността на пост-съветския живот в големите градове. В голям сборник с проза на име Химни на демократичната младеж, публикуван няколко години преди Майдана, той обрисува последния реален Харков, онзи от пост-съветско време. Би било погрешно да се разглежда първия разказ от сборника, „Притежателят на най-добрия гей-клуб“, като послание против широко разпространените в Русия и Украйна хомофобски настроения. В края на краищата той касае по-малко особеностите на гей-живота в Харков, или пък трагикомедията на хората, които се опитват да печелят от това пари, колкото самото естество на любовта. В края на разказа узнаваме, че главният герой и собственик на най-добрия гей-клуб, бивш уличен полицай, тайно вярва, че гейовете са хората, които най-добре разбират секса. Нещо повече – историята въздига особеностите на провинциалния пост-съветски Харков до универсален въпрос – дали любовта между двама души може да се окаже отговор на смазващото отчуждение, царящо в това общество на тотална трансформация. Това е сериозен ход, изпълнен с изящество и умение пред един инак комичен фон, който оставя читателя с желание за повече.

В Харков от 1920-те години, комунистическият водач Хвиловий също пише за трудностите, пред които е изправена страстта в модерния град, като част от многото други теми, считани по онова време за неразделна част от новото универсалистко бъдеще. На пръв поглед може и да изглежда, че Жадан, който е роден през 1974, просто проследява историята на дългия упадък на града и неговата мисия. Но онова, към което той всъщност се стреми – и тук готовността му да рискува живота си за Европа е важно указание – изглежда е същото, което Хвиловий е наричал с думите „психологическа Европа“: преодоляването на определени конвенции, работата, свързана с тяхното задминаване и абсолютната необходимост от неща като свобода и достойнство на индивида, в хода на цялото това усилие. Последната му творба, поетичен сборник, публикуван по-рано тази година под заглавие „Животите на Мария“, е книга за украинската война и собственото оцеляване на Жадан.

На места в „Животите на Мария“ Жадан звучи като Чеслав Милош, полския поет от двадесети век, който също се стреми към Европа както чрез локалното, така и чрез универсалното: „Исках да дам име на всяко нещо“. Милош беше водещият поет на една гранична страна, онази на север от Харков, една литовско-белоруско-полска (и еврейска) такава. Позицията му, може би не чак толкова различна от онази на Жадан, е че Европа може да бъда разпозната най-добре по границите си, където несигурността и риска са по-обичайни от баналностите и сигурността. И действително, последната част от „Животите на Мария“ е посветена на преводите на Милош, направени от Жадан.

Докато Милош пише на полски за безразличието на поляците към чуждото (еврейско) страдание, Жадан пише на украински за това, че вече е имало прекалено много пророци. Може би наистина е така. Проевропейски настроените украинци поемат реално рискове, те не изискват някакво гарантирано бъдеще. Освен това те наблюдават и гръцката криза, при което позицията им често се оказва далеч по-враждебна от всичко, което западните критици на ЕС могат да си позволят. Смисълът тук е да се набляга не върху търсенето на сигурност, а на нови възможности. Жадан сигурно би могъл наистина да умре за идеята на Европа; други украинци вече го направиха. И все пак рисковете, които той поема – както физически, така и литературни – не са предназначени да обслужват която и да било конкретна политика на момента. Много от есетата и стихотворенията говорят за опитите му да разбира хора, с които не е съгласен. Той е директен критик на собственото си правителство. Също като Милош, който описва Европа като „семейна“, или като Хвиловий, който нарича Европа „психологическа“, Жадан се стреми към експериментиране и просвещение, към едно усещане за Европа, което изисква реална конфронтация с необоримото минало, вместо производството и консумацията на исторически митове. „Свободата“, пише Жадан в „Животите на Мария“, се състои в доброволно завръщане обратно в концентрационния лагер“.

Никой не знае докъде може да доведе тази визия за Европа. В известен смисъл, това е и целият смисъл на упражнението. Но ние знаем, че, за да може Европа да съществува, тя трябва да съществува в по-мащабни институции. Много украинци разбират това, което е и причината да проведат революцията си в името на самата Европа. Но тези институции трябва да бъдат подобрени, което е причината, поради която говорим за Гърция. Европа може да се провали както в Гърция, така и в Украйна, което пък е причината, поради която през тези седмици из руските медии изобилстват най-различни празнични визии за очаквания скоро колапс на Европейския съюз. Посланието, намиращо се под повърхността на руската пропаганда е, че да се работи за Европа, независимо дали вътре в Европейския съюз или отвъд него, няма смисъл, тъй като демокрацията и свободата не са нищо повече от лицемерието на един осъден на провал порядък, а историята не притежава други уроци освен онези на силата и властта. Руският нихилизъм се подхранва от европейския нарцисизъм.

Европейският съюз без съмнение ще надживее и двете кризи, поне за определено време, но при нито една от тях той не предостави някакъв особено убедителен отговор на своите екзистенциални и демократически проблеми. Украйна заслужава помощ, но тя бива до голяма степен игнорирана, тъй като не е страна-членка на Европейския съюз; гръцкото настояване за институционални реформи си остава пренебрегвано. И докато европейските лидери се опитват да дефинират какво всъщност Европа е, то може би все пак е по-лесно, или поне по-окуражаващо, да се четат мрачните универсалисти от Харков, вместо да се гледат ликуващите провинциалисти от Москва.

Източник

Тимъти Снайдър е американски историк и професор в университета Йейл. Основни теми в работата и изследванията му са историята на източна Европа и Холокоста.

Любов, загуба и Оскари

Автор(и): Даниела Петрова

Никога не съм си и помисляла, че някой ден ще отида на церемонията за връчване на Оскарите. И със сигурност никога не съм предполагала, че това ще спаси живота на съпруга ми.

Израснах в комунистическа България – пет души в двустаен апартамент, без топла вода или парно отопление. Двата държавни телевизионни канала излъчваха само по вечерно време и, ако показваха филм, той най-често беше руски. След като Берлинската стена падна и България най-после се отърси от комунизма, ние се включихме в кабелна телевизия с безброй много американски и западноевропейски канали. Бях на 18 когато гледах Оскарите за първи път. Поради разликата във времето трябваше да чакам до три часà сутринта, докато започне церемонията. Идеята, че някой ден и аз бих могла да ходя по същия този червен килим беше също толкова невероятна, колкото и мисълта да се захождам по Луната. Но, ето ме сега тук, много години по-късно, заедно със съпруга ми Себастиан, усмихната за камерите.

Себастиан беше направил документален филм за американските войници в Афганистан заедно с най-добрия си приятел, международно известния фотожурналист Тим Хетерингтън. Филмът, на име Restrepo[116], спечели наградата на журито на фестивала в Сънданс, а през януари отпразнувахме номинацията му за Оскар. Четиримата – Тим, приятелката му, Себастиан и аз – отлетяхме заедно за Лос Анжелис, за да прекараме там една седмица в партита и медийни събития, чийто връх щеше да бъде нощта на Оскарите в кинотеатъра Кодак.

Restrepo не спечели Оскар, но – тогава още не го знаехме – Себастиан и аз се прибрахме в Ню Йорк с много по-голяма награда. Две седмици след завръщането си направих поредния домашен тест за бременност и се вторачих, поразена, в двете розови чертички. Изкрещях лудо и Себастиан се втурна в банята, уплашен, че може би съм се наранила по някакъв начин. Стояхме невярващи пред малкото опишкано стикче – свидетелство за чудото, което беше се случило в Л.А. И то какво чудо! Бяхме се борили с безплодието в продължение на шест години, опитали безброй много изкуствени оплождания, шест пъти ин витро и дори един цикъл с донорски яйцеклетки – и всичко напусто. И ето ни сега, бременни по естествен път.

Знаехме, че помятанията са нещо обичайно през първото тримесечие и, при нашия опит, не искахме да се поддаваме на прекомерна еуфория. Отначало дори не исках да знам кога ми е термина. Но как се живее с такава новина, как се игнорира такова нещо, как е възможно да се преструваш, че то не се е случило? Как да не se размечтаеш за бъдещето? Докато седмиците отминаваха и бременността се развиваше нормално, аз си позволих да повярвам, че може би всичко това най-после се случва и на нас.

На седмата седмица чухме биенето на сърчицето в кабинета на нашия гинеколог, след което той ни предаде в ръцете на лекар-акушер. Въздъхнахме с облекчение. Две от най-близките ни приятелки също бяха бременни и започнахме да си представяме как бебетата ни ще растат и играят заедно. Позволихме си дори да спекулираме относно пола на бебето. Шегувахме се, че ако е момче, ще трябва да го наречем Оскар.

Наградите на Академията бяха последното събитие от един тригодишен проект, който беше започнал с настаняването на Себастиан и Тим заедно с американски войници в отдалечен военен пункт в Афганистан. Време беше да се намери нова задача. Арабската пролет беше в разгара си и двамата планираха да отидат в Либия, за да отразяват гражданската война. За мен това възвърна старите страхове около работата на съпруга ми във военни зони. Но този път имаше и нещо друго. Бях бременна и всичко, за което бях в състояние да мисля, беше мъничкия живот, който растеше вътре в мен – по един милиметър всеки ден, както ни каза лекарят. Чувствах се толкова заета с неговата защита, че дори не можех да намеря сили да започна борба, да уверявам Себастиан, че Либия е прекалено опасно място.

Може би точно защото този път не възразих, а може би и защото Себастиан също беше дълбоко запленен от изгледа на така дълго очакваното бащинство, той реши да остане. Ами ако пометна докато го няма? Ами ако, от прекомерните страхове по него, стресовите хормони увредят по някакъв начин детето ни? Когато сте чакали дете толкова дълго време, ще направите всичко възможно, за да го предпазите. Сутрешните неразположения започнаха няколко дни след датата, на която Себастиан планираше да замине. Лежах на дивана, свита на кълбо – до мен леген – докато той пазаруваше, разхождаше кучето и осигуряваше храната. Беше прекалено ясно, че сама не бих могла да се справя.

Тим се обаждаше редовно на Себастиан по сателитния си телефон, за да го държи в течение. Себастиан ми разказваше с гордост какво точно прави Тим в Либия. Усещах съжалението му, че не може да вземе участие в отразяването на едно толкова историческо събитие и дори се чувствах виновна за това. Една вечер той ми каза, че Тим отивал в обсадения град Мисрата. Войските на Муамар Кадафи бяха обградили Мисрата два месеца преди това и пристанището беше единствената връзка с града. Артилерийският обстрел и снайперисткият огън, вече отнели живота на стотици цивилни граждани и бойци от въстаническите сили, бяха се усилили още повече през последната седмица, принуждавайки повечето новинарски агенции да изтеглят кореспондентите си. И това беше точно мястото, където Тим отиваше?

Побеснях, започнах да крещя на съпруга си.

„И защо аз трябва да ям калай за онова, което върши Тим?“, попита ме Себастиан. Защо, наистина? Тревожех се за Тим, да, но защо се гневях на съпруга си? Може би го правеха хормоните, които ме преизпълваха? Или може би защото чувствах, че ако би могъл, той също щеше да стяга багажа си, за да се присъедини към Тим?

Започнахме първия преглед с лекаря-акушер, в разговор за специални витамини, договаряния с болницата и моя термин, преди най-накрая да отидем в съседната стая за реалния преглед. „Сега е моментът на истината“, каза докторът, докато въвеждаше вълшебната пръчица, показваща на екрана черно-бяло изображение на матката. Себастиан държеше ръката ми. Чувствах се объркана, защото ултразвуковият апарат тук беше различен от онзи в кабинета на ендокринолога и, докато се опитвах да свикна с новото изображение, не забелязах намръщеното лице на доктора. Той продължаваше да намества пръчицата, опитвайки различни ъгли, и накрая каза: „Не виждам пулса“. Вторачих се в екрана, поразена. Себастиан почти премазваше ръката ми в неговата. Не, това не можеше да бъде. Продължавах да гледам в малкото тъмно петно на екрана, което трябваше да се превърне в наше бебе, с отчаяната надежда, че може би внезапно ще се появи тупкането на сърчицето. Но образът си оставаше жестоко неподвижен.

Беше първият слънчев, истински топъл ден от годината. Изминахме в мълчание пътя от Йорк авеню до Сентрал парк, където седнахме на една пейка, убити от скръб. Наоколо тичаха деца, чуруликаха птички, а форсайтовите храсти цъфтяха в ярко жълто. Безсърдечният пулс на пролетта.

Боговете на плодородието бяха се пошегували с нас: след шест години те най-после бяха ни дарили надеждата за дете, само за да я отнемат малко след това.

Една седмица след посещението при акушера се подложих на медицинска процедура за отстраняване на мъртвия зародиш. Върнахме се от болницата и вече се приготвях да си лягам, все още замаяна от упойката, когато телефонът иззвъня. Себастиан вдигна и заслуша мълчаливо, преди да постави слушалката обратно. Когато погледнах да видя какво става, той седеше, сграбчил глава в ръцете си. Тим току-що беше убит в Мисрата.

Отказах да повярвам. Такива неща се случват само на другите, на хора, за които четем по вестниците. Продължавах да си припомням последния път, в който бях видяла Тим. Беше дошъл в апартамента ни в деня преди да замине за Либия и, когато го изпращах на вратата, го прегърнах и както винаги му пожелах да се пази. „Да, да“, отговори той и ме огря с широката си усмивка.

Погребението му беше в стара църква в сърцето на Лондон. Плаках неудържимо, може би защото, заедно с Тим, погребвах и – ако не точно едно дете – то поне надеждата за него. Майката на Тим се изправи и с треперещ глас изрецитира стихотворението на Уърдсуърт „Нарциси“. Чела го е на Тим в детските му години и той го е рецитирал на приятелката си, Идил, преди няколко седмици, при гледката на нарциси в Ню Йорк. Гледах вторачено превитата фигура на Идил, треперещите ѝ рамене. През планината от скръб, която се беше натрупала вътре в мен, си пробиваше път чувство за вина. Вината, че съм тук със съпруга си, ръката ми запотена в неговата, докато Идил седи сама на ръба на църковната пейка. Може би, мислех си, ако Себастиан беше отишъл на тази задача, той би успял да убеди Тим да не отива в Мисрата. Но си знаех, че това едва ли би се случило. Ако Себастиан беше заминал, той също щеше да отиде в Мисрата. Щеше да е на същата улица, във взривния радиус на същия снаряд, който e убил Тим и още един друг фотожурналист, Крис Хондрос. И мисълта за това ми беше непоносима.

По време на траурната процедура, между множеството прегръдки, сълзи и съболезнования, един от приятелите на Тим се приближи до мен и каза: „Моите поздравления“. Запремигах през сълзи. Какво, това шега ли беше някаква? Той се изчерви, промърмори някакво извинение и чак тогава аз разбрах. Тим сигурно му е обяснил защо Себастиан не е отишъл в Либия. „Вече не“, казах му. „Изгубих го, малко преди Тим“. Още няколко души по време на церемонията направиха същата грешка. Но това, което повечето от тях ми казаха, беше „Сигурно си много облекчена, че Себастиан не отиде“.

Мисълта, че той е бил на косъм, ме тормозеше дълбоко. Ами ако не бях забременяла точно по това време? Ами ако Restrepo не беше номиниран за Оскар, и Тим и Себастиан бяха заминали преди да съм разбрала, че съм бременна? Човек би могъл да гледа на живота като на поредица от случайни събития. Но случайността е лишена от смисъл по дефиниция, а след смъртта на Тим аз осъзнах, че най-много се нуждаех от смисъл. Осем седмици след обстетричната процедура докторът ми се обади, за да ми предаде резултатите от генетичното изследване: помятането беше се получило в резултат на много рядко хромозомно отклонение. Бременността ми е била обречена още от момента на зачеването. Но мъничкият живот, който бяхме създали в Л. А. – нашето мъничко чудо – живя достатъчно дълго, за да спаси живота на съпруга ми.

Източник

Даниела Петрова е нюйоркска писателка от български произход. Нейни стихове, разкази и есета са излизали в различни американски вестници и антологии, сред които Best New Writing 2008 (Hopewell Publications) и The Christian Science Monitor. В момента тя работи на дебютния си роман.

- 02-08-2015|Искра Баева

Преувеличението вероятно е литературен похват, но след като прочетох още в началото, че авторката е живяла без топла вода и е гледала двете телевизионни програми само вечерно време и само със съветски филми, тя загуби в моите очи всякаква достоверност. Как след това да вярвам на другите неща, които пише, след като това е категорично невярно, поне за живелите по онова време.

- 02-08-2015|Златко

В такъв случай трябва да дисквалифицирате и мен, госпожо Баева, тъй като спомените от собственото ми детство са ТОЧНО същите – телевизия само вечер (и в петък ИЗЦЯЛО руска). Никакво парно, никаква топла вода. Какво, да не би да сме живели в различни държави? Или може би родителите ни са принадлежали към ДОСТАТЪЧНО различни социални групи?

(След подобни коментари започвам да разбирам всеобщото озлобление в страната, което по принцип се опитвам да не допускам у себе си)…

- 02-08-2015|Гост

Каналите бяха само два, в огромна част от панелените апартаменти нямаше, и все още няма парно, имаше основно руски филми, и руската програма Время, имаше Студио Х, Панорама, Всяка неделя, Но мисля, че и през деня имаше тв излъчвания…

- 02-08-2015|Вивиан Праматарова

В моето детство нямахме нито топла вода (бойлер), нито парно. Когато се снабдихме (с връзки) с нафтова печка, баба ми много се радваше, че не трябва вече да чисти пепелта от въглищата. Това беше в Бургас, а не на някъде на село. Аз живея от 27 години в Германия и често ми се случва да чета коментари под разказани лични истории – учудвам се, че хората проявяват недоверие, стигащо до параноя, а понякога дори присмех. Това е особено, ако някой успее „на запад“. Имам чувството, че ние, българите, имаме ампутирано чувството за колективна гордост, рядко се възхищаваме на някой нашенец, който е тръгнал от долу нагоре и е успял.

Разказът ме трогна. Авторката по един много личен начин се справя със загубата на бебето – за да я приеме, авторката ѝ дава смисъл, детето се превръща в ангел-хранител.

- 02-08-2015|Златко

Благодаря, Вивиан! Наистина, време е да престанем с коментирането на някаква възможно най-тъпа и несъществена част от текста! Пак се изхитрихме да направим от една история за дълбока човешка драма нещо плоско, повърхностно и тъпо. Съжалявам, че сам подхванах тази тема, уж само за кодош…

- 02-08-2015|Яни Милчаков

Мен пък изобщо не ме интересуват ОСКАРИТЕ. Веднага посочвам причината- те от доста време се превърнаха в разпасан панаир на политическата коректност, увенчана с лъжите и манипулациите на лъжци и манипулатори като Майкъл Мур! Да, този бойлер с камера, кумирът на невежите левичарски сноби, който все за бедните, унижените, оскърбените и лишените от здравна помощ сълзи рони и все лошите САЩ заклеймява, но нито се преселва в Северна Корея, приемайки да я кара там на обикновена дажба ориз, нито спира да си дипли милиончетата. И -о, чудо!- тях също не ги инкасира в севернокорейски вонове, монголски тугрици, венецуелски хартишки, или белоруски зайчета, ами в ей такива валутни единици – $! Защото от „алтернативности“, „другости“, „автентичности“, „идентичности“ и пр..фини работи явно киното забравя … всъщност, ЗЛАТКО, позволи да постна един поучителен текст по темата „Холивуд“ като ПЛАТЕНА още със смъртта на жертвите от Гладомора в СССР, агентурна съветска бърлога. Което дава ясно обяснение за „гражданската смелост“, „неконвенционалността“, „бунтарството“, „подкрепата на промените“ и пр., които показват всякакви джейнфонди, шонпеновци, майкълдъгласи, сарънданки, с 2 думи – всички милионери циници от салонната „либерална“ (в американски смисъл!) левица в Холивуд, където има само достойните изключения на ВЕЛИКАНА КЛИНТ ИСТУУД, Бо Дерек, Гари Синийз, Чък Норис, Брус, Арни и още няколко.

Hollywood’s Missing Movies. Why American films have ignored life under communism.

- 02-08-2015|Златко

Сори, Яни, поувлякъл си се…

- 02-08-2015|Златко

Не че на мен не ми се бърбори за квот ми скимне де…

- 04-08-2015|Искра Баева

Нямам намерение да влизам в спор за миналото, което и на мен никак не ми харесваше и се опитвах да правя каквото мога, за да го променя. Но съм писала историята на телевизията и написаното само за вечерните предавания и за съветските филми не е вярно, поне не за 80-те години, които като имам предвид възрастта на авторката, има предвид тя. Петъчното излъчване на съветската телевизия е истина. Не мислите ли, че паметта е нещо, което често ни играе забавни шеги, тъй като се пречупва през настоящето и през житейската ни еволюция? Затова ние, историците, винаги съпоставяме (или поне би трябвало) спомените с документите от епохата.

- 04-08-2015|Златко

Възможно е, госпожо Баева. Всичко е възможно. Но за мен, във всеки случай, думите …

след като прочетох още в началото, че авторката е живяла без топла вода и е гледала двете телевизионни програми само вечерно време и само със съветски филми…

звучат като чиста проба нашенско „няма пък, нъй, нъй, нъй!“ (за да не спомена още по-коравата асоциация – онази с думите на Мария Антоанета „Ами да ядат пасти тогава!“) Отричането (или опита за отричане) на елементарни ФАКТИ от общото за всички ни минало може да послужи само и единствено като един вид характеристика за манталитета на коментиращия човек, но не и за нещата, за които се говори. Слава Богу, поколението, което би искало да живее с някакъв вид „облагородяване на спомена“ за осраното ни, опикано, олигавено, че и комай покритичко с малко кръвчица социалистическо-комунистическо минало (най-вече турска, помашка и циганска кръвчица, разбира се – поради което и става възможно да се правят изобщо някакви опити за „облагородяване“)… Та, това поколение е на път да си отиде.

Слава Богу, слава Богу!

Колко годинки остават до СЪВЕСТНО заслужената пенсия, госпожо Баева?

- 04-08-2015|Златко

И все пак един въпрос не престава да ме човърка отвътре – но, преди да го задам, струва ми се необходимо най-първо да вмъкна някое и друго обяснение…

Та, значи – за да бъдеш способен на един ТАКЪВ тип реакция, да четеш един ТАКЪВ текст и единственото, което ти идва на ума е нещо от рода на, „ей, тая как лъже като някоя…“ Та, за такова нещо, струва ми се, е необходимо много повече от простички неща като лошо настроение или липса на време да се измисли нещо по-интересно. За такова нещо, мисля си, е необходимо едно принципно не-човешко, осакатено, обезобразено световъзприятие, в което място за такива ПРОСТОТИИ като обикновено „състрадание“ или „милозливост“ няма. И едно подобно световъзприятие се изгражда не за ден или два, то може да бъде резултат единствено от цял един живот, прекаран в не-човешка среда, в някакво крокодилско блато, където единственият принцип е „или те ще ядеш другите, или те ще ядат теб“. И не мислете, че съм склонен да обяснявам всичко това с елементарни, омръзнали на всички до скомина приказки за „комунистическото наследство“ (за разлика от Георги Димитров аз не вярвам, че „диваците и варварите в България“ се определят единствено по политически признак – прекалено много, прекалено доминантни и прекалено уверени в собствената си неизбежност са, за да може да ни послужи за нещо някакво подобно обяснение).

Нищо подобно. Ако има някаква реалност, която самият аз откривам зад посланието на госпожа Баева (което, сведено до елементарната си българскост, без ненужни финтифлюшки и украшения, би могло да се формулира по следния начин: „Ай сиктир ма, пикло вчерашна! Ти ли ще ме учиш на ум и разум сега?“)… Та, ако има някаква реалност зад всичко това, то тя не е реалността на комунизма, а простата реалност на България и Балканите, откак ги има…

Реалността на обикновената, нормална безчовечност…

И накрая, въпросът, който ме измъчва: колко време, колко време ще трябва да измине, преди да се появят някакви шансове за пресушаване на блатото? Колко време, преди да еволюираме от крокодили до хора?

Колко, по дяволите?

- 04-08-2015|Емилия Илиева

Попаднах на сайта Ви и написаното от Даниела много ми хареса. Защото е важно текста да те докосне и развълнува, а тя го постига по безспорен начин. Не знайно защо хора, които не са писали се хващат за думата, някой и за запетайката за да изразят собствената си компетентност. За мен няма нужда от спорове за онова време, защото всеки помни това което е останало в душата му и тук детайлите не са толкова важни.

- 04-08-2015|Гост (неканен)

Само така – бой по канчето и блокиране, дори когато няма особена разлика в мненията! Колко хубаво е да можеш да се държиш като последна инстанция, па било и на някаква интернет-страница… А списанието може за по-точно да преименувате „Единствено правилен преглед“:-)

- 04-08-2015|Златко

Съжалявам, тук вече много отдавна е наложен климат на нулева толерантност по адрес на глупавите или слабо смислени коментари, дори и когато са сравнително безобидни. Ако не можете да го приемете или не можете да измислите нищо интересно, ви остава единствено правото на мълчание…

- 04-08-2015|гост

А и трудно ще чуеш от българина, съжалявам, сбърках, къде ми беше ума.

Всеки греши, за това сме много, един като сбърка, другия да го поправи.

Само че признаването на грешката е единствения път към прощаването. Замазването не помага най-вече на самият човек.

- 04-08-2015|Искра Баева

Наистина не очаквах такава злоба по всички линии, въпреки че съзнателно пропуснах да отговоря на първоначалната инсинуация за моето привилегировано положение. Но вече съм принудена да кажа – и тогава, и сега живея в същия апартамент в жилищен комплекс, в който имаше парно и топла вода. Ако това е привилегировано положение, вероятно в такова са били стотици хиляди българи. А ако смятате, че сте единственият носител на истината за миналото и хората нямат право да помнят и да знаят и нещо друго от онова Ваше виждане, гарнирано с множество грозни епитети, това си е Ваш, а не мой проблем.

- 04-08-2015|гост

Въпросът не е в това имаше ли или не сутрешни програми. Тази жлъч не е изсипана срещу вас, но съжалявам, че вие се оказвате носител на тази тенденция да се вади нещо дребно и да се разисква до зори, когато основната драма седи недокосната. Така, че г-жо Баева, аз също имах топла вода, /макар и от скоро в рода ни/. Но моля, не ви ли трогна, не ви ли замисли за „неведомите пътища Господни“ тази човешка драма. До степен да пропуснете несъответствието с програмата на 1980.

- 04-08-2015|гост

И моля понесете отговорността, че за да изтъкнете познанията си за развитието на телевизията загърбихте по-важни теми. Бъдете голям и силен човек. Вече ви казах, всички пропадаме.

- 05-08-2015|П. Шуликов

Както винаги, когато дори най-безобидна дума случайно и очевидно непреднамерено назове истината за властта на каскетите, емоционалните реакции на академичното комунарско левичарство и (както се казва в един стар виц) „неговите малко по-прости другари от ОФ“ добиват удивително съзвучие. Вероятно причината за сходството е в онзи стереотип, по повод на който Г. льо Бон прави важен коментар. Той твърди, че когато става дума за емоции, реакциите на професора по нищо не се различават от реакциите на неговия кондурджия. И професори, и безкнижници реагират „като ранена в сърцето пантера“ с еднаква ярост, с едно и също отвращение към логиката, с едно и също безсрамие, словно близнецы-братья. Ти ги питаш защо са затъпкали свободата на словото, а те ти отговарят с въпрос защо пък у вас бият… „афроамериканците“ (по логиката на любимата Ви политкоректност, санким не разбираме все същото).

Професор Баева, какво точно Ви подразни в този приличен разказ на очевидно почтено момиче, което знае и що е паралелизъм, и що е поанта? Иначе и аз имам претенции към разказа, но няма да ги споделям с Вас, защото Вие се интересувате не от художествените достойнства на съчинението, а го четете единствено като свидетелска хроника на любимата Ви епоха. Какво общо има, според Вас, между оскарите и комунистическото парно? Вярно е, че го имаше, макар и далеч не навсякъде, но това ли е най-съществено за Вас? Не е ли по-съществено, че за повечето от нас на практика нямаше оскари, независимо че за малцина „достойни“ парвенюта-бърдокви или залъскани червени мандарини (както предпочитате) със сигурност е имало? Какво е общото между оскарите и „топлата вода“, която очевидно сте измислили Вие? Нали на собствеността върху това „патентно право“ се дължи убеждението Ви, че единствено Вам е позволено да я споменавате в проповядах си?

Накратко, „вземи панелите, трабанта, но въздуха ми остави!“ Халал да са Ви, впрочем, и парното, и топлата вода. Към историята обаче едва тепърва предстои да предявяваме колективен иск. Да не забравя – и към националния капитал, който успешно, подобно на „преходно знаме“ (червено, както се досещате), бе предаден във владение на надеждната „млада смяна“ на столетницата. Тогава обаче, страхувам се, ще се наложи да подновим разговора за топлата вода и парното. Оскари вече си имаме.

- 05-08-2015|Златко

Нищо против политическите увлечения на когото и да било, но опитът ми показва, че щом само веднъж тук се зададе тон на политическа агитка, родните коментатори, удивително сръчни по тая тема, започват да се надпреварват в писане на всевъзможни глупости (всички имаме школовката на комунистическо ранно възпитание, в края на краищата). Така че ще трия коментарите, които не казват нищо друго освен „Долу Левски, само ЦСКА“. Това го знаем всички, кажете нещо, което НЕ знаем…

- 05-08-2015|Златко

Пък и, освен всичко друго, подобни коментари показват ТОЧНО същия тип липса на съпричастност към реалната тема на текста (загубата, скръбта, мъката – и евентуално силата да преодолеем тези неща, като ги превърнем в някакъв вид творчество)…

- 05-08-2015|П. Шуликов

Златко, това, което се вижда от Берлин и от театър „Кодак“ в Ню Йорк, оттук изглежда малко по-плътно. Вероятно по тази причина и родните реакции ти изглеждат по-остри, отколкото е прилично да бъдат според берлинската светска норма. Но мисля, че грешиш, когато роптаеш срещу политическия патос изобщо, защото от политиката никой не е успял да се скрие. Поне в Берлин това отдавна е известно. Откровено политическа, впрочем, е и твоята съпротива срещу политическия патос на коментарите. Няма как да не бъде. Казвам само, че утопичната идилия „mein Stuck ist sauber“ е невъзможна, направо unmoglich (не ми се търсят умлаути:) Днес в България, специално в България!, няма такъв разговор, който да не е политически, който да е възможно да се води без ярки пристрастия, без резки възходи и спадове на патоса, без „Долу… и само…!“ И това е все така вече четвърт век, защото уж всичко знаем, а отказваме да научим най-простото – че трябва да се говори именно политически. Просто защото понятието „гражданин“ е политическо понятие, а не просто лишено от автентичния си смисъл милиционерско обръщение към пандизчии. Опитвам се да разбера съпротивата ти, но почти е сигурно, че яростният политически дебат няма да престане, докато родният комунизъм не поиска прошка от народа, докато не върне заграбеното от него и докато, ако това изобщо е възможно, не прегърне каузата на някоя по-човеколюбива доктрина, да кажем, на социалдемокрацията. Коментарите, разбира се, можеш да триеш по собствена преценка. Къщата е твоя. Поздрави!

- 05-08-2015|Златко

Лудият изяжда и пет зелника, Пламене. Това го знаем всички. Онова, което не всички знаем е, че чат-пат има и такива, дето отказват да плащат. Щото е много лесно да се ръкопляска, когато на „възпитание“ се учат комшиите. Зорът идва, когато дойде нашият собствен ред, разбира се…

- 05-08-2015|П. Шуликов

Прощавай, не разбрах това:)

- 05-08-2015|Панелист

Нека не намесваме политическите дрязги там, където става въпрос за елементарна коректност.

Искра Баева специално в този случай е напълно права: да си спомняш от соц-телевизията у нас само това, че имало „руски филми“, е наистина някаква особена форма на мемориална увреденост.

Руски филми не е да нямаше – имаше – в петък, задължително. А в останалите дни си имаше всякакви други филми („други“ в смисъл на НЕруски).

Аз лично много добре си спомням, че целият народ тогава МАСОВО гледаше СЕРИАЛИ, и те бяха масово НЕруски, а често дори си бяха и просто ЗАПАДНИ, да не кажем, че имаше и АМЕРИКАНСКИ сериали дори. („Богат, беден“, например – „Филмът, заради който преди около две десетилетия улиците в родината опустяваха“, както го представи вестник „Сега“ през 2002 г.).

Да изброявам ли повече?

Със сигурност стотици хиляди живи (все още) и днес българи си спомнят сериала „Шогун“

(но Даниела Петрова очевидно не е сред тях, тя е живяла в някакъв друг, свой си свят, който тя сега тепърва написва и пренаписва…).

Друг сериал, които съм сигурен, че стотици хиляди хора в България още помнят, е: „Птиците умират сами“ (1983 г. също НЕруски, представете си!). Други сериали, пак от соц-времената на нашата телевизия, и отново НЕруски, са „Болница на края на града“ и „Шатовалон“ – и отново съм сигурен, че хиляди българи ги помнят и тях.

(Някои от тях ги има вече и в Youtube)Вероятно други читатели на „Прегледа“ ще се сетят и за други заглавия от онази епоха – които, особено ако са на сериали, много рядко биваха „руски“ (аз лично като „руски“ си спомням „17 мига от пролетта“ – и нищо друго).

Тук не обсъждам качествата на един или друг от тези сериали – само посочвам, че те бяха масово гледани, те бяха популярни, хората като отиваха на работа, първото, което обсъждаха, беше какво се е случило във вчерашната серия…

Така че, ще ме прощавате, ама когато след всичко това някой заявява, че, видиш ли, той просто не си спомнял друго освен „руски филми“ – това в никакъв случай не говори добре за него самия. И за достоверността на всичко останало, което такъв човек пише. Пък той ако ще нека да си получи и „Оскар“, щом толкова иска.

Ако по този начин ще „пренаписваме“ историята си и в други области и периоди – горко ни.

- 05-08-2015|Яни Милчаков

Златко, съгласен съм, че малко се поувлякох в чугунения си консерватизъм, но така се случва понякога с маргиналните интелектуално-политически малцинства!.. Колегата и приятелят Пламен Шуликов е изпратил добър коментар, с Искра Баева сме полски докторанти, колкото и да се различаваме по убежденията си, имаме от време на време общи хуманитаристки теми, като се видим случайно… Сега обаче се обръщам към всички дискутанти, включително към „мене си“. Нещо като че ли не намерихме общата тема на прочита и спора, грундпроблема – „Оскарите“ ли?, oral story-ята на авторката ли коментираме като жанр, който си има конвенции?, фактологията около соцдействителността ли?, съветизацията на НРБ ли? метаморфозите на телевизията ли?, сериалът като социокултурен феномен ли „преди и сега“?… Получи се някаква обща нервност, за причините само гадая! Жив и здрав бъди!

- 05-08-2015|Златко

А, това вече е съвсем друга работа, Яни, и за този коментар ти благодаря без никаква ирония! Виждаш ли, когато става дума за този и подобни нему текстове, при които си имаме работа просто с нещо много, много разтърсващо и написано с истински силно перо, според мен чак със зъби да заскърцаш, то едва ли е за учудване, че коментарите се удават трудно. Какво и как да ѝ коментираш на човешката болка? Или сила? Или мащаб? Трудни са тия неща, дума няма, и сигурно поради тая причина повечето хора тук, някак неволно притеснени от голотата на тази, няма да се притесня да я нарека „жестока драма“, се опитват да изклинчат встрани, да заговорят за неща и теми, по които се чувстват „силни“, където е много по-лесно да се говори със заучени „фатки“ и където няма нужда човек да се напъва и да поставя редом с този толкова силен текст нещо свое и лично, нещо неизментено, нещо истинско. А инак, дали ще е „политика“, дали ще е изброяване на „опровержения“, дали ще е просто демонстрация на инат – „иии, сига, ний пък дън сме толкуз ут гурата фанати“ – всеки си намира неговия или неин начин да изклинчи, да не свали шапка, да не отдаде почит и уважение на единственото, за което става дума в този текст – настояването за спасяване на човешкото достойнство, през каквито и месомелачки животът да ни е прекарал.

Друг е въпросът, че всичко това е дребно и лилипутанско, че то е достойно единствено за насмешка и дори за презрение, ако човек е още сравнително зелен, за какъвто аз примерно считам самия себе си. Обикаляме си така около поваления гигант, питаме се наум дали въжетата са достатъчно здрави, за да го удържат все така овързан и безпомощен и, по липса на нещо друго за правене, си го подплюваме по малко, уж само на майтап, уж само така, приказка да става.

С едно необходимо уточнение, разбира се – гигантът всъщност го няма. Искам да кажа, той никога не е бил повалян и онова, което виждаме тук във форумската глума, е всъщност една колективно нарисувана картинка на повален гигант. Нарисувана от собствените ни дребни егота, от собствените ни страхове, от малодушията и неспособностите ни да признаем реалните мащаби и измерения на нечий ръст, когато животът ни изправи пред него.

Нашенска работа. На дребно и песъчливо място сме расли всичките. На място, дето избуяват единствено плевелите. Какво друго да очакваш, майка му стара?

- 06-08-2015|Мила

Да, историята е прекрасна, но и мен не можа да ме докосни именно заради първия абзац. Прочитайки го от насетне за мен тази жена не беше искрена. Аз съм що годе на нейта възраст и много добре какво даваха по телевизията. Освен, че живеейки в панелен блок имахме и парно и топла вода. Мисля, че с този чисто политически абзац, хубавата лична история беше развалена.

- 06-08-2015|вивиан Праматарова

Молба до г-жа Баева и сие. Умолявам горните участници във форума да проявят милост към нас, останалите четящи. Престанете, моля ви, с това парно“ къде го е имало и защо го е нямал“, както и тази защите на социалистическата телевизия. Престанете да ни занивамате със себе си и за измествате дискусията от нейното предназначение, а именно, да коментира текста. Тази история не е политическа. Стига с това,“да, ама“.. Ако историята ви е харесала – пишете защо, ако не ви е допаднала – обосновете. това с политиката е чиста проба измъкване – „не ме докосна, защото не е искрена“.

- 06-08-2015|кондурджията

Това е едно малко прозорче/миг/ от възможното човешко съществуване, което литературата описва, /кога с въображение, кога с житейско описание/, а живият живот изпълнява.

- 06-08-2015|Люба Александрова

Ей, хора, къде сте? Къде сме?

Това ли е най-важното – топла вода, има-няма, сериали, политика…

Е важно, спор няма.То и сега повече от половината свят е без оспорваното от вас.

Прегръщам авторката за откровеността, с която споделя нещо много лично и болезнено… И, не ругая, задето светът е такъв, какъвто е.

За дълго е, хора! За дълго!

Ако не с ругантни, а с нещо друго не се опитаме да го променим.

- 06-08-2015|кондурджията

Да предположа как може да възникне подобен проблем с паметта на хората. Едните си спомнят – „само руски“ -, защото не обичат да гледат сериали, /а за отричане на руското кино аз не чувам дума/, а за западно кино само се шушука.

Другите за краткост – живеят и до ден днешен в своя „Шатовалон“.

- 06-08-2015|Царевна

Следейки дискусиите към последните текстове в сайта и опитвайки се (не много успешно) да се включа в тях ми прави впечатление следното нещо – неспособността на преобладаващата част от коментиращите да загъбрят за момент себе си и да обърнат внимание на страданието на другите. Да се концентрират върху него и да го коментират смислено. И при тези текстове на Даниела, и при другия за еднополовата двойка все едно и също: вторачване в незначителни детайли, неспособност да се фокусираме върху основните проблеми и да обсъждаме тях. Пълна липса на чувствителност към състоянието на другия. Няма нищо по-важно от мен самия с моите проблеми дори когато те са с мащабите на изключително съществения въпрос кой сериал са излъчвали по националната телевизия през пролетта на 86-а… Може и да греша, но ми се струва, че тази слепота и глухота за чуждото страдание или щастие е в основата на нетолерантността. Как да приемеш различието и по този начин да облекчиш страданието му при положение, че въобще нямаш сетива за чувствата му. Ако такива истории не са способни да ни трогнат, колко ли по-силно трябва да крещят страдащите, за да привлекат вниманието ни и така да забележим, че всеки страда подобно на нас с единствената разлика, че страданието на някои го причиняваме самите ние с тесногръдието и егоистичната си нагласа към света.

- 15-08-2015|валентина

толкова хубаво написано… човешка изповед…изобщо не забелязах „ремарката“ за топлата вода… нооооооооо комунистът не е човек, а желязо… ПрофесорКАТА Баева, като истински комунист бди на поста си! Тя винаги, при всички обстоятелства, при най-малкото зачеване на темата за любимия ѝ строй е готова на битка..като истински коумнист! повръща ми се от тях…повръща ми се…аман…а това, че някой е нямал топла вода, другаркЕ Баева… вие лично дали сте била свидетел какво е било в нейната къща, вероятно на не толкова предани комунисти като вас???????

Да оцелееш в Черно море

Автор(и): Кая Гендж

Един ден през 1942 млад човек се пробужда от звука на гигантска експлозия някъде дълбоко под него. В течение само на няколко секунди мощна сила го изхвърля отвъд борда на кораба, където той е спял, в ледените води на Черно море. Корабът, или онова, което е останало от него, потъва бързо. Младият мъж се осъзнава под водата и когато успява да изплува на повърхността, долавя виковете на потъващите пасажери и вижда малки групи от хора, които отчаяно се опитват да се вкопчат в останките от кораба. Той се държи за палубата и наблюдава главите и ръцете на хората, докато те потъват и изчезват един след друг около него. Един от удавниците се вкопчва в тялото му малко преди да потъне, като почти завлича младия мъж заедно със себе си. Самият той успява да се задържи, но не може да помогне на никого. След много часове един друг мъж се доближава до него. Изглежда истинско чудо да се види как той се появява от морето на мъртвите, но да, ето го и него: Лазар Диков, помощник-капитанът на кораба.

Диков казва на младия мъж, 20-годишен евреин, че в ранната сутрин, по време на дежурството му, е имало голяма експлозия: той е видял, че корабът е торпилиран, неизвестно от кого. „Торпедо?“, пита младият мъж невярващо. „Да, торпедо“, потвърждава помощник-капитанът.

Студено февруарско утро е, вали силен дъжд. Дебелото кожено яке на младия мъж е безполезно в леденостудената вода. Турските власти са държали кораба под карантина в продължение на седмици, отказвайки да приемат на своя територия евреи. Пътниците са принудени да чакат на борда докато двигателят на кораба бъде ремонтиран. Няма почти никаква вероятност някой от брега да им дойде на помощ.

След няколко часа Диков признава, че надеждата започва да го напуска. Ако такава е била съдбата им, да замръзнат тук, то защо да чакат и да се борят с отчаянието насред ледените вълни? Турция, най-близката до кораба страна, е отказала да приеме каквито и да е молби за помощ през предишните два месеца. Ако им е писано да умрат тук, защо да не го направят бързо и по-малко мъчително, предлага той. Младият мъж не се съгласява. Може би ще успеят да оцелеят, предлага той, ако започнат взаимно да се удрят по лицата, може би така ще могат да запазят в телата си малко топлина, докато някой дойде и ги спаси.

За нещастие младият мъж няма вече никакви сили, а и реторическите способности го напускат малко по малко. Той започва да се унася и заспива, макар че все още не е изгубил съзнание. Диков престава да отговаря на въпросите му: младият мъж скоро осъзнава, че помощник-капитанът е замръзнал. Мъртвото тяло изчезва сред мрака на морето. Небето потъмнява, над него се спуска отчаяната нощ. Вади джобното си ножче с намерение да пререже вените си, но не е в състояние да го отвори: пръстите му са замръзнали.

Вече почти е изгубил съзнание, когато на хоризонта се появява рибарска лодка. Осем турски рибари го вадят от водата и вземат премръзналото му тяло в лодката си. Когато се пробужда, доста време по-късно, морето вече го няма и той се намира пред бумтяща печка в рибарска къщичка. Група рибари го наблюдават с широко отворени очи. Без да са разбрали нещо за експлозията, те са силно удивени, когато през тази сутрин откриват десетки мъртви тела, носени от водата и изхвърляни на брега. На този ден умират 790 души, сред които 101 деца. Младият човек е изгубил семейството и годеницата си.

* * *

Миналия месец, около 72 години след изпитанията му в Черно море, Давид Столяр, единственият човек, оцелял след експлозията на „Струма“, почина в леглото си, в Бенд, Орегон. Той е един от онези стотици мъже, жени и деца, изоставени на съдбата си в резултат от едно нещастно съчетание от война, омраза и международна политика. Обединени в един вид странна конфедерация, нацисти, комунистически водачи, служители на Британското външно министерство и турски политици – всички те играят различни роли в една от най-мрачните военноморски трагедии от предишния век.

Злополучията на Столяр започват година преди това, през 1941, когато германските армии навлизат в България, където младото момче живее заедно с баща си. Роден е през 1922 в Румъния, а родителите му се развеждат още в ранното му детство. Уплашена от преследванията, майка му решава да го изпрати в Букурещ от Париж, където е живеела дотогава – за нея съдбата на един евреин е изглеждала по-сигурна в Румъния. Но навлизането на германската армия в България кара баща му да се чувства все по-несигурен. Младият човек също е неспокоен: докато копае канавки в резултат на трудовата повинност, Столяр дочува слухове за евреи, убивани буквално по румънските улици. Баща му решава да го изпрати в Палестина, за да го отдалечи колкото се може повече от обсега на нацистите. Много години по-късно той разказва пред израелския вестник Haaretz как баща му се е опитвал да го изпрати на сигурно място:

Баща ми беше платил безбожна цена за билет за „Струма“. Може би някъде около 1,000 долара в днешни пари. А за мен поръча специален кожен колан, със зашити в него пари, плюс тежко кожено палто. Тези две неща ми помогнаха да оцелея. Плака горчиво когато ме изпращаше. Благодарение на баща си избегнах ужасите на фашисткия режим в Румъния, която беше съюзник на нацистка Германия.

По това време майка му вече е арестувана от Гестапо и изпратена в Аушвиц, където е убита през 1942. По такъв начин започва бягството на младия човек за Палестина.

Корабът, на който той се качва заедно с годеницата си Илзе Лотрингер и нейните родители, е „Струма“. Построен е 74 години преди това като луксозна парна яхта за Хенри Паджет, маркиз и човек от двора на кралица Виктория. По-късно „Струма“ е използван като транспорт за войници по време на Балканските войни, а също и като търговски кораб за къси разстояния. През 1930-те „Струма“ транспортира добитък. Едно десетилетие по-късно ционистки организации го наемат за транспорт на евреи до Палестина.

А междувременно в Турция, където нацистите полагат големи усилия, за да окажат влияние върху висшите ешелони на властта, дипломатическите кръгове са ужасно объркани по въпроса как да се реагира на избухливата политическа ситуация в Европа. Страната е управлявана от еднопартиен режим, ръководен от Исмет Иньоню. Той полага големи усилия за да запази неутралитета на Турция, но това не попречва на нацистките служители и шпиони да посещават често Истанбул, за да разпространяват в страната една турска версия на своята расистка идеология. Използвайки токсична комбинация от антикомунистическа и антисемитска реторика, нацистките служители подкрепят местните турски расисти и им помагат да организират кампании за сплашване на либералните и ляво настроени турци, които за тях са просто изродени. В турските университети и медии са назначени определен брой нацистки учени, а германците усилват присъствието си чрез чести публикации в националната преса, приветстващи Фюрера и Дучето. Статии, защищаващи идеята за чистота на расата и необходимостта тя да бъде защищавана от семитски, арабски и кюрдски влияния, допринасят за разширяването на този разговор.

Но въпреки това именно британците, много повече от което и да е друго национално правителство, изиграват решаваща роля в тъжната съдба на „Струма“. Твърдо решени да защищават ресурсите си, те се опитват да прекратят емиграцията в Палестина, и то не само от Обединеното кралство, но и от всички европейски страни. В книгата си Смърт в Черно море авторите Дъглас Франц и Катрин Колинс описват мотивите на британците като „студено-стратегически“. Те обясняват как британците

Не желаят да заделят още повече военни ресурси, за да се опитват да държат под похлупак враждебността между араби и евреи в Палестина. И, което е по-важно, те не искат да настройват срещу себе си арабите от Близкия изток, които контролират огромни резерви от петрол, считани за решаващи в хода на военните кампании на Съюзниците.

За да прекрати незаконната имиграция, британското външно министерство е готово да си служи с незаконни средства. Налице са „предложения за потапяне на кораби с бегълци“ на основание, че „те може да са инфилтрирани от нацистки шпиони“, за да се оправдае блокадата на Палестина.

Именно това е фонът, на който се изгражда сцената за хуманитарната катастрофа, която разрушава 790 живота, включително и онзи на Столяр.

* * *

„Струма“ – кораб, предназначен да превозва не повече от 100 души, напуска Констанца с 781 пътници и десет души екипаж, на 12 декември 1941. Дизеловият му двигател се поврежда само няколко часа по-късно, принуждавайки капитана да изпраща сигнали за помощ. Тя действително пристига и моторът е ремонтиран, но на 15 декември той отново отказва, след което „Струма“ е изтеглена на буксир до Истанбул, където пътниците очакват да получат топъл прием и кратка почивка.

Вместо това служители на турската брегова охрана се качват на борда и заповядват на всички пътници да се прехвърлят на долната палуба. На 16 декември са изпратени турски инженери, които да ремонтират двигателя. В началото те казват, че това ще отнеме около седмица, през което време никой не може да напуска кораба. Ситуацията постепенно става отчаяна. Няма почти никаква храна и прясна вода, а санитарните условия са ужасни.

Представител на Еврейската агенция в Истанбул успява да донесе малко храна и вода на борда на „Струма“. Това помага да се повдигне малко духа на пътниците. Хората изпадат във възторг при вида на пресните портокали. Но сред местните турски и британски служби на пътниците започва да се гледа с все по-голямо подозрение, а не със симпатия. Недоверието се оправдава като уж наложено от дипломатически съображения. Тъй като Румъния е станала наскоро съюзник на нацистите, то кораб от Румъния може и да кара определен брой нацистки агенти. Британците и американците използват хипотезата за „възможни нацистки агенти на кораба“, за да не позволят на пътниците да слязат в Истанбул. И докато турското правителство отчаяно търси начини да се отърве от кораба и да го изпрати за Палестина, то шефът на Колониалната служба във Великобритания се бори с всички сили, за да убеди турското правителство да не позволи на кораба да стигне целта си. Британците смятат, че турските власти лесно могат да „изпратят Струма обратно в Черно море, ако само поискат“. Тъй като корабът е нежелан от всички страни, никой не може да се оплаче, ако нещо се случи с него.

Въпреки строгите разпоредби на властите някои еврейски организации успяват да изпратят помощ на „Струма“, като просто подкупват турски полицаи. Всяко парченце храна е от огромно значение. Франц и Колинс описват как „един самун хляб се разделя на двадесет и пет парчета, за да нахрани двадесет и пет души“. Когато един мъж се опитва да открадне портокал, някои от пътниците изискват публична екзекуция. И макар че в края на краищата надвива благоразумието, ситуацията си остава изпълнена с почти пълно отчаяние, гняв и фрустрация. Зад тях е заплахата от нацистка жестокост, пред тях нищо друго освен безкрайно имигрантско протакане. Единствената надежда е, че всичко ще се оправи когато достигнат предназначението си. Но към средата на януари двигателят все още не е поправен, а според инженерите „Струма“ не би могла да стигне до Палестина, дори и ако той бъде ремонтиран отново.

Междувременно нито турската преса, нито международните кореспонденти не демонстрират особен интерес към съдбата на кораба. Тонът на малкото публикувани по онова време статии си остава безразличен и резервиран: на кораба имало доктори, твърдят журналистите, така че няма причини за тревога относно съдбата на някакъв си кораб с евреи.

В края на краищата властите позволяват на едно-единствено семейство да напусне кораба. По настояване на американците и с помощта на известния индустриалист Вехби Кодж, семейството на Мартин Сигъл (американски гражданин, работил като шеф на румънския отдел на Standard Oil Company) получава разрешение да слезе в Истанбул. За фирмата на Кодж това е изгоден акт на добра воля. Поради факта, че в миналото е имал бизнес с германците, Кодж е поставен в британския черен списък, и това е голямо препятствие за бъдещото развитие на фирмата. Ако само Кодж би могъл да успее да убеди вътрешния министър да направи изключение за Сегал (което и става), фирмата му ще бъде отстранена от черния списък. Американците веднага напускат Истанбул.

Останалите пасажери, сред тях и Столяр, нямат този късмет. Решението за унищожение на всички евреи в Европа, така нареченото „Окончателно решение“, е взето току-що от висшия ешелон на нацистката власт. На 23 февруари, един месец след това решение, турските власти, под натиска на англичаните, прерязват котвената верига на „Струма“, който след това е изтеглен обратно в Черно море. Ето как Франц и Колинс описват закъснялата (и безполезна) реакция на британското външно министерство по повод на едно решение, което самите британци до голяма степен са предизвикали:

Външното министерство реагира [на решението] с телеграма, в която настоява Анкара да търси начини за забавяне. „Моля донесете спешно до вниманието на турското правителство, че те трябва да отложат всякакви спешни действия, поне докато се разглежда въпроса с допускането на децата в Палестина“, казва се в телеграмата. „Освен това трябва да направите опит да накарате турското правителство да преразгледа решенията си по адрес на транзитното преминаване на деца“.

Отговорът е изпратен в 19:40 ч. на 24 февруари. По това време децата вече се намират на дъното на Черно море.

Самото торпедо е изстреляно от съветска подводница, чиито офицери са сбъркали „Струма“ с нацистки кораб, превозващ войници. Абсурдността на цялата ситуация едва ли би могла да бъде по-пълна. Комунисти убиват еврейски имигранти, оставени на произвола на съдбата поради тайно споразумение между британското и турско правителства, защото мислят, че унищожават нацистки части. В определен смисъл този инцидент представя ясно всички сложности, с които са свързани въпросите за вината и отговорността по време на Втората световна война. Макар че последният, убийствен удар, се нанася само от една от страните, в престъплението са замесени всички.

* * *

Малко по-рано тази година местният вестник TheOregonian интервюира Столяр в дома му. Старият мъж, макар и вече на края на силите си, отбелязва, че „жестокостта на човешкия род винаги е била много активна“. Когато е запитан дали желае извинение от страните, отговорни за трагедията, той казва, че за това е прекалено късно. А след това предлага на младите хора няколко съвета, които лично аз намирам много трогателни в простотата си. „Просто се радвайте на живота“, казва Столяр. Изглежда, че той се е радвал на собствения. Работел е в обувния бизнес, основал е обувна фабрика в Корея, женил се е на два пъти и се е обличал като истински джентълмен всеки ден през остатъка от живота си. А компанията му е използвала кораби за напълно различна цел: да изпраща обувки в Съединените щати и Канада.

Седемдесет и две години след катастрофата, Европа и заобикалящите я морета си остават мрачни места. Отговорният комисар на ООН по въпроса за бежанците преценява, че само през 2011 г., при опити за прекосяване на Средиземно море са загинали около 1500 души. Катастрофата със „Струма“ е ужасяващ исторически момент, в който дипломацията се превръща в инструмент на страхливост, небрежност и отказ от поемане на отговорност. Сигурно не е случайно и това, че останките от кораба си остават също толкова пренебрегнати и забравени в турското пристанище Шиле през следващите седемдесет години. Във време, което не успява да намери адекватно решение на проблема с „нелегалните имигранти“, останките на „Струма“ са паметник на човешката цена на подобна двойственост. Докато продължават да умират хиляди хора винаги ще изглежда така, сякаш не се е променило нищо.

Източник

Кая Гендж е романист и есеист от Истанбул. Негови работи са се появявали в Paris Review Daily, the Guardian, the Financial Times, the London Review of Books blog, Salon, Sight & Sound, The Millions, the White Review, Index on Censorship и др. Първият му роман, L’Avventura (Macera) се появи през 2008 г.

- 05-08-2015|Евдокия

Впечатляващ текст, браво на Кая! С много факти, с дозирани интерпретации – да, в такава историческа драма участват и са виновни по равно всички. И Нацисти, и националисти, и комунисти, и бездушието на обществото, и страхът. Преди няколко години излезе в превод на български романа на Зюлфю Ливанели „Серенада“, Давид Столяр е прототип на главния герой – прочут американски професор, който се завръща след много години и отива на поклонение в Шиле, където си спомня за своята годеница Надя. По-интересен обаче е образът на героинята, млада турска журналистка, от чието име в Аз-форма се води повествованието… В романа има и българска следа, такава следа има и в живота на самия Ливанели. Горещо препоръчвам тази книга!

Българските лентяи и мистерията на северното лале

Автор(и): Юлиана Методиева

Пиратските кораби „Кук“ и „Ния“ са несравнима атракция за хлапетата, дошли на курорт в Поморие. Цената на круиза в неголемия залив е 4 лева за децата, 6 лева за възрастните. Всеки родител се бръква, за да чуят дечурлигите историите на Капитан Тома и Дългия Джон. Комерсиалният нюх на собственика е изчислил вкуса към разточителство и нагласи в неизбежната курортна скука.

Осемгодишният Адриан и по-голямата му сестра Александра жадно гледаха акостирането на двата кораба. Бяха възхитени и от пукването на топчето, от корабната сирена, от мачтите и платната на оръфаните флагове с „Веселия Роджър“. Круизът обаче им остави само снимки с младия аниматор, чиято нахлупена перука очевидно го дразнеше. И споменът за отегчена секси пиратка, която без капчица ентусиазъм позираше пред щракащите айфони. Очевидно рекламата за морски истории, гарнирани с „пиратски и хавайски партита“ за възрастните, не задължаваше с нищо групата от 6-7 наети бургазлии, или пък собственика Яни Пападолу. Взимат ти парите и толкова. А, да. И барът с разхладителни напитки не работеше. Out of record, платеният пират ми сподели, че преди 12 години дядо му е събрал за направата на кораба 5 тона пирони. Толкова пирони, како, никой циганин не може да ти събере! Ни-кой!

Та, Адриан и сестра му не чуха думица за пиратите, пренасяли заграбените огромни количества скъпоценности от Новия свят в Севиля или Карибите. Така и не разбраха какво е пиратството в класическия му вид, как се е превърнало в изключителна рядкост, за да изчезне в началото на миналия век поради жестоките преследвания и наказания. А двете хлапета можеха да получат информация за Големия Джон и другарите му, които заграбвали товари злато, като превземали на абордаж или с куп хитрини огромните фрегати на Испания или Англия. Как продавали съкровищата по Карибите и Веракрус, пленявали рибарите и отмъквали солената херинга. И как ги залавяли и обесвали по мачтите. Можеше Александра да научи за ирландката Ани Бони, най-известната жена-пират, заловена с екипажа на кораба „Отмъщение“, която май се е измъкнала от тази участ. Всяко 12 годишно девойче би видяло в предизвикателната пиратка предвестница на еманципация и успешен феминизъм. Можеше да се научи и че, да, днес отново бедността на Сомалия превърна пиратството в страшилище на африканското море…

Защо аниматорите от „Кук“ и „Ния“ ги мързеше да разказват истории? Заплатата ли им е малка и или не си струва? Защо възрастните слизат по мостика на брега с неприятното усещане, че някой български хитрец се прави на боядисано врабче!

Преди няколко години пътувах по работа до остров Тершелинг, на 130 километра от Амстердам. Както всеки новодошъл в Холандия, бях стресната от супермодерните морски диги и дългата история на Ниската земя в битката с водата. Бях шокирана от полдерите, да не говоря за мащабния проект Delta Works, решил въпроса за огромните жертви от наводненията и обявен за едно от най-големите постижения в областта на строителното инженерство. Разбира се, любувах се посред зима и на холандското лале, но тази емоция, така да се каже, е базисна. Кой не е мислил за това как в тази държава с най-ниска наднормена височина и вечна борба с водата, при техния суров климат, хората успяват! Вятърните мелници им пресушават езерата от 13 века насам, преди холандците да да създадат полдерите. Правили са изкуствени хълмове, на които са изграждали фермите си, селектирали са семена на лалетата, искащи наторяване, поливане, пак наторяване и поливане, систематично и методично, като с капкомер. Сега дори на летището човек може да си закупи торбичка със семена и да си ги засади в мекия климат на България. В нашата страна – страна на градинари!

Та, по дългия път към острова отседнахме в една страноприемница. Хората се събираха за по чаша чай около голяма камина, бъбреха. На северната стена имаше огромна картина. Колкото повече се вглеждах в разказа на художника, толкова по-отчетлива ставаше „пропагандата“ му. Централно място заема корабоплавателят. Почтен баща, сбогуващ се, преди да излезе в открито море, с младата си невеста и тяхната рожба. Къщата им е почти в подножието на замъка, където Нейно величество кралицата дава благословията за пътя. Морето очаква екипажа, а с него и богатия улов. Рибата е струпана в рибарските кошове, идва времето да я занесат на пазара. Почтени мъже и жени, фламандски селяни и селянки изкупуват рибната храна и благодарят на Бога. Бог е отправил закрилящ поглед към Ниската земя. Църковната камбана отмерва часовете, за да настъпи тихо вечерня. Домашният огън събира фамилията около трапезата. На нея са поставени чисти прибори, изписани порцеланови супници, пламти изящен свещник. В отблясъците му се вижда чувал. Чувал с пари. Гулдените почти се изсипват в скута на господаря. Той ги брои с доволен поглед, коравата му ръка отделя всяка монета. Монетата е въплъщение на неговия Труд, Смирение пред Бога и Кралицата. На чувството му за ред. На решителността му да се бори с бурята и ледовете. На неговата спестовност, въздържание, чистоплътност, целомъдрие, духовност.

Доста просто. Макс Вебер е описал тези добродетели в култовата си книга „Протестанстката етика и духът на капитализма“. Не се сещам какво се е променило от времето на написването ѝ. Освен че е свръхразвита икономика, калвинистка Холандия е от водещите страни на демокрация, защита на човешки права, мощна толерантност, изкуство, философия.

Но да се върна при пиратите от малкото черноморско градче. Тези, от увеселителните „Кук“ и „Ния“, които ни взеха парите и не разказаха на децата нито една история за морските вълци, които кръстосвали океаните с кораби, обичайно носещи името „Отмъщение“ и плячкосвали кралските флотилии.

Нашите домакини от Тершелинг ни заведоха да видим къщата на Вилям Баренц. Става дума за същия онзи Баренц, за когото учим в училище, защото е „разширил“ европейския свят през 16 век, като открил Северния проход, Мечия остров, нос Карлсен и какво ли още не. Дъсчената му къща е открита почти недокосната. Такава, каквато са я направили той и моряците му. Излишно е да казвам, че нищичко не знаех за това, как корабът му бил паднал в плен на ледовете, как, качени на две лодки, хората от екипажа били намерени от руски моряци. Как всички заболели от скорбут, а накрая Вилем Баренц умрял и тялото му било спуснато в морето. Същото това море, което днес носи неговото име. Баренцово море. От обща култура се ориентирах в историята.

По пътя ни към морския бряг духаше страхотен вятър. Пясъкът се забиваше в лицата ни и почти не виждахме. Пред очите ни изведнъж се открои една черна фигура. Тя махаше енергично, да я следваме. Влязохме в къщата на Баренц. Първото нещо, което се виждаше, бяха опушените стени, липсата на всякакъв прозорец, огромен кръст. В средата на каменния под беше издълбано огнище. На височина от десетина метра по стените бяха леглата, тип койки. Като в кораб. На определени места бяха поставени буретата с трудна за идентифициране огнена течност. Качетата със сланина бяха наредени вдясно и вляво спретнато, за да не заемат твърде много място. Цялата ни група приседна на дългите пейки. Дадоха ни от сланината, приготвяна по специален начин от Баренц и неговите смели холандци. На масата за хранене поставиха и дребни чашки, в които наляха от загадъчната течност.

През цялото време възрастната жена, която ни бе пресрещнала в бурята, разказваше за подвизите му. Тя описваше всеки миг от дългите морски походи на екипажа под командването на безстрашния мореплавател. Каза ни, че кралството на Нидерландия отпуснало висока премия за онзи, който успее да открие Североизточния проход. Годината била 1597-ма. Нашата странна разказвачка-гид е назначена от кметството на Тершелинг. Вярно, годините ѝ не били малко, но пък непрестанно разучавала детайли около невероятни живот на холандеца. Искали да правят филм за нея. Май падала роднина на Вилем Баренц.

Колко ли е била заплатата ѝ, не зная. Бях впечатлена как, въпреки възрастта си, тя я изработваше с труд. Трудът е залогът, от него ние печелим и ставаме все по-успешни. Това поне беше и посланието на картината в страноприемницата на път за Тершелинг за хората, населяващи тази трудна за селско стопанство земя. При крайно ниската температура в къщата на Баренц, местната служителка неуморимо разказваше историята на корабоплаването на европейци, между които бях и аз, единствената българка. Не се чувствах удобно. Когато излязохме навън, поех чист въздух. Още ми беше трудно да се отърся от мисълта, че екипажът на Вилем Баренц и десетината души от екипажа му са прекарвали в затвореното пространство сред страхотния студ по осем-десет месеца. В свободното от мореплаване време са се занимавали с изработване на въжета. Изплитали са яки въжета, връзвали са морски възли. Когато излизат отново в ледения океан, да бъдат устойчиви на ветровете.

Гледай ти, мислех си. Освен тази история за Вилем Баренц, узнах и легендата за Харлем и момчето, което си пъхнало пръста в дупката на бента, за да спре водата. Спасило от удавяне на града си, населението вярва в този мит. Искам да кажа, че Холандия е и страна на мистерията и на персоналния героизъм. Но най-вече холандците вярват в изграждането на диги, на бачкане, на труд от сутрин до вечер, вярват в парите. Техните пирати успешно кръстосвали моретата, понякога дори се договаряли със спонсорите си. Мореплавателите им били за чудо и приказ, както приказни са лабиринта от водни канали, кубичните къщи, зелените равни полета. И Винсент ван Гог.

Ще кажете, че между етиката на капитализма на хората от Бенелюкс и южната ни кръв, предразположена към сиеста и работа през куп за грош, няма нищо общо. Ще се съглася, естествено.

Източник

Юлиана Методиева е българска публицистка и обществена деятелка. Дългогодишна главна редакторка на списание „Обектив“, издавано от Българския Хелзинкски Комитет (до 2014 г.).

- 16-08-2015|сухи

Общо взето безсмислена статийка. Нали БХК печелбарства като съди родината си, паричките идват от същите тези задръстени бабки и дедовци, които даже и не знаят, че са им защитили човешките права…

- 16-08-2015|Хаджи Генчо

Текстът не е лош, макар че е като че ли само заявка за нещо повече. Почти като предговор, с който книгата свършва. И е пълен с грешки, най-смешната от които е достойна за кандидат-студентски бисер: „най-ниска наднормена височина“…

- 16-08-2015|Златко

Вижте хора, няма да тръгвам сега да споря, няма да дискутирам, няма да се препирам. Ще ви кажа само едно – всеки текст на този сайт е нещо като огледало. Има огледала от такъв вид, после от „такъв“, най-накрая – от „ей такъв“. И вашите реакции към тях показват не огледалата, а самите вас – това им е работата на огледалата, да показват.

Значи, остава си факт, за всеки от нас, че единствените текстове, по които сме в състояние да кажем нещо, са онези, които се намират долу-горе на собственото ни равнище – интелектуално, информационно, чисто човешко, всякакво. Това важи както за достойнствата, така и за недостатъците им. Дотук хубаво. Но когато единственото, което сте в състояние да кажете, е нещо от рода на „обувката е нарисувана грешно“, то какво точно очаквате от мен, от този сайт или от света изобщо?

Да ви купи нови обувки, може би? Ами хубаво, имайте тогава човещината да приемете подарените обувки без непременно да мрънкате, че не били „от скъпите“. Знам, че повечето от вас са дребни душици, няма нужда да ми го доказвате всяка неделя, за тия работи си има Кеворк Кеворкян…

- 22-08-2015|Ясен Бочаров

Вчера в една селска кръчма в Балкана ми обясниха защо „българите са най-трудолюбивия народ на света“. Нямах си друга работа и попитах защо например немците да са по-малко трудолюбиви. „Ами защото ние в България може да рием с лопатата цял ден за 10 лева, а немеца тая канавка ще я копне с багерче за полвин час“. Аз им казвам, че немецът няма да спре след този половин час, а ще копае още 7 и половина. „Е да, ама нема да се изпОти“ ми казаха и дискусията приключи.

Между другото, ако имате път към Царево, посетете „Пиратската Църква“- „Успение Богордично“ в квартал Василико – красива църква на един хълм над морето. Над входа има пиратски символ- череп и кости. Легендата е, че е построена от черноморски пирати, надяващи се на опрощение.

- 26-08-2015|Black Wolf

Че какви черноморски пирати е имало освен казаците, минаващи със своите чайки чат-пат за някой зулум в Турция `без впрочем да пробират кой е мюсюлманин, кой е брат-православен)…;-)

От уахабизма към Ислямска държава

Автор(и): Карен Армстронг

Как Саудитска Арабия е оформила и експортирала основния източник на глобалния тероризъм

Докато движението Ислямска държава разрушава една след друга различни национални държави, създадени от европейците преди почти един век, изключителната му диващина постепенно започва да изглежда като олицетворение на насилието, което за много хора е неразривно свързано с религията изобщо и с исляма по-конкретно. Освен това то ни кара да мислим, че неоконсервативната идеология, която вдъхнови войната в Ирак, е илюзорна, тъй като основната ѝ предпоставка беше, че либералната национална държава е неизбежен резултат от модерността и че, щом само бъде премахната диктатурата на Саддам, Ирак няма как да не се превърне в демокрация от западен тип. Вместо това обаче се появи Ислямска държава, която е родена от иракската война и чиято основна цел е възстановяването на пред-модерния авторитаризъм на халифата, с пълно завръщане към някакъв вид варварство. Множеството видеоклипове, в които се показва как се обезглавяват различни западни и други заложници и пленници, масовите разрушения, унищоженията на произведения на изкуството – всичко това без съмнение ще се схваща от множество хора като доказателство за хроничната неспособност на исляма да приеме ценностите на модерността.

Но макар Ислямска държава да е без съмнение ислямско движение, тя не е нито типична, нито пък има корените си в далечното минало, тъй като основата ѝ е уахабизмът – една форма на исляма, практикувана в Саудитска Арабия и развита едва през 18 век. През юли 2013 Европейският парламент определи уахабизма като основен източник на глобалния тероризъм, и все пак главният мюфтия на Саудитска Арабия, който осъжда Ислямска държава по възможно най-остър начин, винаги е настоявал, че „идеите на екстремизма, радикализма и тероризма не са част от исляма по никакъв начин“. Други членове на управляващата саудитска класа обаче гледат доста меко на движението, приветствайки неговото упорито противопоставяне срещушиитския ислям, както и салафистката му чистота, и строгото му придържане към оригиналните практики на исляма. Тази непоследователност сред саудитските елити е здравословно напомняне за невъзможността да се правят точни обобщения по отношение на която и да е религиозна традиция. В своята кратка история уахабизмът е развил като минимум две отчетливо различни форми, всяка от които има напълно различно схващане за насилието.

През 18 век, когато мюсюлманските имперски сили започват да губят контрол над периферните си територии, в много части от ислямския свят възникват множество възродителни движения. По това време на Запад се започва постепенното отделяне на църквата от държавата, но този секуларен идеал е радикално нововъведение, също толкова революционно, колкото и комерсиалната икономика, която Европа развива едновременно с него. Никоя друга култура не разглежда религията като чисто лична работа, разделена от такива светски начинания като политиката, така че за мюсюлманите политическата фрагментация на тяхното общество е също и религиозен проблем. Тъй като Коранът им е дал свещена мисия – да изградят една справедлива икономика, в която всеки човек се третира с безпристрастност и респект – политическото благоденствие на умма-та (общността) винаги е било въпрос от свещена важност. Ако бедните бъдат потискани, уязвимите – експлоатирани, а държавните институции – корумпирани, то мюсюлманите са задължени да положат всички усилия, за да върнат обществото обратно в правия път.

И така реформаторите от 18 век са убедени, че ако мюсюлманите биха искали да си възвърнат изгубената власт и престиж, те трябва да се завърнат към фундаменталните догми на своята вяра, с което да осигурят, че Бог, а не материализмът или светските амбиции, доминират в политическия ред. В този „фундаментализъм“ няма нищо войнстващо; по-скоро това е опит на по-долните слоеве на населението да се преориентира обществото. Той не съдържа джихад.

Един от най-влиятелните сред тези възродители е Мухамад Ибн Абд ал-Уахаб (1703-91), учен мъж от град Нажд в централна Арабия, чиито учения все още вдъхновяват мюсюлманските реформатори и екстремисти от наши дни. Той е особено загрижен от съществуването на народни култове към различни светци и идолопоклонническите ритуали, извършвани около техните гробници, които според него приписват божественост на обикновени смъртни. Вместо това, настоява той, всеки отделен мъж или жена трябва да се концентрира върху изучаването на Корана и „традициите“ (хадит) на обичайната религиозна практика (суна) на Пророка и неговите сподвижници. Също като Лутер, Ибн Абд ал-Уахаб желае да се върне към най-ранните учения на своята вяра и да изхвърли от нея всички по-късни средновековни добавки. Ето защо той се противопоставя на суфизма и шиитския ислям като еретически нововъведения (бида), и насърчава мюсюлманите да отхвърлят учените тълкувания, развити в хода на вековете от ислямската улема (корпус от учени), като вместо това тълкуват текстовете сами.

Това разбира се разярява духовенството и отправя заплаха към местните водачи, които смятат, че намесата в тези народни култове ще предизвика социални недоволства. В края на краищата Ибн Абд ал-Уахаб успява да намери покровител в лицето на Мухамад Ибн Сауд, арабски вожд от Нажд, който възприема идеите му. Но между двамата скоро се появяват напрежения, тъй като ал-Уахаб отказва да подкрепи военните кампании на Ибн Сауд за плячка и завоюване на територии, настоявайки, че джихадът не може да бъде провеждан за лично обогатяване, а е позволен единствено когато уммата е нападната с военни сили. Освен това той забранява арабския обичай да се убиват военнопленници, преднамереното разрушаване на имущество и кланетата на цивилно население, включително деца и жени. Нито пък някога е твърдял, че хората, паднали в битка, са мъченици, които ще бъдат наградени с особено място на небето, понеже едно подобно желание за себе-възвеличаване е несъвместимо с джихада. Появяват се две форми на уахабизма: докато Ибн Сауд е напълно готов да насажда уахабисткия ислям чрез силата на меча, за да засилва политическата си позиция, самият ал-Уахаб настоява, че образованието, учението и дебатите са единствените законни средства за разпространяване на истинската вяра.

И макар че Писанието има абсолютно централно място в идеологията на ал-Уахаб, чрез настояването, че единствено неговата версия на исляма притежава валидност, той изкривява посланието на Корана. Коранът изрично постановява, че „Не може да има принуда по въпросите на вярата“ (2:256), разпорежда, че мюсюлманите трябва да вярват в откровенията на всички велики пророци (3:84), и че религиозният плурализъм е божия повеля (5:48). Мюсюлманите винаги са били особено предпазливи по отношение на т, нар. такфир, практиката да се обявява някой мюсюлманин за неверник (кафир). До това време суфизмът, който е развил изключителна търпимост и висока оценка за другите религиозни традиции, е бил най-популярната форма на исляма и е играел важна роля както в социалния, така и в религиозния живот. „Не практикувай собствената си вяра по такъв начин, че да отказваш вярата на всички останали“, настоява великият мистик Ибн ал-Араби (ок. 1240). „Бог, всезнаещият и вездесъщият, не може да бъде ограничен до само едно вероучение“. Обичайно е за суфистите да твърдят, че той не е нито евреин, нито християнин, нито дори мюсюлманин, тъй като, щом само веднъж си прозрял божественото, тези създадени от човека различия остават на заден план.

Въпреки собственото си отхвърляне на останалите форми на исляма, самият ал-Уахаби се е въздържал от такфир, твърдейки, че единствено Бог е в състояние да чете в сърцата на хората, но след смъртта му уахабизмът захвърля тези ограничения и щедрият плурализъм на суфизма започва да се разглежда с все по-подозрителен поглед в мюсюлманския свят.

Заедно с това уахабизмът става все по-насилствен и се превръща в инструмент на държавния терор. Докато се опитва да създаде свое независимо шейхство, синът и наследник на Ибн Сауд, Абд, ал-Азиз Ибн Мухамад, използва такфир, за да оправдае големите кланета сред съпротивяващите се населения. През 1801 армията му превзема свещения шиитски град Карбала в днешен Ирак, ограбва гробницата на имама Хусаин и избива хиляди шиити, включително жени и деца. През 1803, в страх и паника, свещеният град Мека се предава на саудитския водач.

В края на краищата през 1815 г. османците изпращат Мухамад Али паша, управителя на Египет, да смаже уахабистките сили и да разруши столицата им. Но уахабизмът се превръща отново в политическа сила по време на Първата световна война, когато тогавашният саудитски вожд – един друг Абд ал-Азиз – прави нов опит за създаване на държава и започва да си отвоюва голямо шейхство в Близкия Изток чрез силата на своята бедуинска армия, известна като Икван (Братството).

Именно в Икван се откриват корените на Ислямска държава. За да се пречупят и отучат от номадския начин на живот отделните племена, уахабитскто духовенство разпределя бедуините по оазиси, където те се учат на земеделие и умения, свързани с уседналия начин на живот. Но щом само наследеният от древни времена обичай на газу (нападение за плячка), който обикновено е завършвал с крадене на добитък, е заменен от джихад, тези бедуински бойци стават много по-жестоки и крайни. Те покриват лицата си когато се срещат с европейци или не-саудитски араби и се бият с копия и саби, понеже презират използването на оръжия, които не е ползвал Пророкът. При старите газу-нападения бедуините винаги са се опитвали да поддържат броя на жертвите до минимум и не са нападали хора, неучастващи в сраженията. Сега вече икваните редовно убиват хиляди „изменнически“ невъоръжени селяни, не се замислят ни най-малко над убийствата на жени и деца, и редовно прерязват гърлата на всички военнопленници.

През 1915 Абд ал-Азиз планира да завоюва Хиджаз (част от съвременна западна Саудитска Арабия, която включва градовете Мека и Медина), Персийския залив на изток от Нажд, както и земите на север, които днес са Сирия и Йордан. В хода на1920-те години той обаче все още сдържа амбициите си, за да придобие дипломатически статус с Великобритания и Съединените щати като национална държава.Но икваните продължават да извършват нападения над британските протекторати Ирак, Транс-Йорадния и Кувейт, настоявайки, че върху джихада не могат да бъдат налагани ограничения. И тъй като гледат на всички модернизации като набида, икваните се противопоставят и на Абд ал-Азиз за това, че е позволил [ползването на] телефони, коли, телеграф, музика, пушене – изобщо, всичко, което е било непознато по времето на Мохамед – докато в края на краищата Абд ал-Азиз смазва въстанието им през 1930.

След победата над икваните официалният уахабизъм на Саудитското шейхство се отказва от войнствения джихад и се превръща в консервативно религиозно движение, подобно на оригиналното движение на ал-Уахаб, с тази разлика, че такфир-ът вече е утвърдена практика и дори централна част от уахабитската вяра. Оттук нататък винаги ще има напрежения между управляващите саудитски елити и по-радикалните уахабити. Духът на икваните и тяхната мечта за териториално разширение не умират, а придобиват нова сила през 1970-те, когато шейхството става централна част от западната външна политика в региона. Вашингтон приветства опозицията на саудитците срещу насъризма (пан-арабаската социалистическа идеология на втория египетски президент, Амал Абдел Насър), както и срещу съветското влияние. След Иранската революция Америка дава мълчаливо съгласие за саудитския проект за противопоставяне на шиитския радикализъм чрез уахабизация на целия мюсюлмански свят.

Покачващите се цени на петрола, създадени от ембаргото от 1973 – когато арабските производители на петрол ограничават доставките за САЩ в знак на протест срещу американската военна подкрепа за Израел – снабдяват шейхството с всички петродолари, от които то се нуждае, за да изнася силно специфичната си форма на ислям. Старият военен джихад в името на разпространяване на вярата сега е заменен от една културна офанзива. Мюсюлманската световна лига, със седалище в Саудитска Арабия, открива офиси във всички региони, обитавани от мюсюлмани, а саудитското министерство на религията печата и разпространява сред мюсюлманските общности уахабитски преводи на Корана, уахабитски доктринални текстове, както и писания на съвременни мислители, които саудитците намират близки до собственото си учение, като например ал-Маудуди и Саид Кутб. По всички тези места – в Близкия Изток, Африка, Индонезия, САЩ и Европа – те финансират изграждането на джамии в саудитски стил, с уахабитски преподаватели и мадраси (духовни училища), които предоставят безплатно образование за бедните (при една, разбира се, уахабитска програма). В същото време млади мъже от по-бедните мюсюлмански страни като Египет и Пакистан, които са се видели принудени да търсят работа в региона на Персийския залив, за да поддържат семействата си, започват да свързват сравнителното си благосъстояние с уахабизма и да носят тази вяра обратно вкъщи. Изграждат се цели нови квартали със саудитски джамии и молове, в които има отделни места за пазаруване за двата пола. В отплата за щедростта си саудитците изискват религиозен конформизъм, така че в хода на времето уахабисткото отхвърляне на всички други форми на исляма, както и други вероучения, започва да пуска корени в множество места по света и навсякъде сериозно подкопава традиционния плурализъм на исляма.

Ето защо цяло едно поколение от мюсюлмани е израснало с една отцепническа форма на исляма, която му създава отрицателни разбирания за другите вероучения, както и нетолерантно, сектантско виждане за собствената им вяра. И макар само по себе си всичко това да не е екстремизъм, то все пак е мисловна рамка, в която екстремизмът може лесно да се оформи. В миналото, ученото тълкувание за улема, което уахабизмът отхвърля, е сдържало силно екстремистките интерпретации на Писанието. Сега обаче става напълно възможно за самоуки интерпретатори като Осама бин Ладен да представят собствени, силно радикални прочити на Корана. За да предотвратят разпространението на радикализма, през 1980-те години саудитците се опитват да отклонят собствената си младеж от вътрешните проблеми на шейхството, като насърчават пан-ислямистки чувства, които по принцип уахабистката улема не одобрява.

Там където ислямистите в страни като Египет се борят срещу тиранията и корупцията у дома, саудитските ислямисти се съсредоточават върху унижението и потискането на мюсюлманите по целия свят. Телевизията донася в охолните саудитски домове образи на мюсюлмани, страдащи в Палестина и Ливан. Освен това правителството насърчава младите мъже да се присъединят към постоянния поток от доброволци от арабския свят, които се присъединяват към афганистанския джихад против Съветския съюз. Всичко това може да хвърли известна светлина върху мотивацията на младите хора, които днес се присъединяват към джихада в Сирия и Ирак.

Изследванията на онези саудитски мъже, които са станали доброволци в Афганистан, а по-късно са участвали във войните в Босна и Чечения, или са били подготвяни в лагери на Алкайда, показват, че по-голямата част от тях са мотивирани не от омраза срещу Запада, а от желанието да помогнат на мюсюлманските си братя и сестри – по начин, който силно напомня за мъжете от цяла Европа, които доброволно напускат домовете си през 1938, за да се борят срещу фашистите в Испания, или за евреите от диаспората, които заминават за Израел в началото на Шестдневната война от 1967. Благосъстоянието на умма-та винаги е било духовна и политическа грижа на исляма, така че отчаяното положение на техните събратя-мюсюлмани касае директно ядрото на тяхната религиозна идентичност. Подчертаване на пан-ислямизма, което е централно както за пропагандата на бин Ладен, така и за предсмъртните видеоклипове на саудитските участници в атентатите от 11 септември, показва, че те са повлияни по-малко от уахабизма, отколкото от болката и унижението на умма-та като цяло.

Също като икваните, Ислямска държава представлява бунт против официалния уахабизъм на модерна Саудитска Арабия. Техните саби, покрити лица и екзекуции чрез обезглавяване – всичко това напомня за първоначалното Братство. Но не е много вероятно, че ордите на ИД се състоят изцяло от убедени джихадисти. Голяма част от тях вероятно са секуларисти, които ненавиждат състоянието на нещата в Ирак: баатисти от времената на режима на Саддам, както и бивши войници от вече несъществуващата му армия. Това може да обясни силата, с която ИД се представя в битките срещу професионални военни сили.

[…]

Би било грешка да се гледа на ИД изцяло като някакъв опит за връщане към миналото. Както посочва британският философ Джон Грей, тя е радикално модерно движение, което се е превърнало в ефективен, самофинансиращ се бизнес с активи, оценявани на около два милиарда долара. Грабежите, обирите на банки, отвличанията, продажбите на петрол в завоюваните територии, са направили от нея най-богатата джихадистка група на света. Няма нищо случайно или ирационално в насилието, практикувано от ИД. Видеоклиповете на екзекуции са планирани внимателно, с цел да се вдъхнови по-нататъшен терор, да се потисне несъгласието и да се посее хаос сред по-широкото население.

Източник

Карен Армстронг е британска авторка и изследователка, специалистка в областта на сравнителната религия. Последната й книга, Fields of Blood: Religion and the History of Violence, беше публикувана през 2014 г.

- 14-08-2015|Петър Петров

Този текст дава много отговори за състоянието на Близкия Изток. Достатъчно е да се чете между редовете! Например: „продажбата на петрол в завоюваните територии“, а кой купува този петрол, а защо няма ембарго?

Русия – болен човек с пистолет

Автор(и): Ан Епълбаум

Разговор на полския автор и журналист Лукас Павловски с Ан Епълбаум, водеща американска политическа анализаторка и авторка на множество книги върху историята и настоящето на Източна Европа…

Лукас Павловски: Наистина ли Русия е толкова силна, или по-скоро днешният Запад е слаб?

Ан Епълбаум: Нашите слабости и сили са на различни места. Със сигурност Русия е силна в една област, в която ние сме слаби: Западът е изгубил интерес към използването на военна сила, докато те тъкмо започват да се наслаждават на използването на собствената.

ЛП: Инвестирали са доста пари в нея.

АЕ: Да, макар че в други отношения руската „сила“ е доста въпросителна. Страната е толкова корумпирана, че поставя легитимността на собствената си система постоянно под въпрос. Основната причина за путиновата политика в Украйна е неговото желание да остава на власт. Може и да прозвучи абсурдно, но той се страхува от социални смутове. Не би позволил Борис Немцов да бъде убит и не би хвърлял дисиденти в затвора, ако не се страхуваше. Управлява система, която не може да поддържа самата себе си без непрестанно да прибягва до насилие. А това е признак на слабост.

ЛП: Това е парадокс, който не мога да разбера. Как е възможно да виждаме в Русия едновременно някаква изключително слаба страна – с изоставаща икономика, всеобща корупция и разнебитена инфраструктура – но и глобална свръхсила, с почти всевластен лидер, който е в състояние лесно да използва слабостите на опонентите си.

АЕ: Има две огромни предимства, които Русия притежава на глобалната сцена. Първото се крие във факта, че Путин и хората около него притежават политически инструменти, които на Запад дори не можем да си представим. Това е все едно Барак Обама да е не само президент на Съединените щати, но също председател на Exxon, собственик на New York Times и всички големи телевизионни мрежи, а също и шеф на ФБР и ЦРУ, плюс, накрая, да контролира Конгреса. Това е видът власт, която притежават Путин и неговият антураж. Те притежават страната.

Второто нещо, с което те разполагат – и този фактор е странно подценяван в момента – е техният атомен арсенал. Ако Русия беше Албания и би нахлула в Украйна, ние незабавно бихме помогнали на Киев. Основната причина, че не го правим сега е не в това, че сме прекалено слаби, а защото хората се страхуват от атомните оръжия на Путин, които на практика той постоянно заплашва да използва.

ЛП: Това е същият вид ситуация, която имахме и по време на Студената война.

АЕ: Именно, тогава също се страхувахме. Западът не помогна на Унгария през 1956, на Чехословакия през 1968 или на Полша през 1981, нали така?

ЛП: Когато Русия нападна Украйна и присъедини Крим, бившият британски външен министър Малколм Рифкин каза, че сме изправени пред „може би най-сериозната геополитическа криза от края на Студената война насам“. Това означава, че тя е по-сериозна от 11 септември или войните в Ирак и Афганистан. Но реакцията на Запада беше далеч по-слаба. Защо?

АЕ: Според мен той има пред вид най-сериозната европейска криза. Не бих могла да си представя да я смята за по-сериозна от 11 септември.

ЛП: И все пак реакцията беше слаба. По какви причини? Страх от атомни оръжия?

АЕ: На първо място, Западът не е единен. Второ, само до миналата година на Русия не се гледаше като на сериозен проблем, във всеки случай не и в САЩ. Ирак, Иран, Афганистан, Китай, състоянието на икономиката и много други въпроси се намираха много по-високо в американския списък на приоритетите.

ЛП: През 2012, по време на президентската кампания, републиканският кандидат Мит Ромни каза, че Русия е враг номер едно на Америка…

АЕ: Каза го без да мисли и моментално беше подложен на присмех.

ЛП: Откъде знаете, че не е бил сериозен?

АЕ: В един момент стана така, че човек, когото познавам, се опита да го убеди да защищава и оправдава позицията си. Ромни отказа. Очевидно самият той беше решил, че това е грешка и не искаше да я повтаря. Между другото, краткият разговор, в който той направи забележката си, беше единственият, който се занимаваше с Русия по време на цялата кампания от 2012.

ЛП: Коя е основната дългосрочна цел на руската външна политика?

АЕ: Да върне обратно промените от 1991 и 1989. Те искат да го постигнат чрез разпокъсване на Европа, разрушаване на ЕС и делегитимиране на НАТО, като по този начин изтласкат американците вън от Европа. Работят над тези проекти вече дълго време.

ЛП: Но това е невъзможно!

АЕ: Това, че нещо е невъзможно, не означава и че то не може да бъде опитвано, нито пък означава, че междувременно опитите за постигането му не могат да причинят много вреда. Международната победа на комунизма също беше невъзможна – тя никога не е функционирала и никога не би могла да бъде постигната. Но те все пак опитваха.

В продължение на 20 години Русия инвестира огромни суми в различни бизнеси из цяла Европа – изкупуваха компании, влиятелни фигури, футболни клубове и т. н. Изкупуването на бившия германски канцлер, Герхард Шрьодер, не се случи след Крим. То се случи много години преди това. Освен това те създадоха скъп пропаганден апарат, който сега има филиали във всяка страна, и финансираха радикални партии в повечето европейски страни – Националният фронт във Франция, Йобик в Унгария, Сириза в Гърция. От време на време имаха и успехи.

ЛП: Например?

АЕ: Гръцките парламентарни избори бяха голям успех за Русия. Крайно лявата и крайно дясната партии, които днес управляват Гърция в коалиция, имат две общи неща: те ненавиждат политиката на остеритет и са настроени про-руски. Водачите и на двете партии имат близки отношения с Александър Дугин, пропагандиста на руския фашизъм.

ЛП: Мястото, в което руснаците са инвестирали най-много е Лондон, но британското правителство си остава силно критично към Путин.

АЕ: Руснаците нямаха толкова големи успехи при изкупуването на висши британски политици, както по други места в Европа, а и не контролират важни британски компании. Когато бъде сравнено с тоталната стойност на активите от цял сват, които протичат през лондонското Сити, количеството на руските пари, инвестирани в Обединеното кралство, не е чак толкова значително. Британската икономика, подобно на германската и американската, просто е прекалено голяма, за да бъде изкупена. Страните, в които руското влияние функционира по-добре, обикновено са по-слаби, по-малки и с корумпирана политическа класа.

ЛП: Би ли могло да се каже, че това е не толкова руски успех, колкото провал на ЕС…

АЕ: Руснаците се възползваха от ситуация, която вече беше налице и която те следяха интензивно. Путин не се нуждаеше от изобретяване на европейската крайна десница или левица – те вече съществуваха. Нямаше нужда и да поставя ЕС под голям натиск; той и без това вече се случва. Има много хора, които са настроени анти-европейски, анти-НАТО, анти-американски. Всичко, което руснаците трябва д направят, е да им подхвърлят малко пари.

ЛП: Почти точно преди една година вие писахте, че Западът трябва да се противопостави на руската пропаганда и припомнихте на читателите си, че „обикновено той [Западът] беше много добър в такива неща: бидейки просто достоверни източници на истина, радио Свободна Европа и международните служби на ВВС представляваха нашите най-ефективни оръжия в борбата против комунизма“. В момента Федерика Могерини е натоварена със задачата да представи план за противодействие до края на юни.

АЕ: Не вярвам да успее.

ЛП: Защо?

АЕ: Защото това би изисквало решителност, която бюрокрацията на ЕС и особено нейната служба за външни работи не притежават. Имам някои надежди що се отнася до по-малки НПО-та като Европейския фонд за демокрация, а освен това биха могли да помогнат и отделни европейски държави, но не очаквам много от самия ЕС.

ЛП: А какво ще кажете за НАТО – жизнеспособна структура ли е този съюз в наши дни? Съвсем наскоро президентът Обама отказа да се срещне с неговия председател, Йенс Столтенберг, макар че той беше помолил за такава среща далеч преди това. Великобритания обяви, че значително ще съкрати военния си бюджет и ще намали броя на войниците в армията си до рекордно ниско за 250 години ниво. Какво мислите за тези решения?

АЕ: Трябва да преосмислим НАТО изцяло – къде да бъдат базите му, как той да се управлява, може би дори и кои да са неговите членове – по същия начин, по който се нуждаем от тотално преосмисляне на информационната си политика и финансирането на политическите партии в Европа. Как е възможно Националният фронт да приеме 40 милиона евро от някаква призрачна чешко-руска банка? Как е възможно руската дезинформация да се появява ежедневно в утвърдените медии из цяла Европа? За да се предотвратят тези неща, всяка отделна европейска страна ще трябва да премисли и да осъзнае, че Русия е заплаха, а след това да реагира по съответен начин. Почти никой още не е направил това.

ЛП: И ЕС, и НАТО са многонационални структури. Кой според вас би могъл да се превърне в мотор зад тези промени?

АЕ: Полша може да бъде важен мотор за промени.

ЛП: Тя е прекалено слаба.

АЕ: Доскоро Полша се считаше за абсолютен лидер в европейските отношения с бившия СССР и действително вдъхнови няколко много важни институционни реформи в ЕС. Полша например създаде инициативата за Източно партньорство, която, разбира се, положи пътя към Майданската революция в Киев.

Погледнато теоретично, Германия би могла да осъществи големи промени в Европейския съюз – особено в съвместни усилия с Полша, Великобритания и други страни – но Берлин е много двусмислен по отношение на собствената си власт и всъщност избягва да поема водачеството, освен ако е налице сериозна криза. Трета възможност са Съединените щати. Но първо президентската администрация трябва да разбере, че има важен проблем в Трансатлантическия пакт.

ЛП: И защо не го правят?

АЕ: Срещала съм се със служители от Белия дом. Те казват, че Украинската криза е регионален въпрос, който не представлява заплаха за Съединените щати. Освен това казват, че Путин блъфира – и че е въпрос само на време той да се провали.

ЛП: Но Конгресът на няколко пъти настоятелно изиска президентът Обама да се включи по-тясно в решаването на конфликта и да предостави военна помощ на Украйна. Резолюциите бяха прокарани с подкрепата и на републиканци, и на демократи.

АЕ: В Конгреса действително има някои хора, които осъзнават величината на това предизвикателство. Но не и в Белия дом. А за нещо толкова голямо като реформи в НАТО има нужда от пълната подкрепа на президента.

ЛП: Но може би президентът Обама има право, когато не желае да се ангажира прекалено много с борбата срещу Путин? Руските парични резерви се топят, западната зависимост от техните ресурси намалява, а китайската доминация в източна Азия е вече неоспорима. Защо тогава да се тревожим? Нека просто изчакаме, докато Русия започне да се срива под собствената си тежест, също както го направи СССР.

АЕ: Един болен човек с пистолет си остава човек с пистолет. Ако по пътя надолу Путин реши, че единственият начин да остане на власт е да създаде реална криза, той ще го направи, Надяваме се той да изгуби властта преди да е извършил нещо истински ужасно. Ако имаме късмет, така и ще стане. Но ако нямаме, напреженията могат да ескалират до степен, която в момента не можем да си представим.

ЛП: Иля Пономарьов, с когото разговаряхме преди няколко седмици, каза, че 2017, годината на столетието от Болшевишката революция, ще доведе до ново политическо земетресение в Русия. Съгласна ли сте с това?

АЕ: Нямам представа. Не мога да правя предсказания, защото вероятността да сгреша е прекалено голяма.

ЛП: Предполагам, че това важи за всички предсказания…

АЕ: То е особено валидно за Русия. Макар че промените там могат да се случват много бързо – както вече е ставало в миналото – вярно е също така, че настоящата система може да просъществува много дълго време, ако и да си остава нефункционираща в много отношения. Съветският съюз също беше бедна страна, в която нищо не функционираше както трябва, и все пак той просъществува 70 години. Същото може да се случи и с путинова Русия.

ЛП: Особено когато 80 до 90 процента от руснаците поддържат президента.

АЕ: Ако вярвате на допитванията…

ЛП: Дори и независими анализи, ако например ония, провеждани от Центъра „Левада“, потвърждават тези резултати.

АЕ: Представете си, че сте шофьор на такси в Красноярск. Някой ви се обажда и казва, „Здравейте, това е независимият център за социологически проучвания ‚Левада‘ от Москва. Можете ли да ми кажете дали харесвате президента?“ Какво ще им отговорите? Разбира се, ще кажете, че го харесвате. Човек не може да провежда проучвания в авторитарна страна и да очаква реалистични резултати.

ЛП: В Русия дори и такива драматични събития като убийството на Борис Немцов не предизвикват почти никаква социална съпротива. Не е ли тогава наивно да влагаме прекалено много надежди в руската опозиция?

АЕ: Тук има два отделни въпроса: единият е дали повечето руснаци одобряват сегашната ситуация. Аз мисля, че не. Другият е дали неодобрението им би могло да предизвика улична революция. Макар и да се надявам, че греша, не мисля, че това е възможно.

ЛП: Какво тогава е по-вероятно, държавен преврат?

АЕ: Би могло да има преврат, убийство или – както се надява Пономарьов – вътрешна промяна в политическата система, която да изведе на сцената нови хора.

ЛП: Някои предупреждават, че свалянето на режима на Путин може да доведе до разпад на Русия и някакъв вид геополитически хаос, който никой не би бил в състояние да контролира. С други думи, Путин може и да е негодник, но той все пак си остава „нашият негодник“.

АЕ: Веднъж писах статия, в която разгледах всички некролози на съветски ръководители, публикувани в американската преса. Всеки път, когато някой от тях е умирал или – като например Хрушчов – е бил заместван от друг, американската преса е правела спекулации относно ястребите, които само са дебнели да вземат властта и голямата криза, която евентуално щяла да последва. Дори и когато е умрял Сталин, лондонският Таймс е публикувал дълга статия, в която е предупреждавал за радикалните му последователи, които само дебнели да грабнат властта. Можете ли да си представите? Сталин – един от най-големите убийци в историята – умира, а те се тревожат от това кой ще дойде след него!

ЛП: И коя е била причината за тези страхове?

АЕ: Русия не разполага с институционален механизъм за промяна. Когато си отива някой лидер, ние не само не знаем кой ще го замести, но си нямаме представа и от начина, по който той ще бъде избран. Няма установена процедура, винаги е имало битка за властта.

ЛП: Налице е поне един аргумент против затягането на политиките ни спрямо Русия. Андрей Колесников от Центъра Карнеги твърди, че санкциите и увеличения военен натиск от страна на Запада може и да доведат до обратен резултат: „Пред лицето на увеличаващия се икономически натиск, средната класа в Русия започва ясно да се дистанцира от политическо обвързване. Същото се отнася и за работническата класа. Колкото повече Западът увеличава натиска, толкова по-малко вероятно става всичко това да се промени“. Съгласна ли сте с това?

АЕ: Санкциите са насочени не срещу обикновените руснаци, а срещу елита. Това е начинът, по който те са замислени. Онова, което засяга обикновените хора, е реакцията на Путин: неговият бойкот на западни храни определено вреди на хората от работническата и средна класа в Русия.

ЛП: Има специалисти, които твърдят, че можем да реформираме Русия единствено ако тя бъде интегрирана в глобалната икономика. Инак Кремъл ще прибегне към военни опции.

АЕ: Опитваме се да направим Русия част от глобалната икономическа система вече в продължение на 20 години! Това беше политиката на Клинтън, на Буш и дори на Обама, в началото на мандата му. Защо Русия беше включена в G8? Защо ѝ беше позволено да се присъедини към Съвета на Европа, към Световната търговска организация? Идеята беше, че руснаците ще се почувстват адекватно оценени и ще станат част от западния свят.

ЛП: Но след това Западът реши да разширява НАТО и да приема в него бивши комунистически страни, включително и Полша. Някои казват, че това представлява нарушение на руската сфера на влияние – нещо, което в момента Русия се опитва да премахне.

АЕ: Както НАТО, така и ЕС са клубове, които изискват от членовете си да изпълнят определен брой условия. Ето защо е толкова трудно да се влезе в тях. Много страни го направиха, но Русия още от първия момент показа много ясно, че няма да промени политическата си система, за да изпълни изискванията на европейските институции. Мисля, че ако Елцин, а после и Путин, биха искали да проведат истински фундаментални промени – и това беше казано многократно, от множество хора – то би могло да има пълна вероятност за дискусии и приемане на Русия в НАТО. Но такива промени никога не е имало.

ЛП: Когато Владимир Путин стана президент, той дълго време беше разглеждан като прагматик, който наистина желае да подобри отношенията със Запада. Посещението му от 2009 година въвВестерплате беше…

АЕ: …впечатляващо, съгласна съм. По онова време той беше решил да разхлаби някои от „историческите конфликти“ със съседите си, за да открие нови възможности за бизнес. Направи същото и в Будапеща. Разбира се, за Полша беше правилно да окуражава всичко това, но и да го призове да признае реалната дата на започването на Втората световна война – а заедно с това и истинската роля на СССР в нейното подпалване. Правилно беше също и за Запада да се опитва да поддържа прагматични отношения с Русия в продължение на толкова много години. Грешката беше да се направи още една крачка по-нататък и да се повярва, че Русия вече е станала западна страна, каквато никога не е била, а също и да се повярва, че тя не представлява повече никаква военна заплаха. Не мисля, че някое полско правителство е правило тая грешка, но други я направиха.

ЛП: Европа е еднакво неспособна да реагира адекватно както срещу Русия, така и срещу другите предизвикателства, пред които е изправена – в Северна Африка и в Близкия Изток. Какво става с нас? Тези слабости – винаги ли ги е имало или те са резултат от някоя принципна грешка, извършена през последните десетилетия?

АЕ: Имаше три важни западни грешки в разчетите от последните две десетилетия. Първата беше извършена през 1990-те, когато приехме, че разпадът на Съветския съюз означава край на ролята на Русия като световна сила, а също и край на всякаква възможност за военен конфликт в Европа. Втората грешка беше да се допуснат прекалено много страни в еврозоната.

ЛП: Какво имате пред вид?

АЕ: Няма нищо грешно в идеята за обща валута по принцип, но да се допускат страни, които бяха неподготвени, като Италия, Испания и Гърция – особено Гърция – беше катастрофално погрешно решение, от което нямаше полза за никого, освен може би за Германия. В резултат от това цяло едно поколение от южноевропейци беше доведено обратно до бедност.

Третото грешно решение беше инвазията в Ирак, която насочи в погрешна посока западната военна сила и внимание – към въпрос, който можеше да намери по-различно решение.

ЛП: А какво ще кажете за твърдението на Путин, че в Запада имало някакъв културен недостиг, който ни пречел да защищаваме позициите си?

АЕ: Под „културен недостиг“ Путин има пред вид неща като напредъка в областта на гей-правата и, разбира се, това е смехотворно. Не, в действителност западната слабост е от политическо, а не от културно естество. Нивото на политически дебати в почти всички европейски страни, включително и в Полша, се влоши значително през изминалото десетилетие. Радикалните промени в медиите – растежът на Интернет и анонимните коментари, плюс банкрутът на традиционните медии – направиха невъзможно събирането или дискутирането на новини сериозно, както това ставаше някога. В същото време е много лесно за екипи от Интернет-тролове да организират и манипулират онлайн-дискусиите. В резултат от това европейските страни, които някога разполагаха с отворени навън, интелектуални политически дебати, днес са се спуснали до едно повърхностно, истерично ниво. Германия все още има отлични частни медии, а Великобритания – държавни, под чадъра на ВВС, но повечето европейски страни не разполагат с нито едното от тези неща.

Безспирната нужда от новини и постоянното нахлуване в личните ни сфери днес правят и политиката непривлекателна. Колко хора биха искали да живеят в свят, в който всяка криворазбрана дума или погрешно изтълкувана шега могат да се превърнат в абсолютно тъп скандал? В резултат на това, днес все по-малко компетентни хора биха искали да стават журналисти или политици – както в Европа, така и в Съединените Щати.

ЛП: А дали не би могло да се каже, че видът политици, които имаме днес, просто отразяват социалните очаквания?

АЕ: В момента повечето от политическите ни лидери са направили кариерите си в Европа от времената след Студената война, тоест времена на глобализация и европейски мир. Сега те внезапно се пробуждат и се оказват в ситуация на военна криза. Налице е промяна в онова, което се очаква от тях и те се объркват – не на последно място и защото мнозина от тях все още не са проумели промените. За много европейски страни, дори само да започнат отново да мислят за Русия като за заплаха, двадесет години след края на Студената война, изисква тотална промяна на парадигмата, един вид Коперниканска революция.

ЛП: И какво може да направи в момента Европа като цяло?

АЕ: Европа се нуждае спешно от обща външна политика и вероятно обща политика на защита, в добавка към, и сътрудничество с НАТО. Никоя европейска страна – нито дори Германия, Франция или Великобритания – днес не е в състояние да оказва сама значително влияние върху Близкия Изток, Русия, Китай или Съединените щати. Но ако, взети сами по себе си, те нямат особено значение, взети заедно те са най-голямата и най-силна страна в света. И какво прави Европа вместо това? Пилее време в дискусии, дребни регулации и обща валута, за която някои страни бяха напълно неподготвени. Онова, от което имаме нужда днес, е въображение и водачество.

Източник

Ан Епълбаум е известна американска журналистка, сътрудник на вестник The Washington Post. Книгата й Гулаг спечели наградата Пулицър за 2004 година. Понастоящем тя живее в Полша.

- 18-08-2015|Златко

Безспорно добро интервю, но дамата изглежда малко коравичка в преценките си. Например, в цитирания тук пасаж настоява да не се плашим от това кой ще дойде след Путин (защото по-лош не можело да бъде), но историята на Близкия Изток показва нещо друго (ако трябва лично аз да избирам между пребития от бой Саддам Хусеин и днешната Ислямска държава, ясно е кого ще предпочета). Та така и с Русия. По-добре сто пъти да ни е страх напразно, отколкото там да се появят чудовища, подобни на тия от Близкия Изток (щото руските имат ракети, а не саби и мечове)…

- 18-08-2015|Ц.

Един линк към добър (според мен) анализ на пост-съветска Русия:

newleftreview.org/II/94/perry-anderson-incommensurate-russia

(PERRY ANDERSON: INCOMMENSURATE RUSSIA, New Left Review)

- 23-08-2015|Кунев

Колко войни е започвала Русия след 1945? И колко ФАЩ? И още един факт – във ФАЩ лудите са 6,5 пъти повече, отколкото в Русия.

- 23-08-2015|Бойко Червенов

Ауу каква истеричка…

- 23-08-2015|Златко

Цончо, текста, който посочи, е истински ценен! Благодаря много за това подсказване!

- 25-08-2015|любомир стефанов

Внимателния анализ на прочетенето ме кара да мисля, че самата АН ЕПЪЛБАУМ е „болен човек с пистолет“

1.Твърдението че: Барак Обама не притежава политическите инструменти на Путин е пълна манипулация!“Прзидентът на Съединените щати, притежава идеално смазаните ДЕМОКРАТИЧНИ механизми, чрез които не му е необходимо да е председател на Exxon, собственик на New York Times и всички големи телевизионни мрежи, а също и шеф на ФБР и ЦРУ, плюс, накрая,/ДИРЕКТНО/ да контролира Конгреса.

Истината е че и Путин и Обама притежават всички необходими лостове на властта!

2.Епълбаум е радетел за професионалната ПРОПАГАНДНА ВОЙНА от времето на миналия век „Западът трябва да се противопостави на руската пропаганда защото „обикновено той беше много добър в такива неща:“ радио Свободна Европа и международните служби на ВВС представляваха нашите най-ефективни оръжия в борбата против комунизма“.

В момента Федерика Могерини е натоварена със задачата да представи план за противодействие до края на юни.

„……… това би изисквало решителност, която бюрокрацията на ЕС и особено нейната служба за външни работи не притежават. Имам някои надежди що се отнася до по-малки НПО-та като Европейския фонд за демокрация, а освен това биха могли да помогнат и отделни европейски държави, но не очаквам много от самия ЕС. „

Авторката не вярва на демократичните институции на ЕС защото са неконтролируеми от спецслужбите на USA, затова си пада по удобните и финансирани НПО та, и по изпитания подход разделяй и владей!

В същата блок схема мислят и руските ЯСТРЕБИ!

3.Епълбаум е ЯСТРЕБ от миналия век и яростен противник са силни Обединени Европейски щати!

„Трябва да преосмислим НАТО изцяло – къде да бъдат базите му, как той да се управлява, може би дори и кои да са неговите членове – по същия начин, по който се нуждаем от тотално преосмисляне на информационната си политика и финансирането на политическите партии в Европа. … Как е възможно руската дезинформация да се появява ежедневно в утвърдените медии из цяла Европа? За да се предотвратят тези неща ……“

4.Финалния акорд на Епълбаум може да подведе читателя, който е за Силна Независима Обединена Европа:

„Европа се нуждае спешно от обща външна политика и вероятно обща политика на защита, в добавка към, и сътрудничество с НАТО. Никоя европейска страна – нито дори Германия, Франция или Великобритания – днес не е в състояние да оказва сама значително влияние върху Близкия Изток, Русия, Китай или Съединените щати. Но ако, взети сами по себе си, те нямат особено значение, взети заедно те са най-голямата и най-силна страна в света… Онова, от което имаме нужда днес, е въображение и водачество. „

Това обаче в контекста на казаното по-горе означава Силна Обединена Европа подчинена на Америка на всяка цена Срещу РУСИЯ, защото тя Русия АПРИОРИ е враг!

За нас Европейците е вярно, че имаме нужда от въображение и водачество, но от такова имат нужда и всички американци и руснаци мислещи с клишетата от миналия век.

ДАМИ И ГОСПОДА МИСЛЕЩИ не се поддавайте на подобен род манипулации НЕ разрушаването на РУСИЯ и АМЕРИКА е пътя към един по-добър свят!

Етимологията на понятието СЪЕДИНЕНИ ЕВРОПЕЙСКИ ЩАТИ трябва да се чете внимателно – то винаги териториално е покривало бившата Руска империя!

Преговори, сътрудничество /културно, икономическо …/ДОВЕРИЕ, градено и основававащо се на ВЪОБРАЖЕНИЕ и ВОДАЧЕСТВО -това са демократичните механизми на свободния човек в глобалния свят.

Затова не вярвайте на ЯСТРЕБИТЕ били те РУСКИ, АМЕРИКАНСКИ, ФРЕНСКИ или ГЕРМАНСКИ! ЯСТРЕБИТЕ особено пищещите прилично, са продукт от миналото, негов инструмент и ОРЪЖИЕ по опасно от ядреното!

Всички ние много лесно „стреляме“под тяхна диктовка по ПРЕЗИДЕНТИТЕ, а те остават и избуяват, като троскота след поредното отстрелване на ПРЕЗИДЕНТ и отново ни насъскват!

- 26-08-2015|Раде

Отчайващо тъпо! Толкова грешни изводи, че на моменти са смешни! Да обсъждаш действията на Руснаците без да им познаваш манталитета?? Путин щял да падне?? Ако знае кучето отколко време върви зад коча и чака да му паднат!!

- 27-08-2015|alcom4

прекрасно ИНТЕРВЮ! Много интересен и точен анализ!!!

- 28-08-2015|Нецо

Естествено, както обикновено някой им пречи… Единствената дума, за която се сещам е боклук, т. е. пропаганда. Аналогично от другата страна има същото от също толкова даровити дебили. „превземането“ на кипър, „освобождаването“ на Ирак, Сирия, Египет… Много бързо и някак къса е „европейската“ памет за едно и удобна за друго. Ще кажа само едно: не се водете от приствастия и някакви „криво“ разбрани демагози. Историята показва, че няма добри и лоши, има победители и победени. Дупе да им е яко на победените.

Съвременният „внос“ на идентичности

при помаците в България

Автор(и): Соня Хинкова

Изследването на съвременните външни фактори и процеси, които допринасят за формирането и „уплътняването“ на различни идентичности при помаците в България, е творческо предизвикателство, породено от участието в проект „Нагласи на мюсюлманите в България 2011 г.“. То отразява и преки впечатления от теренни проучвания, проведени в Родопите през същата година. В настоящия текст се анализират онези външни фактори и влияния, които въздействат и подсилват самоопределението на хората в Родопите като „помаци“, „турци“ и „мюсюлмани“. Не се изследват фактори, които утвърждават самоопределението като „българи“, защото те са повлияни предимно от вътрешнополитически събития и процеси. Тези различни идентичности дават основание да се използва термина „множествена“ идентичност, разбира се, с цялата условност на това понятие. То се употребява вместо „колеблива“ идентичност, защото в началото на 21 век различните представи за себе си на населението в Родопите и по-специално самоопределянето като „помаци“ и „турци“ все повече се разграничават и отстояват от респондентите с подчертана категоричност. В първото десетилетие на 21 век много по-активно се търсят и аргументи за тяхното“историческо доказване“. Тези две етнически идентичности могат ясно да се разграничат в различни сегменти от населението в Родопите, обособени възрастово или като социален статус, както и по редица други показатели[117].

Например, категоричното етническо самоопределяне като „помаци“ се среща по-често при по-младите хора, които не са преживели дискриминираща диференциация чрез него и не приемат неговата негативна конотация. Често това са респонденти с добро образование или студенти, както и млади хора с добър социален и финансов статус, за които е важно да заявят ясно открояваща ги идентичност. Тя ги разграничава от колебаещите се „други“ и им създава увереност и самочувствие като група – гордея се, че съм помак, турците не са толкова усърдни в исляма… Има една „История на помаците“ – там всичко е написано: за помашкия етнос (мъж, 34 г., Сърница). При ясното и категорично етническо самоопределяне като „помаци“, което определено разширява своя обхват, понякога се откроява и друга позиция. За някои от респондентите тя съдържа травматични асоциации за негативна диференциация в предишен етап от живота им и е характерна за хора над 45 години – много пъти си изпатих, когато разберат, че съм мюсюлманин… можех да направя много повече, завърших с отличие висше образование и когато името ми беше българско, криех, че съм помак (мъж, 48 г., Брезница). Въпреки това, самоопределянето като „помак“ е открито заявено и се отстоява с категоричност. Все по-често има респонденти, които го заявяват като антипод на турчеенето и се разграничават повече от турците, отколкото от българите – Единици се турчеят и хората гледат присмехулно на тях. Като са турци защо не знаят турски (мъж, 34 г., Сърница). Някои от респондентите натрупват аргументи за съществуването на помашки етнос и при общуването с мюсюлмани от съседните балкански страни или от страни от Източна Европа, които откриват в емигрантските общности. Това е много интересен факт, който може да се мисли като „внос“ на идентичност, чрез сравнение и аргументи, „открити“ извън България и по-нататък ще бъде анализиран по-детайлно.

Самоопределянето като „турци“ на съвременния етап също е повлияно от външни фактори и те допълнително ще бъдат анализирани по-детайлно. Тук е важно само да се отбележи, че тази етническа идентичност не е много широко разпространена (5.2%, според количественото изследване), има характерна география (в най-западната част на Родопите и в Пиринско) и много често се заявява открито и категорично от местни партийни активисти на ДПС. Това дава основание да се предполага, че на съвременния етап при някои от респондентите тя е мотивирана от политически съображения или прагматични нагласи, което се потвърждава при качествените изследвания. Турчеене се наблюдава и в други части на Родопите, но то не е така масово, има различна мотивация и в повечето случаи е характерно за по-възрастните хора, които свързват исляма с Турция. Именно Турция е силният външен фактор, който „уплътнява“ етническата идентичност „турци“ и на съвременния етап това влияние е подсилено от активната и последователна турска външна политика към съседни страни в различни региони (Балканите, Близкия Изток и Средна Азия), както и от нарастващата международна значимост на турската държава, които също ще бъдат разгледани по-детайлно допълнително.

Най-широката среда за идентификация на населението в Родопите е „мюсюлмани“. Самоопределянето като „мюсюлмани“ създава общност, в която се интегрират всички и през последните двадесет години нейният престиж нараства много силно именно под влияние на външни фактори. Тази идентичност има най-висока степен на легитимност, а като религиозна идентичност обхваща различните етнически идентичности. „Поглъща“ етническите различия дори в селища, където има масово турчеене – Турци? Ние не знаем турски! Ние сме само мюсюлмани (мъж, 37 г., Корница). Трябва да се уточни обаче, че самоопределянето като „мюсюлмани“ носи както религиозни, така и етнически характеристики. Етническата идентификация при самоопределянето като „мюсюлмани“ е много по-тясна и тези, които се самоопределят така, подчертават най-вече своята дълбока религиозност и най-често са представители на духовния елит – имами, учители по Коран и техните семейства.[118] Важно е да се подчертае, че те не правят аналогия с босненската „мюсюлманска“ нация, която е официално призната в края на 60-те години на ХХ век. За настоящото изследване това е много интересен факт, защото дава възможност да се направи сравнение с етническото инженерство в съседните балкански страни и да се търсят външни влияния при формирането и „уплътняването“ на различните идентичности.

Най-силно външните фактори влияят върху религиозната идентичност „мюсюлмани“. Това е така, защото тя е много легитимна, формира определена ценностна система и силно съзнание за общност, с която мюсюлманите се гордеят и която на съвременния етап е ревитализирана в глобален план – Ислямът е полезен, хората спират да пият, защото не може дори на джамия да ходиш, другите ще те упрекнат (мъж, 32, Корница), В това твърдение се „промъква“ и елемент на прагматично усвояване на ислямските ценности, което се споделя предимно от по-младите и образовани респонденти. Тази идентичност се отстоява категорично и от хора, които не са дълбоко религиозни. Чрез нея те изразяват преди всичко своята принадлежност към общността „мюсюлмани“ и придържането към ценности, характерни за нея – отношение към родители и семейство, както и спазването на определени норми в ежедневието и бита. На съвременния етап тези ценности се усвояват и „уплътняват“ и извън България – чрез обучението на духовници в чужбина, както и чрез интегриране (временно или за по-дълго) в мюсюлманските общности в различни европейски държави, където се търси работа.

Трите идентичности – „помаци“, „турци“ и „мюсюлмани“ се очертават само бегло, защото настоящото изследване не анализира състоятелността и популярността на различните идентичност на населението в Родопите.[119] Тяхното най-общо открояване е по-скоро формално основание за постигане целта на този текст, а именно да анализира съвременните външни фактори, които влияят върху различните идентичности на помаците и „внасят“ нови аргументи и категоричност при тяхното отстояване. За постигането на тази цел в текста са изведени няколко акцента в международните отношения – в глобален, европейски и регионален план – които „уплътняват“ „множествената“ идентичност на населението в Родопите. Първият акцент разглежда влиянието на процеса на глобализация и нарасналата мобилност на гражданите, които създават „отвореност“ на съзнанието и „внасят“ нови аргументи за конкретна идентичност. Те се напластяват върху стари интерпретации и динамизират самосъзнанието. Вторият акцент е свързан със съвременните международни конфликти в Близкия Изток и Северна Африка, които предизвикват активизиране на ислямския фактор. Последиците от тях утвърждават ислямските ценности и партии в регионален план и „невидимо“ повлияват консолидирането на мюсюлманските общности извън конкретния регион – включително и в България. Третият акцент има конкретно балканско измерение и разглежда влиянието на регионални фактори и процеси. Той включва влиянието на конфликтите в Югоизточна Европа, предизвикани от разпадането на Югославия, които също активират ислямския фактор и консолидират мюсюлманските общности. Разглежда и нарасналия международния престиж на Турция, анализира значението на страната като икономически фактор и нейното политическо ангажиране с мюсюлманите в балканските държави, защото то определено повлиява и „уплътнява“ една от етническите идентичности в Родопите, а именно самоопределянето като „турци“.

Глобализацията

в контекста на международните отношения е процес, който има твърде различни интерпретации и спорни хронологични граници. Възможно най-широката дефиниция съдържа икономически, институционални и идеологически конотации.[120] Съществуват и по-тесни дефиниции, които разграничават политическа, икономическа и културна глобализация (Rupert 2000:46). В други определения се подчертава диференциацията между „глобализация“, „глобализъм“ и „интернационализация“ (Coker 2002:14-28). В настоящото изследване се приема, че глобалният ред се свързва с въвеждането на някакъв вид универсализация, осъществена чрез урбанизацията, чрез институциите и социалните механизми по западен образец, както и чрез изграждането на глобалните комуникации, които обвързват „далечните светове“. Глобалните тенденции в постбиполярния свят се стимулират чрез нарасналата роля на международните организации. Те се опитват да осъществят глобално регулиране и мотивират своята активност с универсални принципи. Практиката показва обаче, че те са с твърде общ характер и не могат да внесат хармония в глобалния свят. Откроява се неговата незавършеност и възникват конфликти между различните геополитически системи, формирани исторически чрез отстояване на по-тесни пространствени интереси.[121] В този контекст задълбочаването на тенденциите, характерни за глобализацията, не водят до обезличаване на локалното, защото на съвременния етап културните и етническите различия са натоварени със свръхзначимост и се отстояват чрез конфронтация. Глобализацията оказва влияние и върху националната държава, като води до загуба на автономия и авторитет.[122] Тези загуби обаче се приемат като закономерни от последователите на либералния подход, защото за тях световната политика е глобално общество, което функционира успоредно с държавите и донякъде определя контекста на тяхното съществуване. От първостепенна значимост е взаимната зависимост на държавите, а не балансът на силите и неолибералите са убедени, че зависимостта в различни области като екология, сигурност и др. ще насочи човечеството към свят без граници (по-подробно вж: Най 1998:201-210). Наистина има световни проблеми като СПИН, наркотици, замърсяване, тероризъм, които създават нови отговорности, необвързани с определена територия и променят доминиращата система на суверенни държави, установена преди четиристотин години.

При тези условия границите се заличават и националната държава не може да поддържа независим контрол върху икономическата дейност и трудовата заетост дори на своята територия (по-подробно вж: Бек 2002: 21-33). Това води до извода, че глобализацията поставя под въпрос националната държава и единството на обществата. В същото време обаче тя унищожава политическите и културните прегради и „събужда“ съзнание и усещане за световна принадлежност. Така също се увеличава значението на локалното и на по-тясната групова общност. В този смисъл е логично засиленото търсене на идентичност (граждани на света, но и по-ясно разбиране за себе си). Важно е да се подчертае и че извън границите на националната държава, малцинственият статут се размива и определящо става идентифицирането с група от локално значение, което е по-приемливо и желано. Как се отразява това върху идентичността на помаците, турците и мюсюлманите в България е въпрос, на който се търси отговор в настоящото изследване.[123] За тази цел се анализират последиците от мобилността на мюсюлманите в различни емигрантски общности, както и „вносът“ на идеи и религиозни норми, осъществен от новите имами, които получават своето духовно образование извън България (в Турция или Саудитска Арабия).

Емигрантските общности

са мястото, където мюсюлманите от България попадат, търсейки работата в чужбина, най-вече в селското стопанство и строителството. За тях тази работа е източник на доходи, който не е основен, а помощен за хората от селата, за жените, за хората с ниско образование – Цехове има в дърводобива, но повечето ходят на работа в Португалия и Испания и за 3 месеца изкарват за година (мъж, 42 г., Костандово). В повечето случаи отделни членове на семейството отиват на сезонна работа и не мислят за преместване на цялото семейство, защото при мюсюлманите то включва и възрастите родители – 700-800 човека работят в Испания и Англия, но се връщат преждевременно. В Турция не ходят на работа. Ходят за Гърция всеки ден или за по една седмица (мъж, 67 г., Сърница). Най-често това са по-млади хора – Младите ходят много на работа в Англия, Испания и САЩ (мъж, 45 г., Сърница), безработни и със „свита“ представа за добра перспектива. Те са много отворени за влияние и точно в емигрантските общности по-отчетливо осъзнават и заявят себе си. В тях събират аргументи и „творят“ истории за своята етническа принадлежност и произход – аз съм помак… Никъде не е казано, че сме били българи (поправя се) – християни. В Молдова също има мюсюлмани, а пък те не са били под турско… Четох една книга от Турция. В нея се казва, че тук е имало помаци преди турците. Помаците винаги сме били тук. После са ни разделили в държави: Гърция, Македония… (мъж, 45 г., Дебрен) Последното обяснение ясно показва „внос“ на идентичност „помаци“, чрез сравнение с други държави.

Помаците в масовия случай търсят работа в Гърция, Португалия, Испания, Франция, Великобритания, Германия и Белгия. От теренния материал, събран при качественото изследване по проекта „Нагласи на мюсюлманите в България 2011 г.“, може да се направи изводът, че почти всяко семейство изпраща хора на сезонна работа или за по-дълго в чужбина. Според количественото изследване – 14.8% биха заминали в Германия, 4.9% в Турция и почти толкова във Великобритания, Холандия, Испания и др. Тези данни навеждат на мисълта, че те предпочитат страни, в които има значими и компактни мюсюлмански общности, чрез които по-лесно намират работа и се интегрират. Естествено възниква въпросът защо Германия е най-предпочитана и отговорът може да се търси в контекста на по-горното заключение. На съвременния етап в Германия има 4 000 000 мюсюлмани и политика и отношение към тях, която е различна – по-толерантна, отколкото във Великобритания и във Франция. В Германия от 2009 г. се изучава ислям в училищата и университетите по силата на официално споразумение, подписано от германското правителство и мюсюлманската общност, представена от т.нар Ислямска конференция.[124] В споразумението се очертава план за религиозно образование и се регламентира организирането на религиозни семинари, които се посещават и от представители на духовния елит на мюсюлманите в България. Значимата толерантност към обучението по ислям в Германия прави възможна и дейността на неортодоксални секти, които не са приети от официалното сунитско вероизповедание (като „Ахмадия“), чиито семинари също се посещават от мюсюлмански духовници от България) – В Германия бях на семинар на „Ахмадия“. Поканиха ме, защото ме уважават. Бяхме 70 000 човека – от целия халифат… Ходих на 10 семинара, където преподаваха шейхове (може да се каже и молли) от Медина. Така разбрах кое е правилното (мъж, 41 г., Гоце Делчев).

По-лесната интеграция чрез мюсюлманските общности в чужбина насърчава идентичността „мюсюлмани“ като религиозна принадлежност. Много от хората, които се връщат, временно или за постоянно от работа в чужбина, „внасят“ религиозност. Респондент от духовния елит изтъква точно този факт – като отидат в чужбина и се връщат по-мюсюлмани от мен, а преди не стъпваха в джамия“ – и допълва – „някои хора излизат и не се връщат, но при гостуване влияят на другите. Но там мюсюлманите са свободни, имат права, а тук не е така (мъж, 50 г., Горно Дряново). Разказва случай за хора от селото, които са в САЩ и вече са станали американски граждани с помощта на местни мюсюлмани. Влиянието отвън върху идентичността „мюсюлмани“ може да се открие и в сравнения, чрез които се изтъква по-голямата толерантност към външните знаци за дълбока религиозност, характерни за общността – Наскоро бях в Брюксел да си купувам кола и там – при приятели… На никого не прави впечатление, ако си с брада, с мюсюлманско облекло. Друг свят. Демокрацията е далече от нас… (мъж, 40 г., Лъжница).

Чрез емигрантските общности се „внася“ и късна религиозност, като това е по-характерно за мъже на средна възраст и с добро образование, които са работили в чужбина. Тяхното пребиваване там често се изтъква като причина за приобщаване към Исляма – Аз намерих сили да прекрача прага на джамията преди 5 години. Баща ми не беше много религиозен. У нас мама по-знаеше религията. Аз лично се научих да се кланям чак през 1998. Научи ме един мароканец в Белгия, който стана най-близкият ми приятел. Приюти ме у тях без дори да знае, че съм мюсюлманин… После приюти и братовчед ми. Прекрасен човек. (мъж, 45 г., Дебрен)

Духовното образование на „новите“ имами в Турция и Саудитска Арабия е още един външен фактор, който подсилва идентификацията „мюсюлмани“ като религиозна принадлежност.[125] Състудент на един от тези имами разказва, че той до втори курс не ходел на джамия, но след като заминал да учи в Саудитска Арабия, станал ревностен мюсюлманин. В селищата където те проповядват, наистина има по-висока степен на религиозност, откровена или показна и в Сърница например това е много видимо.[126] Респонденти от други места, които подчертават своята религиозност, също вярват повече на новите имами – Вярвам повече на новите имами, защото са по-образовани. Те са получили духовно образование в Турция и там има по-добро такова. (мъж, 21г., Дебрен) Именно това, че те са по-образовани и начетени ги прави добре приети от младите и образованите хора.

Тяхната добра подготовка и умението да общуват с младите мюсюлмани се признава от всички, дори и от тези, които не ги приемат еднозначно – На всеки Байрам карам младите да поемат. Повече разбират, младите хора искат други теми. Но по-късно, когато става дума за различията с имамите завършили в Саудитска Арабия – Трябва постепенно. Не може да ми дойде някой пикльо от Саудитска Арабия и да ми ходи с вдигната глава… (мъж, 53 г., Дебрен). Друг представител на духовния елит също споделя своето нееднозначно отношение – Ние сме ханифити. А в Саудитска Арабия – шафии. Има малко разминаване в обредите. Не ме интересува как се молят хората – важното е да се молят. Новите ходжи много обичат да използват думата „бидат“ (нововъведение). Но всичко ново ли да забраним? Религията е улеснение… Новите искат веднага да въведат новите норми, както е в Саудитска Арабия. Но тук това (брадите, носиите) не е нормално…(мъж, 30 г., Огняново).

Специфичната обредност, която се „внася“ от „новите“ имами (след като се върнат от обучение в чужбина), е най-често изтъкваната причина за различията между мюсюлманските духовници – Студентите, които идват от Саудитска Арабия, проповядват вярата, както е според Пророка. Старите карат по османския начин. (мъж, 41 г., Гоце Делчев) Съпоставимо е обяснението за различията, направено и от самите нови имами – Няма диференциране между нас (завършилите в Саудитска Арабия) и останалите имами. Ние нищо не забраняваме на хората, но не искаме да извършваме бидат. Старите ходжи са правили мевлид заради парите. Старите всъщност са по-радикални. Не – по-консервативни. Казваха: „Това се прави така, защото е така!“ А ние обясняваме защо е така. (мъж, 47 г., Сърница) Може да се допусне, че точно тези канонични спорове също рефлектират върху религиозната идентичност, защото разделят мюсюлманите между ортодоксален и османски ислям и изкристализират в стремеж всеки да докаже, че неговата вяра е по-права.

Разбира се има респонденти, които изразяват открита подозрителност и недоверие, с проекции за „внос“ на етническата идентичност – Тук мюсюлманите си се осъзнават като българи. Обаче чуждестранните възпитаници (от арабските страни) ги карат да се пишат турци (жена, 51 г., Огняново). В това твърдение може да се търси знак за „внос“ на етническа идентичност, но тя не може да се приеме без резерви, още повече, че разграничението на мюсюлманските духовници, завършили в Саудитска Арабия, е точно от османския ислям. Има дори случаи, в които респонденти от средата на самите имами приемат и споделят различни версии за помашки етнос, чиито корени се търсят преди османското завоевание – Тук е имало ислям преди турците. Виждал съм надгробен камък, датиран по Хиджра отпреди 1 300 години. Най-вероятно сме араби. В Саудитска Арабия мислеха, че съм от Египет (мъж, 47 г., Сърница). Тази позиция не е единична и е логична, защото, при разширяващото се самоопределяне като „помаци“, би стеснила кръга на мюсюлманите, които вярват на новите имами. Това, че не е масово осъзната, може да се обясни с безусловната принадлежност на младите и образовани мюсюлмански духовници към елитите и обвързването им с партийни структури (ДПС), за които априори се приема, че насърчават турчеенето.

Точно тази връзка се потвърждава от много често срещаното твърдение на респондентите, че учението в чужбина е награда за лоялните към ДПС. Един от тях го формулира така – Синът ми щеше да ходи да учи в Саудитска Арабия, но тукашните от ДПС го спряха, защото не им ходи по акъла… казаха, че от там искат да се изпращат по-млади хора. Аз ходих в ДПС да се оплача. (мъж, 63 г., Буково) В тази интерпретация се съдържа много лично отношение, но тя откроява една реалност (потвърдена и от други респонденти), че изборът, кой да отиде да учи в Саудитска Арабия или Турция, наистина се прави от местните структури на ДПС и се обвързва с лоялност към партията. В повечето случай „новите“ имами са и от семейства на местния елит.

Авторитетът на „новите“ имами се гради и от това, че младите мюсюлмани виждат в духовното образование в Турция и Саудитска Арабия много добра перспектива за реализация не само в България, но и в чужбина и най-вече в Европа. Точно тази гледна точка прозира в твърденията на респондент, който принадлежи към елитите. Той с гордост разказва че дъщеря му е женена в Турция, след като заминала там да учи в духовно училище. Синът му учи в Саудитска Арабия шариат и според него едва ли ще се върне – Перспективата му е в Западна Европа – където ценят образованите мюсюлмани – и дава пример с Великобритания. Може да се предположи, че тази перспектива ще се развива като схема, която ще осигури духовници за нарастващите мюсюлмански общности в страни членки на ЕС. На въпроса – „Защо учи в Саудитска Арабия?“ – отговаря – защото тогава (преди 5г.) в Турция нямаше добро образование (мъж, 50 г., Горно Дряново).

Самият той степенува духовното образование на мюсюлманите по следния начин – най-ниското ниво – в България (самият той е завършил първия випуск на Ислямския Институт през 1993г.), следващото ниво е Турция, а за най-добро смята духовното образование, получено в Саудитска Арабия. Друг респондент прави същото разграничение (въпреки споделените съмнения) и на въпрос – Има ли някаква йерархия на завършилите в Саудитска Арабия, в Турция и в България? Кои са по-уважавани? – отговорът е – Нас ни гледат като по-нисши. А у нас образованието по ислям не е слабо. Има дърпане между завършилите в Турция и в Саудитска Арабия. Има разграничение между завършилите в Саудитска Арабия и останалите. То, между самите университети си има търкания…За това обаче всеки си има собствено мнение. Няма подреждане. Всичко зависи от човека. Не приемам твърдението, че отличниците от Ислямския институт ги изпращат да учат в Турция. Да, вярно там има много добри училища (мъж, 34, Сърница). Тази градация на духовното образование по-качество – Саудитска Арабия, Турция, България – се потвърждава при повечето респонденти, но не и от резултатите в количественото изследване, където, на въпроса – „Къде трябва да учат мюсюлманските духовници?“ – 56% отговарят – в България, 7.4% – в Турция и 6.7% в Саудитска Арабия.

Чрез „новите“ имами се „внасят“ не само религиозни идеи и норми, но и модели за начин на живот – в бита, в начина на обличане, които също „уплътняват“ религиозната идентичност „мюсюлмани“ – това, че са забулени по различен начин е мода, дойде от жените на тези, дето бяха в Саудитска Арабия. Гледат и телевизия, ходят и на екскурзия там (жена, 31 г., Сърница). Тази мода много бързо се разпространява в някои селища (Лъжница, махалата Петелци в Сърница), в които имамът е учил в Саудитска Арабия. Следват я първо жените от неговия род, а постепенно към тях се присъединяват и други. Разбира се, има и противопоставяне, особено по отношение на забрадките, както и твърдения, че им плащат, за да се обличат така.[127]

Процесите в Близкия Изток и Северна Африка, които са много активни на съвременния етап, са свързани с „Арабската пролет“, свалила от власт дълго управлявалите авторитарни владетели в редица арабски страни, с войната в Либия, с изборите в Тунис и Египет, които се печелят от мюсюлмански партии, с Афганистан, с проблемите с тероризма и с гражданската война в Сирия. Тези събития продължават повече от година, предизвикват активизиране на ислямския фактор и ревитализация на исляма, а последиците от тях утвърждават ислямските ценности и партии в регионален план. Процесите в Близкия Изток и Северна Африка са в центъра на съвременните международни отношения и медиите – запълват ежедневно информационното пространство и „невидимо“ и косвено повлияват консолидирането на мюсюлманските общности извън конкретния регион – включително и в България. Само в този контекст, като съпричастност към „нашите“, може да се мисли, че те повлияват религиозната идентификация „мюсюлмани“. Като събития обаче те остават в периферията на интересите на мюсюлманите в Родопите – Тук никой не се интересува от бунтовете в арабския свят (мъж, 37 г., Корница). Много рядко може да се изрази отношение и то обикновено е мотивирано от лични предпочитания и идеологическа съпричастност – харесвам Кадафи и режима в Либия, това е управление (мъж, 45 г., Дебрен).

Конфликтите на Балканите

и най-вече етническите и религиозните сблъсъци, които съпътстват разпадането на бивша Югославия, също могат да се приемат като външен фактор, които влияе на „множествената“ идентичност на помаците. Тяхното влияние е много по-пряко, поради географската близост и активното общуване с хората от съседните държави. Не може обаче да се търси осъзнаване и заявяване на обща „балканска“ същност, под каквато и да е форма на идентичност. Както вече беше споменато респондентите не дават основание да се мисли за пряка връзка между етническата идентификация „мюсюлмани“ в Босна и Херцеговина и етническото самоопределяне на ограничен брой помаци като „мюсюлмани“. Въпреки това, балканските реалности на съвременния етап повлияват най-вече религиозната идентичност „мюсюлмани“. Това влияние е в общ контекст и косвено, както при активизирането на ислямския фактор в Близкия Изток. Мюсюлманите в другите балкански страни се приемат като „наши хора“ и се прави сравнение, най-вече за това, доколко са свободни да изразяват своята религиозна идентичност – „Тук, ако един мъж излезе с таке или с брада на пазара в Гоце Делчев, няма да се върне. А в Струга си ходят свободно албанците с такета и никой не ги закача…“ (мъж, 37 г. Корница).

Сходни са обаче условията на по-голяма отвореност към света, на по-голяма мобилност и повече контакти, които насърчават самоосъзнаването и отключват „сътворяването“ на нации. В границите на бивша Югославия тези процеси са много активни през 60-те години на 20-ти век и именно тогава се „създава“ не само „мюсюлманската“ нация в Босна и Херцеговина, но и „македонската“ нация, чийто произход се търси далеч назад – във времето на Александър Македонски. Първата се сътворява и с външнополитически съображения, свързани с лидерската позиция на Югославия в Движението на необвързаните, където повечето държави са ислямски. Втората започва да се „твори“ първо в емигрантските общности от бивша Югославия в САЩ, за да се заяви по-голяма историческа тежест. След това учените „изобретяват“ исторически аргументи и после идва конкретна държавна политика, която утвърждава „новите“ нации. В България вече има учени, които „събират“ исторически аргументи и създават различни теории за помашки етнос – арабска, Волжско-Камска, Куманско-печенежка и др., в които е залегнала тезата за предосмански ислям на Балканите и тя печели все повече привърженици. Това „творчество“ е сравнимо със създаването на нации в съседни държави (в един друг период), може да се мисли като своеобразен индиректен „внос“ и като част от процеса на етническо инженерство. Има още една „балканска връзка“, чрез която се „внася“ етническа идентичност „помаци“ от съседна страна (Гърция), но тя е много по-директна и се изтъква често от респондентите – Няма тенденция за обособяване на помашки език. Може би е влияние от Гърция (мъж, 53 г., Смолян), както и – Това – за помашкия етнос – дойде от гръцката пропаганда. Там го изфабрикуваха, сега го пренасят тук (жена, 50 г., Смолян).

Турция като значим икономически и геополитически фактор

оказва много по-силно и пряко влияние върху религиозната и етническата идентичност на мюсюлманите в Родопите. Това се дължи на нарасналия международен престиж на страната и активното ангажиране с мюсюлманите в балканските държави. Още по-време на войните в Югославия турската външна политика има ясна и устойчива позиция в подкрепа на мюсюлманите. Тази политика е само една от проекциите на амбициозен външнополитически курс, концептуализиран в доктрината „Демирел“. Тя е заявена веднага след края на Студената война от тогавашния турски президент Сюлейман Демирел и очертава широк периметър за активна външна политика в няколко направления – Средна Азия, Близкия Изток и Балканите. Същностната мотивация на тази външна политика е активна подкрепа за мюсюлманите извън Турция, в периметъра на някогашната империя и в продължение на двадесет години тя се следва неотлъчно, обогатява се и се развива.[128] Нейната успешна реализация се дължи на икономически и геополитически фактори, които създават значима и активна позиция на Турция в съвременните международни отношения. По данни на световната банка годишното нарастване на брутния вътрешен продукт (GDP) на Турция е 4.7% за 2007 г.; 0.7% за 2008 г.; -4.7% за 2009 г. и 9% за 2010 г. Тези данни показват, че страната има силна икономика, успешно излиза от световната криза и се нарежда сред най-динамично развиващите се държави (през 2010 г. преди нея е само Китай, с 10.4% нарастване на брутния вътрешен продукт). Този висок икономически растеж поставя Турция на 18 място в света, изгражда престиж и авторитет, както и амбиции за още по-голяма външнополитическа активност. Също така Турция се нарежда и сред 15-те страни в света с най-високи военни разходи (като % от брутния вътрешен продукт) – 2.4% от GDP, което прави 17.5 билиона долара. За 2010 г. по-високи военни разходи имат само САЩ – 4.8%; Русия – 4.0% и Великобритания – 2.7%. След Турция се нареждат страни като Франция – 2.3%, Китай – 2.0%, Бразилия – 1.6% и Германия – 1.4% (SIPRI Yearbook 2011)

Тези показатели заявяват Турция като бързо развиваща се държава, с висок стандарт и добри условия за реализация. Те са съчетани със значима геополитическа тежест в съвременните международни отношения, защото турската външна политика е много активна по отношение на Близкия Изток и „Арабската пролет“. Това неминуемо повишава нейния авторитет пред мюсюлманите и в България, „натрупва“ се върху традиционната обвързаност и се заявява категорично – И в Турция нашите живеят по-добре. Всичко са постигнали за 15 години. Защото гледат само икономическата страна. Няма проблеми с етнос, с религия – тези въпроси там не са на дневен ред. Нашите там не се чувстват различни, дори са по-уважавани (мъж, 47 г., Буково). Този авторитет е безспорен, осъзнат и признат от всички респонденти, които изразяват отношението си към Турция. За тях тя създава модел за начин на живот, бит и ценности – това е модел за живот, но там много трудно може да се реализира човек, не знаем езика, а и там много се работи (мъж, 32 г., Корница).

Във втората част на това изказване вече се очертава диференциация, повлияна от различната етническа идентичност, заявена от респондентите. Тези, които се самоопределят като „турци“ имат безрезервна обвързаност и там влиянието е най-силно – мило ми е като чуя турска музика …Хората вярват, че Турция ще ни защити, ако нещо стане…вярват, както българите в Русия (мъж, 52 г., Корница). Същото доверие и обвързаност с Турция прозира в твърдението и на друг респондент, който се самоопределя като „турчин“ – християните не ни обичат, ние сме чужди. Това не е така, като отидеш в Турция, там си спокоен. Човек усеща, че е важен, има сигурност, правителството се грижи за хората (мъж, 42 г., Лъжница). Отново позитивно, но по-дистанцирано и прагматично, без емоционална обвързаност, както в Корница, е отношението към Турция на тези, които се самоопределят като „помаци“ и търсят ислям преди Османската империя. Те се възхищават от начина, по който живеят в Турция, и твърдят, че сега повечето отиват да учат светско образование там и не се връщат – Аз не съм ходил в Турция, но мисля, че хората там са много топли и добри. Приятели, които са ходил, и казват, „чудеса, не може да се опише, трябва да се види“. Животът там е много по-добър. От Сърница са заминали 2-3 семейства само. Като дойдат тук на почивка, и те разказват чудеса. За 10 години са изкарали това, дето тук за цял живот не може. В началото замина и един мой връстник и … доволни и предоволни (мъж, 45, Сърница), както и – В Турция е по-хубаво, хората живеят по-добре, но не е за мен, защото не зная езика (мъж, 21 г., Дебрен). Тази позиция вече изявява отношение като към чужда държава, което се дължи на множество фактори – не знаят езика; живеят в места, където има по-малко изселници в Турция; работят в строителството в Западна Европа. Това сдържано и прагматично отношение към Турция се заявява най-вече от представители на светския и духовен елит, самоопределящи се като „помаци“, от активистите на помашкия етнос и младите бизнесмени – Това е друга държава, аз не говоря турски, те там живеят много добре. За мене Турция е чужда държава! (мъж, 45 г., Дебрен) То показва, че влиянието на Турция при „другите“ намалява и се „моделира“ вече и от вътрешни фактори.

В представите на по-възрастните мюсюлмани ислямът устойчиво се отъждествява с Турция, което означава, че нарасналият ѝ международен престиж оказва влияние и върху религиозната идентичност. Нашата религия ни сближава с турците. Турция много ми харесва – страшна икономика. 700 лв. пенсия вземат изселниците.. От демокрацията излезе нова мода на имената, внасят ги от Турция. Например – „Хай“ и други такива… (мъж, 65 г., Сърница). По-млади респонденти също открояват връзката „ислям-Турция“, но интерпретациите очертават и дистанция – От Горната махала съм. Знам турски. Но не смятам, че съм турчин. Те на вас ви казват, че са турци, пред нас никога няма да посмеят. Пред нас слагат акцента върху религията: първо са мохамедани. Казват си, че са помаци, а не турци. Всъщност, смесват религия и „турско“. Никой от тях не може да пише на турски. В училището няма нито една подадена молба за изучаване на турски език. През 1989 имаше само един изселник от Чекаларово – гурбетчия (мъж, 41 г., Чекаларово).

Влиянието на Турция върху религиозната идентичност „мюсюлмани“ се насърчава и от Главното мюфтийство и Ислямския институт, където има силно турско финансиране на дейността им и „внасяне“ на преподаватели от Турция – В мюфтийството на Хаджъ перат парите – дарения от Турция (от държавния вакъф) и от Саудитска Арабия. Мисля, че мюфтийството е по-близо до Турция, не до Саудитска Арабия (мъж, 41 г., Буково). Един от респондентите подчертава, че в Ислямския институт се учи много история на Турция (мъж, 40 г. Сърница). Другата линия, която изгражда авторитета и влиянието на Турция сред мюсюлманите в България, е политиката на ДПС – ДПС си държи за турците… (мъж, 68 г., Сърница) Това обаче предизвиква различни реакции, а един от респондентите дори директно обвинява Турция и ДПС за все по-интензивното използване на религията в услуга на турския национализъм – Аз съм българин мюсюлманин, а те (ДПС и Организацията на тракийските турци в Одрин) ме наричат помашки турчин. А имамът по време на петъчна молитва с 1 200 души ги убеждаваше да се пишат турци. Лично го чух (мъж, 51 г., Мадан).[129] Това отново е позиция на респондент, който се самоопределя като „помак“ и тя има все повече привърженици. Тази позиция още веднъж потвърждава и извода, че влиянието на Турция е силно и устойчиво върху религиозната идентичност „мюсюлмани“, но не е еднозначно при различните етнически идентичности. Неговата перспектива зависи както от нагласите на мюсюлманите в България, така и от конкретна политика на местно и държавно равнище.

Очертаните външни фактори са активни и имат широка перспектива, което означава, че те още дълго ще продължат да влияят върху идентичността на помаците. Това влияние не е директно, но то не може да бъде пренебрегнато поради отворените граници, голямата мобилност на хората и глобалните информационни пространства. Тези съвременни реалности създават едновременно търсене на себе си и на „другите“ и въздействат много силно на общности, които дълго време са били затворени и изолирани.

Литература

Бауман, З., Глобализацията: Последиците за човека, С.,, ЛИК, 1999

Бек, У., Що е глобализация?, С.,, Критика и хуманизъм, 2002

Иванова, Е., Родопите: от крайностите към златната среда и обратно, В: Планината Родопи – усилията на прехода, С., 1998

Иванова, Е., Малцинства и глобализация, В: Глобализацията и новите граници на политическото, С., ИК ЕОН-2000, 2004

Малинов, Св., Ще оцелее ли националната държава, В: Глобализацията и новите граници на политическото, С., ИК ЕОН-2000, 2004

Томова, И., Родопите през 90-те: тенденции на развитието, В: Планината Родопи – усилията на прехода, С., 1998

Най, Дж., Международните конфликти. Теория и история, С., 1998

Хинкова, С., Дипломация и политика в международните системи „Метерних“ и „Реалполитик“. Международните отношения през ХІХ век, С., 2012

Coker, Ch., Globalization and Insecurity in the XXI Century. Oxford University Press, 2002

Rupert, M., Ideologies of Globalization: Contending Visions of a New World Order, London, Bell, 2000

SIPRI Yearbook 2011, www.sipri.org/yearbook / 2011/04

СОНЯ ХИНКОВА

Доц. д-р Соня Хинкова е преподавател в департамент „Политически науки“ на Нов български университет. Тя е доцент по международно право и международни отношения и доктор по политология. Основните й изследователски интереси са в областта на международните отношения, външната политика, международните конфликти и интеграционната политика на България.

Йонеску – театърът на баналността

Автор(и): Сюзън Зонтаг

Бележки и Контра-бележки: писания върху театъра

от Йожен Йонеску

Изглежда някак много подобаващо един драматург, чиито най-добри произведения издигат на пиедестал баналността, да състави книга за театъра, претъпкана с баналности. Цитирам напосоки:

Дидактиката е най-вече мисловно отношение и израз на волята за доминация.

Едно произведение на изкуството е най-вече мисловно приключение.

Някои казват, че „Строителите на империи“ от Борис Виан е вдъхновена от моята собствена пиеса „Амедè“. Всъщност никой (човек) не е вдъхновяван от някой друг, а само и единствено от самия себе си и собствените си страхове.

Откривам една криза на мисълта, която се демонстрира в кризата на езика; думите вече не означават нищо.

Никое общество не е успявало да отмени човешката тъга; никоя политическа система не може да ни освободи от болката на живота, от страха пред смъртта, от жаждата ни за абсолютното.

Какво може човек да мисли за възгледи, които са едновременно толкова приповдигнати и толкова банални? И сякаш това не е достатъчно, есетата на Йонеску са претоварени с повърхностни обяснения и мазничка суета. Отново напосоки:

Мога да потвърдя, че нито публиката, нито критиката, са ми оказвали някакво влияние.

Може би съм социално настроен, противно на самия себе си.

При мен всяка пиеса възниква от един вид себеанализ.

Не съм идеолог, понеже съм директен и обективен.

Светът не би трябвало да ме интересува толкова много. А всъщност съм обсебен от него.

И тъй нататък, и тъй нататък. Есетата на Йонеску върху театъра предлагат доста много примери за такъв, вероятно неосъзнаван, хумор.

Разбира се, в Бележки и контра-забележки има някои идеи, които заслужават бъдат вземани на сериозно, но никоя от тях не произхожда от самия Йонеску. Една такава е идеята за театъра като инструмент, който, чрез самия акт на изкривяване на реалността, освежава усета ни за нея. Една подобна функция на театъра изисква не само нова драматургия, но и нов корпус от пиеси. „Моля, без повече шедьоври“, настоява Артò в Театърът и неговият двойник, най-дръзкия и задълбочен манифест на модерния театър. Също като Артò, Йонеску презира „литературния“ театър на миналото: той обича да чете Шекспир и Клайст, но не и да ги гледа на сцената, докато Корней, Молиер, Ибсен, Стриндберг, Пирандело, Жироду, са му скучни и по двата начина. Ако старомодните театрални пиеси би трябвало изобщо да се поставят, то Йонеску предлага един определен трик (също както го прави и Артò): постановката трябва да се прави „против“ текста, например да се наслага сериозна, формална продукция върху текстове, които са абсурдни, диви, комични; напротив, да се третира някой сериозен текст в духа на буфонадата. Заедно с отхвърлянето на литературния театър – театъра на сюжета и индивидуалните герои – Йонеску призовава и към скрупульозно избягване на всякаква психология, защото психологията означава „реализъм“, а реализмът е тъп и ограничава въображението. Това отхвърляне на психологията позволява връщането към живот на едно средство, присъщо на всички не-реалистични театрални традиции (което е еквивалентно на фронталното рисуване в наивната живопис), при което героите се обръщат директно към публиката (вместо едни към други), и започват да описват имената, идентичностите, навиците, вкусовете, действията си… Всичко това е, разбира се, добре познато, то е каноничният модерен стил в театъра. Повечето от интересните идеи в Бележки и контра-бележки са един вид разводнен Артò, или по-скоро един Артò, издокаран и направен да изглежда шармантен, интригуващ. Артò без неговите омрази, Артò без неговата лудост. Йонеску се приближава най-близо до оригиналността в отделни забележки върху хумора (който той разбира, докато бедният луд Артò никога не го е правил). Театърът на жестокостта на Артò, както сам той го е наричал, работи в по-мрачните регистри на страховитостта, допълнена с мелодраматични актове, кървави привидения, крясъци, истерия. А Йонеску, отбелязвайки, че всяка трагедия се превръща в комедия ако бъде просто забързана, се е посветил на насилствено-комичното. Вместо пещерата или двореца, или храма, или пустошта, той поставя повечето си пиеси във всекидневната. Неговият комичен терен е баналността, потисничеството на „дома“ – бил той мебелираната стая на ергена, кабинетът на учения, холът на женената двойка. Под формите на конвенционалния театър, както Йонеску може да демонстрира, лежи лудостта, изличаването на личността.

Но пиесите на Йонеску, струва ми се, се нуждаят от известни обяснения. Ако изпитвате желание да се запознаете с творчеството му, то отличната малка книга на Ричард Н. Коу за Йонсеку, публикувана през 1961 в британската поредица Писатели и критици, предлага една далеч по-последователна и компактна защита на пиесите му от всичко, което човек може да открие в Бележки и контра-бележки. Интересното в мислите на Йонеску върху Йонеску идва не от неговата теория за театъра, а от онова, което книгата подсказва за удивителната мършавост – имайки пред вид разнообразието на темите му – на собствените му пиеси. Тонът на книгата вече разкрива доста много. Защото зад неуморния егоизъм на писанията на Йонеску за театъра (примерно алюзиите за безкрайни битки с тъпоумните критици и овчедушната публика), прозира една дори още по-упорита, жалостива притеснителност. Йонеску протестира безпрестанно, че е бил криворазбран. Ето защо, каквото и да каже в някакъв момент в Бележки и контра-бележки, той ще го отрече на някаква следваща страница. (Макар писанията да обхващат годините 1951-1961, в аргументите му няма развитие). Примери: Пиесите му са авангарден театър; няма такова нещо като авангарден театър. Той пише социална критика; той не пише социална критика. Той е хуманист; той е морално и емоционално отчужден от човечеството. И през цялото време той пише като човек, който е сигурен, че истинските му дарби са били криворазбрани – независимо от това какво други или самият той ще кажат за него.

Но в какво се състои постижението на Йонеску? Ако може да се съди по най-взискателните стандарти, той е написал една истински забележителна и красива пиеса, Жак или подчинението(1950); една брилянтна, но по-маловажна творба, Плешивата певица, първата му пиеса (1948-49), както и няколко ефективни кратки пиеси, които са пикантни вариации на обичайните му теми – Урокът (1950), Столовете (1951) и Новият наемател (1953). Всички тези пиеси – той е плодовит автор – са „ранен“ Йонеску. По-късните творби са белязани от размитост в драматичната целенасоченост и все по-увеличаваща се, тромава самоувереност. Размитостта може да се наблюдава ясно в Жертви на дълга (1952) – творба с отделни мощни части, но за нещастие прекомерно експлицитна. Или човек би могъл да разглежда най-добрата му пиеса, Жак, плюс краткото продължение, използващо същите герои, Бъдещето е в яйцата (1951). Жак е изпълнена с великолепна груба фантазия, изобретателна и логична; само тя, от всички пиеси на Йонеску, ни дава нещо, отговарящо на стандартите на Артò: Театърът на жестокостта е комедия. Но в Бъдещето е в яйцата Йонеску вече е поел катастрофалния курс на по-късните си писания; тук той ругае срещу „гледища“ и упорито приписва на героите си загриженост за състоянието на театъра, естеството на езика и така нататък. Йонеску е артист със значителни дарби, който е станал жертва на „идеи“. Творчеството му е претъпкано от тях; талантите му са загрубели. В Бележки и контра-бележки сме изправени пред част от безкрайното му усилие за себеобяснение и себеоправдание като драматург и мислител, което инак заема цялото съдържание на пиеси като Импровизация; което диктува досадните забележки върху драматургията от Жертви на дълга иАмедè; което вдъхновява опростенческата критика на модерното общество от Убиецът и Носорози.

Оригиналният артистичен първоизточник на Йонеску е откриването на поезията на баналността. Първата му пиеса, Плешивата певица, е била написана почти по случайност, казва той, след като открил [безсмислените разговори на] семействата Смит и Мартин в разговорника по английски език Assimil. Всички следващи пиеси на Йонеску продължават поне да започват с подаване на клишета напред-назад. По-късно откриването на поезията на клишето го води до откриване и на поезията на безсмислеността – тоест обратимостта на всички думи едни в други. (Оттук и пороят от „бъбрене“ в края на Жак.) Вече е отбелязвано, че в раните пиеси на Йонеску „става дума за“ безсмислието или „за“ некомуникацията. Но всичко това изпуска важния факт, че в голяма част от модерното изкуство вече не може да се говори за теми в стария смисъл на думата. Темата тук по-скоро е техниката. Онова, което Йонеску е направил – и което в никакъв случай не е дреболия – е да приложи към театъра едно от големите технически открития на модерната поезия: че всеки език може да бъде разглеждан отвън, като от чужденец. Йонеску разкрива драматичните ресурси на това отношение, отдавна известни, но до този момент ограничени до модерната поезия. В ранните му пиеси не „става дума“ безсмислието. Те са опити да се използва безсмислието театрално.

Откриването на клишето от Йонеску означава, че той отказва да гледа на езика като на инструмент за комуникация и себеизразяване, а по-скоро като екзотична субстанция, секретирана – в един вид транс – от взаимозаменими личности. Следващото му откритие, също отдавна известно на модерната поезия, е че би могъл да третира езика като нещо осезаемо. (Така например, учителят убива ученика от Урокът, като използва думата „нож“). Основното средство за превръщане на езика във вещ е повторението. Това вербално повторение е драматизирано допълнително от един друг постоянен мотив в пиесите на Йонеску: злокачественото, ирационално размножаване на материалните неща. (Например: яйцето в Бъдещето е в яйцата, столовете вСтоловете, мебелите в Новият наемател, кутиите в Убиецът, чашите в Жертви на дълга, носовете и пръстите на Роберта II в Жак, трупът в Амедè или как да се освободим от него.) Тези повтарящи се думи, тези демонично размножаващи се вещи, могат да бъдат упражнявани и ползвани единствено като на сън, като бъдат изличавани. Логически, поетически – а не поради някакви „идеи“, които Йонеску има за естеството на индивида или обществото – пиесите му трябва да приключват или в повторение, da capo, или в някакво невероятно насилие. Някои от типичните окончания са: избиване на публиката (предложеният край на Плешивата певица), самоубийство (Столовете), поставяне в гробница и мълчание (Новият наемател), неразбираемост и животинско мучене (Жак), чудовищно физическо принуждение (Жертви на дълга), пропадане на сцената (Бъдещето е в яйцата). Повтарящият се в пиесите на Йонеску кошмар е онзи за един напълно претъпкан и прегазен свят. (Кошмарът е експлицитен при мебелите в Новият наемателили носорозите в Носорози). Ето защо пиесите трябва да приключват или в хаос, или в небитие, разрушение, мълчание.

Тези открития (поезията на клишето и езикът като вещ), предоставят на Йонеску забележителен театрален материал. Но след това се пораждат „идеи“, а в творчеството на Йонеску се настанява и теория за този театър на безсмислието. Правят се позовавания на най-модерните съвременни преживявания. Йонеску и неговите защитници започват да твърдят, че той е започнал със собствения си опит за безсмислеността на съвременното съществуване и е разработил своя театър на клишето, за да даде израз на това. Изглежда обаче по-вероятно, че той е започнал с откриването на поезията на баналността, а след това, за съжаление, си е измислил теория, чрез която да укрепи всичко това. А тази теория се свежда до някои от най-дръзките клишета на модерната критика на „масовото общество“, всичко омешано едно през друго – отчуждение, стандартизация, дехуманизация. За да обобщи това познато до скомина недоволство, любимата дума на Йонеску е „буржоа“, или понякога „дребен буржоа“. Буржоата на Йонеску има само малко общо с онази любима мишена на левичарската реторика, макар че той може би я е заел от този източник. За Йонеску „буржоа“ означава всичко, което той не харесва: то означава „реализъм“ в театъра (нещо подобно на начина, по който Брехт използва думата „аристотеловски“); то означава идеология, то означава конформизъм. Разбира се, всичко това не би имало значение, ако би ставало въпрос единствено за изказванията на Йонеску върху собственото му творчество. Онова, което действително има значение е, че то започва все повече да оказва влияние върху творчеството му. Във все пò и по-голяма степен Йонеску клони към безсрамно „указване“ на онова, което върши. (Човек неволно се присвива, когато – в края на Урокът – учителят си слага лента с пречупен кръст, докато се готви да се отърве от тялото на ученика си). Йонеску е започнал с една фантазия, с визията за свят, населяван от езикови кукли. Той не е критикувал нищо, а още по-малко пък е открил онова, което в едно ранно есе нарича „Трагедията на езика“. Той просто е открил един начин, по който може да бъде използван езикът. Едва по-късно от това артистично откритие е извлечен набор от груби, опростенчески позиции – позиции относно съвременната стандартизация и дехуманизация на човека – и всичко това е положено в скута на едно препарирано страшилище, наречено „буржоа“, „общество“ и т. н. Тогава пък идва момента за утвърждаването на единичния човек против страшилището. По този начин творчеството на Йонеску преминава през една неудачна и добре позната двойна фаза: в началото, творби на анти-театър и пародия; по-късно – социално конструктивни пиеси. Тези по-късни пиеси са мършава работа. А най-слабата част от целия oeuvre са пиесите от цикъла Беранжè –Убиецът (1957), Носорози (1960) и Пешеходецът по въздуха (1962) – където Йонеску (както сам твърди) е създал един alter ego, един обикновен, обсаден човек – Беранжè, героят, който ще се „присъедини към човечеството“. Но трудността се състои в това, че утвърждаването на човека не може просто да бъде пожелано, нито в морала, нито в изкуството. Ако то бъде просто пожелано, резултатът винаги се оказва неубедителен, а обикновено и претенциозен.

По този начин развитието на Йонеску е точно обратното на Брехт. Ранните творби на Брехт – Бал, в джунглата на градовете – отстъпват на „позитивните“ пиеси, които са неговите шедьоври: Добрият човек от Сечуан, Кавказкият тебеширен кръг, Майка Кураж. Но пък – непълно независимо от теориите, които двамата прегръщат – Брехт просто е много по-голям писател от Йонеску. За Йонеску, разбира се, той е архи-злодеят, архи-буржоата. Той е политически. Но атаките на Йонеску срещу Брехт и брехтианците – както и срещу идеята за политически обвързаното изкуство – са тривиални. Политическите позиции на Брехт са, в най-добрия случай, повод за неговия хуманизъм. Те му позволяват да се фокусира и да разшири драмата си. Докато изборът, на който настоява Йонеску – онзи между политическото утвърждаване и утвърждаването на човека – е фалшив, а освен това и опасен.

Сравнен с Брехт, Женè и Бекет, Йонеску е дребен автор дори и в най-добрата си форма. Творчеството му просто не притежава същата тежест, същото пълнокръвие, същото величие и релевантност. Пиесите на Йонеску, особено по-кратките (формата, за която дарбата му е най-подходяща) имат своите значителни достойнства: чар, остроумие, добро чувство за зловещото, над всякаква театралност. Но повтарящите се теми – идентичностите, изпадащи от функционалност; чудовищното размножаване на нещата; ужасът на „заедността“ – са рядко толкова трогателни или толкова отблъскващи, колкото могат да изглеждат. Може би това е така, защото – с изключение на Жак, където Йонеску позволява на фантазията си да направлява главата му – ужасното е по някакъв начин винаги ограничено от миличкото. Болезнените фарсове на Йонеску са булевардни комедии на авангардната чувствителност; както посочва един английски критик, всъщност само малко дели прищевките на конформизма у Йонеску от прищевките на изневярата у Фейдò. И двамата са сръчни, хладни, позоваващи се на самите себе си.

Разбира се, пиесите на Йонеску – както и писанията му за театъра – отдават старателна почит на емоциите. За Плешивата певицанапример Йонеску казва, че става дума за „говорене и неказване на нищо, поради липса на вътрешен живот“. Семействата Смит и Мартин представляват човека напълно абсорбиран в неговия социален контекст, те са „забравили смисъла на емоциите“. Но какво да кажем за многобройните описания, които Йонеску прави в Бележки и контра-бележки на собствената си неспособност да чувства – неспособност, която според него го спасява от превръщането в масов човек? Онова, което движи Йонеску, е не протест срещу липсата на страст, а един вид мизантропия, която той е покрил с модерни клишета на културна диагноза. Чувствителността зад неговия театър е напрегната, защитна и изпълнена със сексуално отвращение. Отвращението е мощният двигател на пиесите на Йонеску: именно от отвращение той прави комедии на отблъскващото.

Отвращението от човешкото състояние е напълно валиден материал за изкуство. Но отвращението от идеите, изказано от човек с малко талант за идеи, е нещо напълно различно. Именно това разваля много от пиесите на Йонеску и прави писанията му върху театъра дразнещи вместо развлекателни. Отвратен от идеите като от още един вид противен човешки израстък, Йонеску бърбори до безкрай в тази досадно повтаряща се книга, едновременно възприемайки и отхвърляйки всевъзможни позиции. Постоянно повтарящата се тема на Бележки и контра-бележки е желанието му да поддържа позиция, която не е позиция, гледище, което не е гледище – с една дума, да бъде интелектуално неуязвим. Но това е невъзможно, тъй като по начало той възприема понятието идея единствено като клише; „системите на мислене от всички страни не са нищо повече от алибита – нещо, което да скрие от нас реалността (една друга дума-клише)“. Чрез едно противно приплъзване в аргумента, всяка идея по някакъв начин бива идентифицирана с политиката, а всяка политика бива идентифицирана с един фашистки кошмарен свят. Когато Йонеску казва, „вярвам, че онова, което ни разделя едни от други е просто самото общество или, ако желаете, политиката“, той изразява по-скоро своя анти-интелектуализъм, отколкото някаква позиция относно политиката. Това може да се види с особена яснота в най-интересната част от книгата, така наречената „Лондонска полемика“ – един обмен на есета и писма между Йонеску и Кенет Тайнън, който изказва предполагаемо брехтианска гледна точка – появил се първоначално в английския седмичник The Observer през 1958. Апогеят на тази полемика е едно благородно и красноречиво писмо на Орсън Уелс, който посочва, че разделението между изкуство и политика не може да се появи, а още по-малко да просперира другаде, освен само в един определен вид общество. Както пише Уелс, „За всичко ценно е доста вероятно да придобие доста оплескано име“, а всички свободи – включително и привилегията на Йонеску да свива рамене по адрес на политиката – „са били, в едно или друго време, политически постижения“. Не „политиката е архи-врагът на изкуството; този враг е неутралността … [която е] политическа позиция като всяка друга… Ако ние наистина сме осъдени, то нека господин Йонеску падне в битката заедно с всички нас. Той би трябвало да има куража на нашите баналности“.

Смущаващото при творчеството на Йонеску е интелектуалното изтощение, което то насърчава. Нямам проблеми с произведения на изкуството, които не съдържат никакви идеи; напротив, голяма част, ако не и най-голямата, от най-великото изкуство е от този вид. (Помислете за филмите на [Ясухиро] Озу, Крал Юбю на Жари; Лолита на Набоков; Богородица на цветята на Женè – за да вземем само четири съвременни примери). Но интелектуалната празнота е едно (често благотворно) нещо, а интелектуалната капитулация – съвсем друго. В случая с Йонеску, интелектът, който може да капитулира, не е интересен – осланяйки се, както го прави той, на мироглед, при който основното противопоставяне е между изцяло чудовищното и изцяло баналното. В началото може и да изпитваме удоволствие от чудовищността на чудовищното, но в края на краищата онова, което ни остава, е празнотата на баналността.

Източник

Сюзън Зонтаг (1933–2004) е американска литературна критичка, романистка, кинематографистка и политическа активистка.

Какво ѝ трябва на човек? Езикова промяна и равни права

Автор(и): Емилия Славова

Езикът е в нас и ние сме в езика.

Той нас обръща и ние него обръщаме.

Започвам този текст с аналог на крилатата фраза на Левски за времето, за да покажа двойствената роля на езика: от една страна, той структурира мислите, нагласите ни и разбиранията ни за света; от друга, ние също имаме власт над него и го променяме, понякога несъзнателно, понякога осъзнато и целенасочено. Чрез промени в начина ни на изразяване, ние моделираме и света около нас.

Поводът да напиша тези редове е статията на Светла Енчева Време е да сменим плочата и наблюдението ѝ, че в българския език липсват оценъчно неутрални думи заsingle (в смисъл на „неженен/а, необвързана“); на „стара мома“ и „стар ерген“; на „самотна майка“ и „извънбрачно дете“; на „бездетно семейство“; и все още правим разлика между „госпожа“ и „госпожица“ – една опозиция, която в много други езици в момента е на път да изчезне заради променените социални нагласи и ролята на жените в обществото. Време е езикът да последва обществените промени, напомня Светла Енчева, или поне да започнем обществен дебат по темата.

Личните ми наблюдения от коментари в социалните мрежи обаче сочат, че за много хора подобна промяна е нежелана, противоестествена, дори сравнявана с „насилие“ над езика и ползвателите му, които са свикнали с някакви правила и промяната им предрича сериозен дискомфорт. Факт е, че промяната на статуквото винаги е свързана с определен дискомфорт за определени групи хора; това обаче не е попречило на редица важни социални и езикови промени да се случат.

Примери на подобна сериозна промяна могат да се открият в английския език, поетично наричан „езикът на Шекспир“; което, разбира се, не означава, че езикът принадлежи на Шекспир, нито че не се е променил от неговото време насам. Напротив – за да четете Шекспирова творба днес, не е достатъчно да сте изучили добре английския или дори да сте естествени носители на езика; добре е да имате и речник под ръка. Езиковата промяна е естествен процес, тъй като езикът е част от обществения живот, а обществото, знаем, се променя; неестествени са напъните езикът да застине в една неподвижна, идеализирана форма, да се запази „чист“, какъвто е бил в някакво въображаемо минало, без никакви външни влияния и без връзка със заобикалящия го свят. Нереално е и да смятаме, че промените се случват сами, без активна намеса. Понякога наистина е така; но в други случаи те се случват осъзнато и целенасочено – например когато група хора решат да създадат езикова норма и да убедят всички останали да я спазват.

Една от знаковите промени в английския език в последните години е промяната при генеричната употреба на думата man/men(мъж, човек/мъже, хора). Това, разбира се, е свързано с промени в обществените нагласи спрямо джендър стереотипите и ролята на жените в обществото през последните десетилетия, както и множество изследвания, свързани с констатиране на сексизма в езика и налагане на тенденцията за използване на джендър-неутрален език. Въпреки твърденията на традиционалистите, чеman включва и жените и много често се употребява в този смисъл, например в известното изречение от Декларацията на независимостта на САЩ All men are created equal („Всички мъже/хора са създадени равни“), многобройни примери показват, че употребата на думата подканва към асоциации преди всичко с мъжете, а не с хората изобщо. Знак MEN на вратата на тоалетна със сигурност не включва и жени. А изречения като Man gives birth to his children („Човекът/мъжът ражда децата си“) звучат объркващо и абсурдно. Още по-комични са примери като Some men are female(„Някои хора/мъже са жени“). На български, впрочем, този проблем не е толкова отчетлив поради факта, че имаме две различни думи за „мъж“ и за „човек“; но пък андроцентричният поглед към света винаги успява да намери начин да се прояви в живота и да ни убеди, че да си човек и да си мъж е едно и също, като в рекламата „Какво му трябва на човек? Нова кола, мила жена и една добра бира.“

Затова и в английския език все повече се налага замяната на генеричнотомan/men с по-общата и немаркирана за род думаperson/people, включително и в поредица от производни думи, в които участва man: mankind ставаhumankind („човечество“); chairman става chairperson („председател“) или простоchair(буквално, „стол“, метонимично използван вместо заеманата позиция); и т.н. Разбира се, от огромно значение е и фактът, че в ролята на отговорни обществени позиции, каквато е председателят на голяма компания примерно, все по-често се забелязват жени – нещо необичайно в миналото, т.е. езикът се развива паралелно със социалните промени. Във връзка с кандидатирането на Хилари Клинтън за Президент на САЩ пък имаше шеги как Бил Клинтън би бил чудесна Първа дама. Всъщност, ако изборът на първата жена-президент в американската история стане факт, вероятно бързо ще се намери подходяща дума за ролята на нейния партньор; както и много други думи, изрази и ритуали, които ще се наложи да бъдат променяни според новите обстоятелства.

Освен промяната на определени думи обаче, желанието да се избегне сексизмът и андроцентризмът в езика налага и някои дълбинни граматични промени, например при генеричната употреба на мъжкото местоимение за 3 л. ед. ч. he/his/him („той/негов/него“) – един проблем, с който английският език се бори от дълго време. Повечето по-стари учебници по английска граматика директно препоръчват употребата на местоимението за мъжки род като обобщаващо, обхващащо в себе си и жените, с цел да се постигне съгласие по число, например:

A journalist should not be forced to reveal his sources („Журналистът не трябва да бъде принуждаван да разкрива своите/неговите източници“).

Съгласуването по число се е оказало приоритетно за граматиците пуристи пред включването на жените, особено в един традиционен патриархален свят, където мъжете се ползват по право с ред привилегии, а професиите по правило са изпълнявани от мъже. След сериозните обществени промени от последните десетилетия обаче подобна употреба става все по-неприемлива, като се препоръчват алтернативи като his/her или his or her („неговите/нейните“ или „неговите или нейните“), а за да се избегне тромавият изказ, все повече се налага употребата на местоимението за множествено число they/their/them с единствен референт:

A journalist should not be forced to reveal their sources (буквално, „Един/една журналист/ка не би трябвало да бъде принуждаван/а да разкрива своите/техните източници“).

Тази употреба на т. нар. singular they среща сериозен отпор от страна на някои традиционалисти и обвинения, че феминистите нарушават езиковата традиция и граматичната логика в името на отстояването на равенството между половете. В разгорещения дебат, разгорял се през 70-те години на 20-ти век обаче се оказва, че ситуацията е малко по-различна: всъщност генеричната употреба на he/his/him е наложена през 18-ти – 19-ти век чрез издадената през 1850 г. законова разпоредба за употребата на думи в мъжки род за обозначаване и включване на жени в документите на английския Парламент, както и чрез масирано налагане на прескриптивни правила в учебниците по граматика. Поглед към по-ранни литературни източници (от Чосър през Шекспир до Джейн Остин) свидетелстват, че singular they е било често срещано и употребявано наред с други форми (като he; he or she) и съвсем не се отклонява от най-добрите модели в английската литература.

Борбата с андроцентризма в езика се проявява на много нива, например в шеговитата подмяна на думата History (His story, интерпретирана като“неговата история“, историята, разказана през погледа на мъжете) с Herstory(Her story, „нейната история“, с фокус върху ролята на жените в историческите събития). Обект на критика стават и речниците, списвани основно от мъже и представящи света през призмата на патриархата при подбора на думи, дефинициите и илюстративните примери. На тяхно място се предлагат феминистки речници (едно изследване изброява 18 различни издания през периода 1970-2006 г.), в някои от които – отново шеговито – се предлагат дефиниции на думи като като:

CUCKOLD (рогоносец) – съпругът на невярна съпруга. Съпругата на неверен съпруг се нарича просто съпруга.

Дори и силно консервативната религиозна реторика е повлияна от тенденциите към джендър-неутрален език. В някои библейски преводи man/heсе заменя от неутрални изрази, за да се подчертае и участието на жените. Man shall not live on bread alone („Не само с хляб ще живее човек“) става People shall not live on bread alone („Не само с хляб ще живеят хората“), а brother на много места бива заменено от brother and sister. Въпреки възраженията на традиционалистите и желанието да се консервира библейският текст, лингвистичен поглед към оригиналното значение на думите на гръцки (аnthropos, „човек“) или на иврит (achim, „братя и сестри“) показва, че андроцентричната промяна и генеричните употреби на думи в мъжки родчесто са плод на превода към английски език, а верността към оригинала изисква запазване на неутрални думи и изрази (New Bible draws critics of gender-neutral language).

Още по-интересен е случаят с местоименното назоваване на Бог, традиционно He („Той“) и появилите се теологични аргументи, че всички човешки същества (а не само мъжете) са направени по божи образ и подобие и следователно Бог няма род; Бог е отвъд мъжкото и женското, а говоренето за Бог в мъжки род дава изкривена и ограничена представа за божествения образ. Безспорно, принос за това ново разбиране имат и първите назначения на жени свещеници в Църквата на Англия (Let God be a ‘she’, says Church of England women’s group).

Социалните промени в западния свят след 60-те години на 20-ти век дават отражение и върху учтивите форми на обръщение в официалното общуване: традиционните в миналото Mr/Mrs/Miss(„господин/госпожа/госпожица“) са атакувани поради неравностойното маркиране на признака „женен/неженен“. За мъжете тази информация не е релевантна и, съответно, не е закодирана в обръщението, докато за жените в едно традиционно патриархално общество семейното положение се счита за основна характеристика. Социалните очаквания към жената да се омъжи до определена възраст, да роди деца и да стане пазителка на домашното огнище, както и загубата на собствената ѝ идентичност и преминаване от сферата на влияние на баща ѝ към тази на съпруга ѝ, намират отражение както във формите на обръщение, така и в приемането на фамилното име на съпруга, а според социалната норма във Великобритания в миналото – и първото му име (така например дори първата жена–премиер в историята на Великобритания, по баща Маргарет Хилда Робъртс, е наричана Mrs Denis Thatcher).

Тези социално-езикови норми обаче търпят сериозна промяна през втората половина на 20-ти век, когато се налага обръщениетоMs (появило се в езика още през 1901 г.), в което, по подобие на мъжкото обръщение, няма информация за семейния статус на жената. И макар че много жени, които все още виждат брака като основното си поле за реализация, предпочитат да бъдат идентифицирани чрез семейното си положение и традиционното обръщение Mrs, неутралната форма Ms все повече се налага. За това, разбира се, има значение и промененият обществен статус на жените, значително нарасналият брой работещи жени, за които професионалното развитие, а не семейното положение е водещо, големият брой разведени или самостоятелно живеещи жени, както и тези, живеещи с партньор без брак, и не на последно място – много по-толерантното отношение и приемането на различните житейски решения, подменило ригидните очаквания на обществото за ролята на жената в миналото. Все по-често омъжените жени отказват да приемат фамилните имена на мъжете си, или пък в знак за равнопоставеност двамата партньори разменят фамилните си имена, а понякога дори сами избират обща фамилия.

В началото на 21-ви век английският език е на прага на нова съществена промяна във формите на обръщение. След отхвърлянето на дихотомията „омъжена/неомъжена“, изразено в обръщението Ms, все по-голяма популярност набира обръщениетоMx (произнася се „микс“ или „мъкс“), което тотално отхвърля бинарната дихотомия „мъже/жени“. Появило се в края на 70-те години на 20-ти век (първата документирана поява е в американското списание Single Parent от 1977 г.), то все повече навлиза в официалния език чрез формулярите на банки, университети, институции като Кралската поща и Националната здравна служба, а скоро – може би – ще бъде включено и в най-престижния речник на английския език, The Oxford English Dictionary. В други речници, като Macmillan Dictionary, обръщението вече е утвърдено след направени предложения от потребители към тяхната демократична платформаOpen Dictionary.

Езиковата промяна и въвеждането на новото обръщение кореспондира с все по-голямата видимост за хората с нетрадиционна сексуална ориентация, както и с ред други дълбоки социални промени през последните години: отхвърлянето на схващането, че хомосексуалността е болест и отмяната на наказателното ѝ преследване; приемането на джендър флуидността; извоюването на ред права за LGBTQ общността; узаконяването на гей браковете и т.н.

Дигиталната революция и социалните мрежи също имат своята роля при промяната на стереотипите: Facebook например използваsingular they (Xchanged their profile picture), а в началото на 2014 г. въведе за американските си потребители над 50 различни опции заджендър идентификация отвъд традиционните „male“ и „female“: „transgender“, „cisgender“, „gender fluid“, „intersex“, „trans female“, „trans male“, „trans person“, „gender variant“, „gender questioning“, „bigender“, „androgynous“, „pangender“, „transsexual“.

Езикът, става ясно от горните примери, не се променя в кабинета на някой езиковед с куп речници и граматични справочници на бюрото. Той принадлежи на всички и всеки има право да участва в процеса на езиковата промяна; а резултатът е плод на действията (целенасочени или не) на различни групи от хора. От една страна, това са професионално обвързаните с езика: журналистите, писателите, драматурзите, актьорите, авторите на учебници и езикови пособия, учителите и преподавателите, езиковедите, лексикографите и литераторите. От друга страна обаче, много важна е ролята на хората, които ползват езика ежедневно, разтягат границите му, приемат или отхвърлят наложените правила, експериментират, заемат думи от чужди езици и ги комбинират по неочаквани начини, създават нови думи или добавят нови значения към съществуващите. Проекти като Open Dictionaryпоказват колко чувствителни са днес лексикографите към всякакви нововъведения и колко бързо и лесно новите думи навлизат в дигитализираните речници. Особено важни са младите хора, тяхната склонност към езиково творчество, към заиграване и нарушаване на правилата и към създаване на нови езикови модели: едно скорошно изследване показа, че момичетата в тийнейджърска възраст имат ключова роля в езиковата промяна (Move over Shakespeare, teen girls are the real language disruptors). Съществени са и целенасочените действия на групи от социално активни хора, които откриват проблемни области в езика, пораждат обществен дебат и успяват да популяризират алтернативни варианти.

Езиковите промени обаче не биха имали сериозен ефект, ако се извършваха на чисто езиково ниво: без съответните социални промени като мерките в подкрепа на равенството на половете на работното място; без специални кампании като кампанията He for She на ООН, чието лице стана актрисата ЕмаУотсън; без конкретни стъпки като Декларацията за равенство на половете във филмовата индустрия, приета наскоро в Сараево; без промяна на обществените нагласи, иновациите сами по себе си едва ли биха могли да преодолеят инерцията на традицията. Което идва да покаже, че у нас има доста плочи за сменяне.

П. П. Въпреки заигравката в заглавието, не мисля, че българският език лесно ще понесе подобна промяна и ще позволи употребата на женско местоимение в комбинация с дума от мъжки род. Убедена съм обаче, че има нужда да разчупваме андроцентризма, да стимулираме езиковата креативност и да търсим начини за повече равнопоставеност в езика и в обществото ни.

Материал на сайта „Маргиналия“

Източник

Емилия Славова е преподавател по английски език в СУ „Св. Климент Охридски“. Професионалните ѝ интереси включват учтивостта в английския и българския език; междукултурно общуване; връзки между езиковите и социалните промени; британска култура; световни английски езици; английският език като лингва франка.

- 30-08-2015|Христо Кавалджиев

За „интересите“ на авторката по повод „учтивостта“ в българския език: Настъпи/ха ме /мъж, жена, дете, хора/ в трамвая и ми се извини/ха: „Опа! „

- 30-08-2015|Женя Кънева

В българския език, за разлика от английския, има три рода. ТРИ! В английския явно езиковата практика налага промяна в употребата на думи и местоимения, които рязко разграничават пола на субектите. Но на български това е невъзможно да се случи, поне в рамките на обозримите следващи 100 години. Освен ако преминем към турски или към английски като официален език. Не знам обаче тогава дали изобщо ще са останали българи. Да напомня – в старобългарски има една дума за назоваване на език и народа, който го говори – „ЕЗИК“. /Съжалявам, че нямам възможност да използвам ижица за последната дума/

- 30-08-2015|Надежда Александрова

Езикът се развива; английският е вече универсален и налага своите модели върху много култури. Всеки жив език наистина се променя, дано и българският заедно с промените – речникови и граматически – продължи да бъде жив език.

- 30-08-2015|Гост

Знаете ли кое е най-абсурдното в цялата тази „езикова“ ситуация? Същите тези, дето толкова много настояват, че трябвало „да стимулираме езиковата креативност“, и които съжаляват, задето в еди-кой си чужд език вече имало еди-каква си дума, пък в нашия език все още нямало такава хубава дума, почват да пищят на умряло, когато чуят някой да употребява дума като „толераст“, примерно… Съжаляват, че на български „все още правим разлика между „госпожа“ и „госпожица“ – и не предлагат никаква смислена алтернатива! Ами като е толкова важно мъжете и жените да бъдат „равноправни“, тогава нека въведат, по аналогия с мъжкото „господин“, за дамите да се използва „господинка“! Щом смятат, че това ще им реши проблемите – нека пробват да го въведат! На български им липсвала дума, аналогична на английската „single“ – ами пък нека да си измислят (ако могат!) подходяща дума – и да започнат да я използват публично – може пък и да се възприеме от обществото. Само че как да измислят подходяща дума, като дори не си дават труда да проверят дали подобна дума вече не е съществувала, все пак, в езика ни… А такава дума действително в миналото е имало, и тя е „бекяр“ („човек който живее без семейство“) – и тя постепенно е отпаднала от езика, тъй като е била възприемана като „остаряла“ (поради турския си, а то ще рече НЕ-европейски, произход).

- 31-08-2015|Съветни/ч/к/а/

Предполагам, че г-н Веселин Дремжиев /bg.on Air?!/ вече се е върнал от отпуска, затова се обърнете и към него, г-н „Гост“. Той е страстен поклонник-пропагандатор на ж.р. – като цяло и езиково в частност: министър/ка, депутат/ка, шофьор/ка, домакинка, полицайка, пръч/ка, пич/ка, за да споменавам всички. Успех.

- 31-08-2015|Златко

Съветни/ч/к/а/ писа:

Предполагам, че г-н Веселин Дремжиев /bg.on Air?!/ вече се е върнал от отпуска, затова се обърнете и към него, г-н „Гост“. Той е страстен поклонник-пропагандатор на ж.р. – като цяло и езиково в частност: министър/ка, депутат/ка, шофьор/ка, домакинка, полицайка, пръч/ка, пич/ка, за да споменавам всички. Успех.

А в Германия полово-специфичните обозначения на професиите отдавна вече са нормална част от езика и тук никой не се мръщи пред думи като министърка или депутатка.

Но да ви попитам, като ми се чумерите така остроумно насреща, драги ми смехурковци: какво друго означава отказът да се приемат думи от рода на „министърка“ или „професорка“, освен една малко по-завоалирана форма на доброто старо (и много, много българско)

„ут хора, дет пикаят клекнали, аз акъл ни щъ“?

Какво друго, милички? Обяснете ми го така, ако можете?

- 31-08-2015|Броди

„Нереално е да смятаме, че промените се случват сами, без активна намеса. Понякога е наистина така; но в други случаи те се случват осъзнато и целенасочено–например когато група хора решат да създават езикова норма и убедят всички останало да я спазват.“(Правописът е на авторката) У нас преведоха Еухенио Косериу, на руски не е трудно да се намерят трудове на пражкия лингвистически кръжок с оглед история и теория на книжовните езици, същите въпроси доволно са третирани в студиите на проф. Михаил Виденов от СУ“Климент Охридски“. Тази „активна намеса“ езикова политика ли е според терминологията в социолингвистиката, или е приумица на необзначена общност, какво точно се визира в статията не може да се разбере. Не ми е ясно в кои сфери на общуване“ се решава“ да се „създава езикова норма“… и кой кого „ще убеждава“. Да не повтаряме известното „структура, норма, реч(или узус)“. Така и не се разбра от статията примерите от къде са взети. В непрестижни сфери на общуването узусът е много еластичен и трябва насрещната страна да е добре подготвена, за да усети иронии, контаминации, стилизации. Пример: навремето емнаха писателя Петър Бобев за някои странности в идиолекта по книгите му–китица, моржица. В сленга с явна умисъл се стилизира: вампирка, Орхидей, Хризантем(за меки китки)… Да не отиваме много далече, авторката, ако има предвид субективността на някои кодификатори, нека по-издълбоко се обоснове. Институтът за български език при БАН постоянно уточнява спорни положения от ортоепията и ортографията. Нормата е вътрешно присъща на езиковата система и се изгражда исторически в определена общност вън и независимо от индивидуалните съзнания. А нормата на кой диалект ще бъда избрана и кодифицирана в книжовноезиковата формация е вече въпрос на избор. Да си припомним, нормата на банския говор е предлагана през Възраждането да залегне в основота на новобългарския книжовен език. Не ми е до смях при такива сериозни случаи, но умел хуморист би продължил положеното от авторката с примери от монголски, ингушенски и някой по-закътан кавказки език, щото те са на повърхността и се отнасят до спорадични прояви със статистико-вероятностен характер и от тях трудно може да се изведат инварианти. Би било по-уместно, ако се разгледат типологични явления от езиковата практика на т.н. Балкански езиков съюз– албански, новогръцки, румънски…

Да не видят нещо младите от данданиите преди време на Николай Хайтов, но и той чоплеше словоупотреби предимно при имената. Петимен ще съм да изслушам мъдри мисли за глаголната ни система, каквото правеше Радослав Мутафчиев за сегашно историческо време. Не коментирам сегашните автори, но това, което прави чародеят стилист Йордан Йовков именно с великолепното си умение да сменя и наслагва темпоралните планове в повествованията си, рядко се среща сега. Академик Александър Теодоров–Балан му вика „как се вежат глаголски облици“ в по-обиширни изказвания, сега от десетилетия насам всеки врещи за ТАКСИС, малцина го разбират в дълбочина, а примерите за подкрепа в писменицата ни –оскъдни. Не можем да се оплачем, най-умните ни и кадърни езиковеди, а те са мнозина, се занимаваха с глаголната система, защо не се продължава тази благородна традиция…П.П. Лична отпратка до авторката: нека види прозата на Иванчо Андреов Богоров, Цани Гинчев, а Александър Теодоров –Балан в публицистичните си миниатюри е ненадминат и до днес. Споменатите автори са били обект на бъзик, но употребяват винаги жив език.

- 31-08-2015|Tolerast

Гост писа:

Същите тези, дето толкова много настояват, че трябвало „да стимулираме езиковата креативност“, и които съжаляват, задето в еди-кой си чужд език вече имало еди-каква си дума, пък в нашия език все още нямало такава хубава дума, почват да пищят на умряло, когато чуят някой да употребява дума като „толераст“, примерно…

Толераст си е много хубава дума от гледна точка на езиково творчество. Друг е проблемът с нея. И той е в опита да се осмеят усилията на хора за проява на толерантност към други хора. Нетолерантните/расистите/сексистите/ксенофобите и пр. не търпят подобни неща.

- 31-08-2015|Петър Петров

В статията се говори предимно за английският език, т.е. за индоевропейски език. Освен това, според статията, езиковите промени са свързани със социални проблеми. Интересно е да се направи паралелел със семитските езици, на които тези особености са присъщи и социалното развитие на съответните народи. В статията се споменава Библията, която е написана (С. Завет) на библейски еврейски (езика, говорен от евреите преди В. плен) и е непреводима на индоевропейски език главно заради тези особености на езика. Това е добра отправна точка за сравнение, тъй като библейският текст е повлиял не само евреите, но и християните, и мюсюлманите (арабския език е също семитски).

- 31-08-2015|Black Wolf

Всеки език е една вселена, една уникална вселена и загубата на всеки език представлява сериозно обедняване на човешката култура. Няма защо да се тръшкаме, че езика ни не отговаря на нормите на еди си уж политкоректен критерий. Който освен това има значение само в главите на определена категория НПО дейци.;-)

Ами такъв ни е езика и ни върши чудесна работа. А ако някой не е доволен – ами ако ще да си общува на марсиански… Живеем в свободна държава. И свободата означава съща така, че различнинепеойци не определят критериите какъв да бъде езика. Всъщност никой не определя тези критерии – решава ги живия живот.

- 31-08-2015|Разумир

Коментар 1/2:

А, „какво му трябва на човек“ – същата грешка като на онази дето ги съдила. Та като вид експерт по тази тема, според статия от 2001 г., според изследванията на рекламната агенция, създала рекламата, тя е била добре посрещната както от жени, така и от мъже (от контролна група). „Грешката“ на ищцата от онзи съд е описана подробно в съответния труд: razumir.twenkid.com/#1, но накратко:

1. Рекламата има целева група – тя не е за всички. Очевидно онази е била преобладаващо „мъже“. Както рекламата на дамски превръзки има целева група 100% жени (и е съобразаена с ТЕХНИТЕ преоблаващи предпочитания, очаквания и пр.), или рекламите на дадени играчки или лакомства са предназначени за деца (със съответния начин за примамване) и т.н. – това значи ли, че някой луд мъж трябва да осъди някой производител на дамски превръзки, например че вечер, докато се храни, говорят за това, или че е „прекалено лигаво“, или че „Само жените имат право да носят превръзки, това е дискриминационно“ или някоя друга глупост. Просто свиква или спира да гледа и си спестява тъпотията.

Да не говорим за други реклами на алкохол и бира, които представят „мъжете“ (всъщност – актьорите в тях или целевата група) като инфантилни полу-идиоти (кампанията на „Каменица“, 2013 – 2014 г.), или като хора, според които пиенето на бира е най-якото в света, по-яко от това да пътуваш, да си началник и т.н. („Ариана“).

Или пък рекламите на водка „Флирт“ – „според които мъжете и жените имат нужда само от секс, връзки за една нощ“ и т.н. – „обиждат“ „всички“.

Или рекламите на мастика „Пещера“, според които „мъжете“ са цицомани и алкохолици, за които най-важното е да гледат огромни гърди (със сутиен „дини“) и да пият?

Кой „мъжки“ или феминистки организации осъдиха тези реклами????

Това са реклами – вид произведения на изкуството. Пошли или красиви, харесвани от едни и нехаресвани от други и т.н.

Като са тъпи – кажи „ебат* тъпотия“ или се посмей – възприеми го с чувство за хумор, или ги ОСМЕЙ като по-горе или пародирай и т.н.

Само ЛУДИ ФЕМИНИСТКИ могат да стигнат до съд – да не говорим за изчаткалите съдии и прокурори, които са допуснали подобна идиотия.

И нали уж има „свобода на словото“? Има, само дето „някои неща са забранени да се казват“,:))) защото някои обидчиви лели се засягат.

Ака е било и преди навсякъде, където има цензура – може да говориш и пишеш и показваш каквото си искаш – ОСВЕН каквото не трябва според шефа.:)))

Вижте в труда психопрофила на ищцата – 47 г., която имала частен бизнес, но никога не била назначавала мъж; още не била срещнала „достатъчно достоен“, съответно не е майка; видяла рекламата докато пиела същата марка бира с приятелка („Загорка“ не горчи и е предпочитана от жени), и едно от любимите ѝ занимания било: ДА ХОДИ НА РИБА. Мен ако питате – пази боже от подобни „жени“ и от техните „равни права“!

2. Телевизията НЕ Е ГОСПОД, и не е безпрекословен авторитет – но тя въздейства психо-физиологически по подобен начин и заблуждава много хора, че е Божествен авторитет, „хипнотизира ги“ и т.н.

Жените (женската психика) като общност (с изключения и вариации у индивиди, и с промяна с възрастта/хормоналния баланс) е по-податлива от мъжката на влиянието и властта на онова, което изглежда като авторитет, и по-лесно податлива на емоционална манипулация и емоционални крайности и поведение водено от емоции, а не от разум (мисъл), това има физиологически/биохимически причини и е било ясно и на древните философи, които говорят за „непостоянството на жените“ и пр. Тези наблюдения са изложени и от най-дълбоките мислители/писатели от векове, например Толстой (виж Възкресение, Война и мир).

Също така сред феминистките (те са особен вид жени), е разпространена някаква ненормална „обидчивост“ – обидчивост дори от комплименти.

Веднъж случайно чух някаква тийнейджърка, или може би 18-20-годишна, в парка, която се изказа за мъжете-“прасета“ така:

„Момичетата – една стъпка напред – за да ви гледаме задниците.“ – и се възмущаваше. „Искам равни права!“…

–- Ако мъж иска да гледа жена, това е комплимент за/към НЕЯ, показва че е харесвана и желана. Ако НЕ ИСКА да я гледа – това е обида, защото показва, че тя не е привлекателна.:))) (Сред феминистките – да.)

–- Жена, която не обича да я гледат* – „не е жена“ или е нещо фригидна/объркана, има някакви психотравми, много е срамежлива и т.н. Повечето жени обичат да ги гледат.

* не изнасилвачи или агресивно, разбира се

Както мъж, който „не обича да гледа“ или „не е мъж“, или е специален тип мъж – монах, асексуален, женен и верен дотам че и да не гледа и т.н.

…

„Очакванията на обществото“ включват очакванията и на жените – те са > 50% от населението.

РАЗУМИР

… Следва…

- 31-08-2015|Разумир

Коментар 2/2

В общ план, бих казал, че механичното привнасяне на опита и особеностите на Англия и САЩ (империалистически общества, разбойнически нации с експанзивна агресивна нагла политика, кастово разделени) върху целия свят води до раждането на полу-изроди и абсурди.

От езикова гледна точка, в английския език е примитивен, първо няма пълноценен граматически род – „едно мъж казал на едно жена да да отиде на едно река“ и т.н. Т

Второ – той е и морфологично примитивен със слаби словообразувателни свойства и „разхвърляни“ морфеми, много по-рядко, за разлика от езици като руски и български можеш да разбереш смисъла на непозната дума по морфемите, ако я срещаш за пръв път (най-вече ако коренът е от латински, френски).

Трето, той е получен от еклектично присвояване и разбъркване (от френски, латински, немски,; изключително примитивен запис с 5 противоречиви начина за написване на едно и също произношение).

Английският е характерен и с тъпоумната многозначност, в частност с някои истински семантични олигофренизми в които една дума значи коренно противоположни и противоречиви неща. Бих посочил например:

„Race“:

1. Раса (черна, бяла, монголоидна)

2. Порода (кучета и др.)

3. Биологичен вид (зърги, земляни, протоси – от „Старкрафт“ – това значи „species“, само дете в биологията „вид“ е видово понятие спрямо „раса“ (порода))

4. Народ, нация (в САЩ под „расизъм“ разбират и „шовинизъм“)

5. Състезание – с коли, конно надбягване.

И т.н.

Т.е. в объркания „мозък“ на английския език, „СЪСТЕЗАНИЕ“ и „РАСА“ вървят заедно – нищо чудно, че расизмът в смисъла на поробване и Ку-клус-клан им се е струвал очевиден – расите „се състезават“, те са „различни биологични видове“ и „различни народи“ и т.н.

или

„Master“:

1. Господар (спрямо роб)

2. Главен (спрямо управляван, подчинен, в техниката: „master-slave)

3. Учител, наставник, „ментор“, гуру (към който ученикът се отнася с уважение и почит, като във филми с бойни изкуства)

4. Старши, зрял (Бягане на 400 м „masters“ 50-55 г.)

5. Майстор, умел в нещо, маестро:))))

6. Магистър – образователна степен

Как така „майстор“ и „наставник“ е същото като „господар“?:)) Значи някакъв тъпак с камшик, или шопар който дава заповеди на подчинените си „да купуват и продават“, е същото като „майстор“ в бойните изкуства, или „магистър по физика“, или пък „учител“

Донякъде горният принцип е и с „Man“ – и човек, и мъж.

А „person“ има смисъл и „личност, лице“, юридически контекст, което е различно от „човек“ (human).

и т.н.

В психологията на развитието и олигофренпедагогиката горните дефекти се наричат „дифузна асоциация“, и „дифузна ирадиация“ – неясна, мъглива семантика, толкова характерна за наложената на света „lingua franca“.

Тези държави (САЩ/Англия) са известни с расизма и с отношението към жените не на мъжете, а на господстващата част от обществото към онези, към които могат да наложат силата си – не само жените не са имали избирателни права до еди-коя си година (не че след въвеждането им има особена промяна), и „мъжете“ не са имали (освен ако не са имали еди-какъв си ценз).

Първите, които са се борили за правата на жените (това всъщност е вид класова борба), и в които жените са имали повече възможности да се развиват и са били подкрепяни, са били не „обществото“ на Английската империя и нейните роднини, а „лошите комунисти“, и това е заявено недвусмислено още в „престъпния“ комунистически манифест през 1848 г.

Когато СССР изпраща Валентина Терешкова в космоса, говорителят на НАСА казвал, че всеки път, когато чуе „интервю на жена космонавт му се повдига“. *

* Според книгата „Голямата промяна – американската жена между 1960 г. и днес“, Гейл Колинс

Например, по онова време много жени *в САЩ* не работят и си седят вкъщи не защото „лошите мъже“ ги потискат, а защото такава е *икономиката*, защото САЩ по онова време е много по-богата страна от конкурентите си и не е създала работни места за всички, все още има висока раждаемост и много деца, и *СОБСТВЕНИЦИТЕ* не искат да плащат и на жените. Отново – кой мъж не би искал и жена му да печели поне колкото него, и семейството му да е по-богато? Не искат онези, които „дават парите“.

В Англия положението на жените като онеправдани има друг уклон. Там още от зората на индустриалната революция те имат „равни права“ да се трепят във фабриките И ВЪВ МИНИТЕ, заедно с невръстните си деца…:)))

Колко прогресивно.

Жени-миньорки – изобретение на английските лордове, а да не забравяме и че кралица Виктория е жена – защо не е взела мерки за да защити жените и децата?

Мерки за борба за подобряване на положението на жените са взели мъже филантропи (като Робърт Оуен, който се е борил за въвеждане на закони за намаляване на тежестта на работата за жени и деца) и „чартистите“, ръководени от мъже.

В „Капиталът, т.1“ има показателен откъс от следствия в английски мини, където „демократичните“ собственици се борят уж за „правото на жените“ да РАБОТЯТ В МИНИ по сто часа на ден, докато „лошите мъже“ (работници, техни съпрузи) възразяват, че жените и морално и физически западат от подобна работа, че жените фабрични работнички имат по-висок морал и указват повече духовна подкрепа на мъжете и децата си, и че биха предпочели жените им да не се подлагат на този непосилен труд, макар и в семейството да влизат по-малко пари (които и без това са били малко, в държава с наложена МАКСИМАЛНА работна заплата).

В крайна сметка става ясно, че „борбата за права“ от страна на „работодателите“ е просто защото РАБОТОДАТЕЛИТЕ плащат по-малко на жени и деца (напр. ако се мери по количество руда – по-слабите физически жени и деца ще изнасят по-малко материал, и т.н.), а както е известно – тогава борбите на работниците в Англия са били изключително трудни. Заплатата я определя шефа, а не работниците.

Кой мъж/съпруг би искал жена му да не получава по-висока заплата?

В САЩ и до ден днешен има големи проблеми за жените по отношение на раждането на деца, РАБОТОДАТЕЛИТЕ (а не мъжете) се дърпат и пр. в назначаването на млади нераждали жени (според същата книга) и т.н., децата се отглеждат от бавачки вместо от майките си.

В социалистическите страни, България, е имало 3 години платено майчинство и защита на майките – за да не ги отглежда телевизора или да се гледат в ясли от най-ранна възраст и т.н.

И т.н.

Така че според мен феминистките по-добре да търсят правата на жените в социалистическите държави от източна Европа и СССР, а не тия педер* от Англия, където наистина явно е имало нагло и обидно отношение към жените като пол от страна на господстващите класи – не всички мъже, а онези, които имат власт да дърпат конците, те са особен вид хора – нагли, алчни, незачитащи останалите.

Вместо това, тази авторка е поклонничка на Англия и английския:))), където видиш ли не господстващите там са виновни, а „ОБЩЕСТВОТО“. (Характерна заблуда от феминисткия печат.)

И т.н.

РАЗУМИР

- 31-08-2015|Гост

Корекция: * 3. Биологичен вид (зърги, земляни, протоси – от „Старкрафт“ – това значи „species“, само дете в биологията „вид“ е видово родово понятие спрямо „раса“ (порода)) //родово

„Кои „мъжки“ или феминистки организации осъдиха тези реклами????“ …

- 31-08-2015|Разумир

А, да, още един въпрос към феминистките, и авторката, из въпросната мултиграфия.

Защо онази, осъдила „Загорка“, преди или след това не осъди Слави Трифонов (1997 г. – сравни с 2001 г. – рекламата)? Защо и авторката на тази статия въобще не се сеща за нея? Защо не е осъдила и автори на много други подобни песни? (Да не говорим за рап-музиката)

//Защото не е и не е била последователна, и казусът е абсурден, като този би бил още по-абсурден.

Произходът на въпроса „Какво му трябва на човек“ в поп-културата от края на 90-те, по моите изследвания, произтича именно от песента на Слави: „Едно ферари с цвят червен“, където под „човек“ не просто се разбира „мъж“ (о, ужас!), а и ГОСПОД,. и където на мъжа – тая мръсна свиня – „му трябва“ не просто „мила жена“ (съпруга, на която е верен) – трябват му:

1. Един милион долара

2. Червено ферари

3. НОВО ГАДЖЕ всеки ден

Като под „гадже“ там, както и в другите подобни песни не се разбира просто „жена“, разбира се САМО красива, привлекателна, секси и пр. жена. Повечето жени не са „гаджета“ като онези, които „мъжете свине“ биха качили до себе си, ако имаха ферари и милион долара, и ако можеха да ги сменят „всеки ден“ и да си говорят „по мобифона с Господ“.

Също така повечето жени въобще не влизат в категорията на типичните жени от рекламите – те са „дискриминирани“, показват само красиви, стегнати, преобладаващо млади жени, с хубава коса и пр. Как може!!!! Всички на съд!!!!

Също така, щом това е „толкова обидно“, защо концертите на Слави от онези години (и до днес) са пълни с толкова много жени, фенки, които дори и припяват на тази песен и боготворят тази „мъжко-свинска-шовинистка песен“?

Отговор: защото онези, които се обиждат, са особен тип жени.

В други песни от онези години се пее:

„Жигули – и от Ферари по-добра,

и е червена – хич не ми е зле.

Жигули – ти си моята кола.

Жигули, ти си страшна кола.

Жигули – с теб до края на света.

Жигули – НЕ ТЕ РАЗМЕНЯМ ЗА ЖЕНА“

–- Наско Ментата 199? (неизвестна г.)

Радо Шишарката пък пее:

Песен за бирата

(…)

Не искам нищо в този ден

да спре покоят сътворен

от светла биричка една

и бяла яхта край брега.

Обичам бира ледена.

Обичам я, но не една.

За нищо, нищо на света

НЕ Я ЗАМЕНЯМ ЗА ЖЕНА. (2)

(…)

На острова пред мен зелен

ми маха МАЦЕ с хубав тен.

Какво ли иска тя сега,

сама на края на света?

(…)

Проблемът само е това, че

бирата ми е една. И аз НЕ МОГА

ДА СМЕНЯ СТУДЕНА БИРА ЗА ЖЕНА.

И пр.

Та всички онези ощипани госпожици (ищцата от казуса от 2001 г. е госпожица), както и съдиите и съдийките и прокурорите, взели на сериозно тази глупост, не са имали представа от мъжката култура, мъжките предпочитания, песни, чувство за хумор, вкусове и т.н., които са насочени към мъжка публика.

Мъжете явно „нямат право“ да предпочитат това, което предпочитат, а само онова, което феминистките им наложат, на тях тоталитаризмът и методите на нацизма са им много близки като идеология – някой те „обижда“ – ОСЪДИ ГО! ЗАТВОР!:)))

Защо не се подиграе тя с „мъжете“? Не: СЪД!

Защото в „обществотото“ ТРЯБВА да има само едно мнение, само една целева група, само една монокултура. Не може да има групи с различен вкус, различни предпочитания и т.н. – т..е. НЕ МОЖЕ ДА ИМА ДЕМОКРАЦИЯ, трябва да има „политическа коректност“ или ЦЕНЗУРА, лицемерие и тоталитаризъм.

РАЗУМИР

- 01-09-2015|Съветни/ч/к/а/

Питам се защо „кухня“, „печка“, „тенджера“, „лъжица“, „паница“ и целия останал инвентар са думи от женски род?… Свършихте ли с мисленето?… Добре, защо тогава да не може да се каже „тиганка“? Или: „кух“, „печ“, „паниц“. И защо не „хлябка“, „ножка“ и т.н.? Добрият човек Дейвид /Хюм/ смятал, че „вярата ни в необходимостта изобщо не почива на аргументи; тя е просто навик, който сме придобили по силата на постоянното наблюдение, че едно събитие следва друго..“ Я да поспорим повече за това, колко дявола се побират върху бодила на една игла.

И пак Хюм: „Нищо не може да бъде доказателство за нищо друго, освен за самото себе си.“ Стига сме се правили на по-умни от него, думите са кух/н/и.

- 01-09-2015|Броди

„МАМО, А КОГА ДА Е НЕДЕЛЯ,

ЛЕЛЯ ЛИ ГО ОПРЕДЕЛЯ.“

Янаки Петров“Гърне и похлупак“

С право пита детенцето в стихотворението на поета. При непознаване предмета на изследване се попада в същата ситуация. Някой си рече „приветница“, било „неправилно“, спрямо кой еталон? В този порядък също е много трудно да се рече кое на практика е неологизъм. Морфемният инвентар е същият, моделите за словообразуване съществуват от хилядолетия, е, някъде са в пасив, другаде се активират, но все таки са си построения по законите на езика.Ето примери от Пенчо Славейков: изневерник, нощеходник; Балан предлага летовище, творба, вестник; Богоров изковава калници за галоши, което сега се е наложило в друга сфера на употреба… Проверено ли е по диалектите дали има тези употреби. „Добре плащат за стоката, ама иска ГЛЕД(тази форма често се среща в селата около Гоце Делчев)“, „Минаваш край витрината, ЦУН! и твое си е“(от говора на апашите–“цунах го“, сиреч–откраднах го). „Ако“ в западните говори означава одобрение:“Ако, де“, същоте и в испански със si, което означава да и ако.“ШАШ и паника!“, „шаш“ е контрахирана форма от глагола шашкам се, викат му обратна деривация. Същото е и с „ГУШ!“, полисемантично в езика на улицата. „Той ГУШНА три милиона“. Но са възможни и обратни връзки. Пенчо Славейков с „нощеходник“ е визирал шетач посред нощ, нещо като испанското madrugador(` madrugada– след полунощ), както Сервантес назовава дон Кихот, сиреч– не го лови сън след полунощ. Но езиковата практика скройва неочаквана шега на големия ни поет, ХОДНИК в говорите означава нужник, както и ЗАХОД значи същото. При Яворов става нещо подобно, когато със „заход“ е искал да обозначи залез, иде от глагола „захождам“…

И на думата, всеки говори ПРАВИЛНО, щом насрещната страна го разбира. Обратното е, когато се нарушават правилата за пораждане на съобщения в езика и са вид речеви разстройства(виж Критчли“Афазиология“). Сега спазваме предписанията на кодификацията ни съобразно източния тип говори, наложено от Възраждането, а в република Македония говорят български също, но кодификацията на книжовния им език е на централните западни –а– говори: даб, маж, пат и пр.

В горния коментар добре се подхващат съпътстващи явления. Това е интересно, но не е новизъм. С най-голямо удоволствие съм чел „От две до пет“ на Корней Чуковски, там има чудесии. В детската ни реч се среща „крадечка“, но тази форма е и по диалектите. Който е повече любопитен, нека разгърне експериментите на УЛИПО, Итало Калвино издава цяла книга с анаграми, писател от Огражден сътвори роман, чиято фабула на повърхността, фактурата, е само и само от фразеологизми. Една погрешно изговорена дума на пазара от българомохамеданин беше повод на един рецидивист да спретне изказването:“Съвсем естеННствено, аз не съм уведоменТ, значи, ние си заминаНваме“, което после учлени на принципа на реверсивите в жаргона, т.е. отзад напред.

П.П. Във филма „Кошерът“ нобелистът Камило Хосе Села беше в амплоато си на камео(играеше себе си) и подаряваше думи: мушмула–навечерие, на испански в случая са пароними. Повлякох се и аз да подаря на авторката дума, която едва ли знае: МЪЖКИ ОБИЧНИК, едно бяло цветенце, виж, за депресии и неврози, също и за апатии препоръчват БЛАТЕН ТЪЖНИК. Де да ги е знаел Пенчо Славейков, поне пет пъти щеше да ги употреби… В интервю навремето Емилиан Станев сподели, че непрекъснато чете речника на Найден Геров. Моята читателска наркоман`ия се разстила най-вече да съзерцавам с часове народните ни названия на билките и разстенията, по-голяма поезия в езика ни, поне за мен, рядко срещам. Много благодаря за повода да се разприказваме на родното ни слово с уважение преди всичко.

- 01-09-2015|Златко

Докато така се изреждат тук всевъзможни познавачи, да припомним все пак за какво всъщност става дума в този текст. Тук става дума не за „езика сам по себе си“ и какви ли, аджеба, мушмурощини можем да си правим с него, а за властовите отношения в живота, обществото и изобщо навсякъде. Хората по света са установили, далеч преди нас, че езикът е едно от средствата, в които властта на определени хора над други хора, е, така да се каже, запечатана със седем печата. И то не в някакъв сложен, заплетен, научен език, а най-първо в езика, който употребяваме в ежедневието. (Няма женски конотации – няма ги и жените, не и в разпределението на властта в обществото.) И е била запечатана, властта, по този начин в продължение на хилядолетия, по най-различни, повече или по-малко перфидни начини.

Ами хубаво, значи, но всяко нещо до време. Откак жените по света изведнъж са започнали да осъзнават, че постигането на повечето им права не може да бъде приключено и реално постигнато без разчупването на същите тия седем печата, и да настояват езикът да бъде „не само мъжки“, нищо на тоя свят вече не е както преди. Поне там, при тях. То и при нас така ще стане, щото няма къде да мърдаме, дребни и невежички, каквито сме си открай време, но първо трябва да се намърморим и наумуваме до насита…

(А междувременно мъжката част от населението, както изглежда, продължава да си тананика с упоение:

Аз съм нерезче,

обичам

наштте тра-ла-ла зелени

Нерезче да ме наричат

първа радост е за мене.

И така нататък, в съгласие с познати домашни сценарии)…

П. П. А запитвали ли сте се някога защо всъщност жените в България се съгласиха не само без бой, ами и с най-голяма готовност, особено след 89-та, да приемат, че „не е престижно“ обозначенията на професиите да бъдат разширени и до женски родове (та даже премахнаха доброто старо „колежка“, в името на този смешен оксиморон – „жена-колега“)?

Щото ум царува, ако питате мен. Ето затова…

- 05-09-2015|Николай Колев

В едно свое книжле, издадено в навечерието на Първата световна война в „Библиотека за войника“, проф. Боян Пенев пише, че българският език се е съхранил в българското село. Щото жителите на градовете се гърчеели (говорели на гръцки или използвали много гръцки думи, измежду българските), да не би да ги помислят за простаци. Нещо подобно се наблюдава и днес! Май дядо Вазов го е казал най-добре:

„Език прекрасен, кой те не руга

и кой те пощади от хули гадки?

Вслушал ли се е някой досега

в мелодьята на твойте звуци сладки?“

1 D.A.F. de Sade Justine et autres romans, édition de Michel Delon et Jean Deprun. Collection Bibliothèque de la Pléiade, Gallimard (2014).

2 Фактория е остаряло наименование за търговска база, място, където се е извършвала размяна на стоки и което е било разположено обикновено далеч зад пределите на метрополията; изнесена напред търговска база, бел прев.

3 Немската дума „аншлус” означава присъединяване, свързване. В политическата история с тази дума се означава присъединяването на Австрия към нацистка Германия, станало на 12 март 1938 г., бел прев.

4 След окончателното ликвидиране на Чехословакия като самостоятелна държава, станало с влизането на германски войски в Прага на 1 март 1939 г., страната е разделена на две части – на „Протекторат Бохемия и Моравия”, чешка част, намираща се под фактическа окупация от Германия, и „Република Словакия”, формално независима, но всъщност изцяло под контрола на Германия, бел. прев.

5 Мюнхенското съглашение е договор чрез който Франция, Англия и Италия се съгласяват Германия да анексира чешката Судетска област, населена основно с германци. То е сключено в Мюнхен на 30 септември 1938 г. и тогавашните ръководители на Франция и Англия са вярвали, че по този начин се запазва мирът в Европа, бел. прев.

6 Квазисъдебен състав от три длъжностни лица от тайната полиция, снабдени с пълномощия да разглежда по най-бързия начин делата на заподозрени в престъпления против СССР хора и да ги наказва с присъди, включително смъртни, бел. прев.

7 Текстът е част от поредицата лекции, изнесени от Саид по радио BBC като част от програмата „Рейт“. Всичките шест есета са събрани в отделно томче, „Representations of the Intellectual: The 1993 Reith Lectures“. Есето, което Саид споменава тук, носи заглавието „Професионалисти и аматьори“. Бел. пр.

8 Всички упоменавания на конкретни места, фирми, собственици и медии са заменени в текста с цел запазване на анонимността на респондентите.

9 Предубеденост (Бел. пр.)

10 Захариев, Ст. Географико-историко-статистическо описание на Татарпазарджишката кааза, С., 1973; Попконстантинов, Хр. Чепино (Едно българско краище в северозападните разклонения на Родопските планини). В: СбНУ, 15, 1898; Димитров, Г. Княжество България в историческо, географическо и етнографическо отношение, Пловдив, 1894; Чолаков, Р. Поп Методиевий летописен разказ за потурчването на чепинските българи. – Духовна култура, 1925, № 24-25; Петров, П. Съдбоносни векове за българската народност, С., 1977; същият, По следите на насилието, С., 1972 и други.

11 Маринов, П. Истини и заблуди, сп. Родопи, № 11, 1977.

12 Начов, Н. Лист от хроника, намерен в с. Голямо Белово. – Български преглед, 5, 1898, № 2.

13 Кодов, Хр. Опис на славянските ръкописи в Библиотеката на Българска академия на науките, С., 1969.

14 Мутафчиев, П. Избрани произведения, т. І, С., 1973, с. 366-367.

15 Попконстантинов, Х. Писма от Родопите. – в. Свобода, VІІ, 7.ІV.1893.

16 Тодоров, И. Летописният разказ на поп Методи Драгинов. – Старобългарска литература, 16, 19841 с. 62.

17 Пак там, с. 75.

18 Пак там, с. 75.

19 Димитров, Стр. Демографски отношения и проникване на исляма в Западните Родопи и долината на Места през ХV-ХVІІ в. – В: Родопски сб., 1, 1965, с. 103.

20 Рико, П. Сегашното състояние на Османската империя. Превод и коментар М. Киселинчева (Ръкопис).

21 Виж цялата поредица „Чужди пътеписи за Балканите“ и други пътеписи и дипломатически хроники в оригинален текст.

22 Немски и австрийски пътеписи за Балканите ХVІІ-ХVІІІ в., С., 1986, с. 123.

23 Пак там, с. 178.

24 Uzunçarşili, Ì. H. Osmanli Tarihi, C. ІІІ, 1, 1973; c. ІІІ, 2, Ankara, 1977.

25 Tűrk Silâhli Kuvvetleri Tarihi, Ankara, 1978-1979.

26 Мутафчиева, В. Към въпроса за статута на българското население в Чепинско под османска власт. – В: Родопски сб., 1, 1965, с. 118.

27 Пак там, с. 118.

28 Пак там, с. 125.

29 Цветкова, Б. За стопанския облик и за феодалните задължения на някои селища в Родопите и прилежащите райони през ХІ-ХVІІ в. – В: Родопски сб., 1, 1965, с. 46.

30 Ников, П. Възраждане на българския народ. Църковно-национални борби и постижения, С., 1971, с. 46.

31 Иречек, К. Пътувания по България, С., 1974, с. 466.

32 Димитров, Стр. Цит. пр., с. 109.

33 Uzunçarşili, Ì. H. Ibid., s. 598 – c. ІІІ, 2.

34 Турски извори за българската история (ръкопис).

35 Иречек, К. Пак там, с. 467.

36 Английски пътеписи за Балканите края на ХVІ в. – 30-те години на ХІХ век, С., 1987, с. 217-218.

37 Inalcik, H. Military and fiscal transformation in the Ottoman Empire 1600-1700. – Archivium Ottomanicum, 6, 1980, p. 315.

38 От онези приблизително 12 милиона германци, избягали или прогонени от Източна Европа в края на войната, огромното мнозинство идват от Чехословакия (3,5 милиона) или Полша (7,8 милиона). По-голямата част от втората група идва от земи, отнети на победения райх и дадени на Полша от Съюзниците. Около половината от тези 12 милиона са забягнали, а другата половина са депортирани – макар че точно разделение е невъзможно, тъй като някои от забягналите по-късно се завръщат, след което отново са депортирани.

През късната 1944 и ранната 1945 около шест милиона германци бягат пред напредващата Червена армия; именно тогава се случват и по-голямата част от приблизително 600,000-те смъртни случаи сред германски бежанци. Много от тях са просто хора, приклещени между двете армии; някои са целенасочено избити от съветски войници или са умрели в съветски лагери. Убийства се извършват също и от чехи и поляци. Хитлер също носи отговорност за тези жертви, тъй като германските власти не успяват да организират своевременни евакуации.

Следвоенните депортации на германци, директен резултат от войната на Хитлер, са чехословашко-полски-съветски-британско-американски проект. По време на войната емигрантските ръководители на окупираните Полша и Чехословакия изразяват желанието си да поддържат следвоенното си германско население малко, а Съюзниците се съгласяват, че германските населения трябва да бъдат отстранени след победата. Уинстън Чърчил препоръчва „пълно почистване“, а Съюзническият съвет за контрол издава официалния план за трансфер на шест милиона германци.

(Не-комунистическото) чехословашко правителство има съгласието на Сталин за прогонване на германците, но също и онези на Чърчил и Рузвелт. Полша се намира под съветски контрол, макар че всяко полско правителство би изхвърлило германците. Полските комунисти приемат предложението на Сталин Полша да бъде изместена далеч на Запад, което означава прогонване на повече германци, отколкото биха желали евентуалните демократично избрани полски политици. (Освен това то включва депортацията на поляци от бившата източна половина на предвоенна Полша, анексирана от Съветите. Около един милион от тези прогонени поляци се настаняват в земите, от които са прогонени германците).

От май до декември 1945 полските и чехословашки власти изхвърлят около два милиона германци извън границите си. От януари 1946 полските и чехословашки власти продължават да принуждават германците да напускат, докато британските, съветски и американски сили организират приемането им в съответните окупационни зони в Германия. През 1946 и 1947 Съветите приемат малко повече от два милиона германци в своята зона, британците около 1,2 милиона, а американците – около 1,4 милиона. Депортациите продължават с по-бавно темпо и след това.

Макар че депортациите са въпрос на колективна отговорности включват отвратително малтретиране, нивата на смъртност сред германските цивилни граждани – около 600,000 от 12 милиона – са сравнително ниски, ако бъдат сравнявани с другите събития, описвани тук. Приклещени в края на една ужасяваща война, водена от тяхно име, а след това и в едно споразумение на Съюзниците, предвиждащо промени на граници и депортации, тези германци не са жертви на калкулирани сталинистки политики на унищожение, сравними с онези на Терора и глада.

39 Статията е от 2009 г. (Бел. пр.)

40 Гориста местност в околностите на Минск, в която по време на Големия терор между 1937 и 1941 служители на НКВД разстрелват огромен брой хора. (Бел. пр.)

41 По данни от извършеното през 2011 г. представително проучване в рамките на проект „EU INCLUSIVE – Трансфер на данни и обмен на добри практики между Румъния, България, Испания и Италия, отнасящи се до включването на ромското население“.

42 Вж. Пампоров, Ал. (2008) „Нещо старо, нещо ново, нещо за съседите – българският етнически модел през призмата на социалните дистанции“, Състояние на обществото, 2008, стр. 96-111 (София: Институт „Отворено общество“).

43 Цитираните данни са от проучване на „Алфа Рисърч“, публикувано през октомври 2013 г.

44 Авторството върху понятието се приписва на полския автор и журналист Ячек Заковски. Бел. авт.

45 „Акция Висла“ е кодовото название на голямомащабна военно-административна операция от 1947 г., в резултат на която не-полското население на югоизточна Полша (украинци и др.) е насилствено преселено в новите северозападни полски територии, току-що получени от победената Германия. Бел. пр.

46 Полски социолог и антрополог. Бел. пр.

47 Silent Intelligentsia, Villa Decius, Krakow 2006, 10.

48 От Предисловие на професор Коста Костов, озаглавено „За любовта, вземането и даването“, публикувано в списание InSpiro, април 2015.

49 Ако всичко у нас е приватизирано, то паметта ли ще остане обща?“ – заглавие на интервюто с проф. Ивайло Дичев във вестник „Труд“, 10 юни 2015 г.

50 „Европейската цивилизация е нашият торф, а не избор.“, Аспарух Панов разговаря с Атанас Славов по случай неговата 70 годишнина., дружество „Гражданин“, 2000 г.; „Култура“, бр. 29, 28 юли 2000 г.; Атанас Славов, Избрани съчинения. Том 3. „Яворови до Елхови“. Първо издание, Сливен, 2003, графичен дизайн, предпечат и печат, БИС, Сливен; Аспарух Панов, „Между емоциите и реалностите на прехода“, изд. „Изток-Запад“, 2007

51 Квартал във Варшава, от източната страна на река Висла. Бел. Пр.

52 Традиционна еврейска шапчица, носена от някои евреи в съгласие с ортодоксалното изискване главата на мъжа да бъде покрита по всяко време. Бел. пр.

53 Владислав Бартошевски (1922–2015) – полски политик, социален активист, писател и историк. Бивш затворник от Аушвиц, участник в полската съпротива и Варшавското въстание. След войната е репресиран от комунистите. Бел. пр.

54 Константи Геберт, виден съвременен полски интелектуалец от еврейски произход. Бел. Пр.

55 Шабат – еврейският ден за почивка и седмият ден от еврейската седмица. Спазването му е свързано с въздържание от каквато и да било работа, понякога с изключителна строгост. Бел. пр.

56 Еврейско ритуално измиване, с чиято помощ в юдаизма се олицетворява идеята за пречистване от грехове и нечисти помисли. Бел. пр.

57 Getto lawkowe (пол.): Основната форма на сегрегация в полските университети след 1935 г. Отделни места за полски и еврейски студенти в университетските аудитории. Бел. пр.

58 Цадик: в еврейската традиция: праведна личност, духовен водач. Бел. пр.

59 Халаха: традиционното еврейско право, извлечено от писмената и устна Тора. Бел. пр.

60 Хаскала – просветителско движение сред европейските евреи от 18 и 19 век, насърчаващо евреите да се интегрират в европейското общество и да увеличават образованието си в светските дисциплини. Бел. пр.

61 Бар (за момчета) и Бат (за момичета)-митцва: еврейският ритуал, с който се отбелязва навлизането в зрелостта на младите еврейски хора. Бел. пр.

62 Националният израелски Мемориал на Холокоста, който се намира в Ерусалим. Бел. пр.

63 Най-големият град в Нова Зеландия. Бел. пр.

64 Вид хавайски танц. Бел. пр.

65 Леко алкохолно питие, характерно за тропическите страни от Южна Америка. Бел. пр.

66 Турците в България. История, традиции, култура.Vagabond Media, София, 2012.

67 Стоянов, Валери. Турското население в България между полюсите на етническата политика, ЛИК, С., 1998, стр. 56.

68 Събев, Орлин. Кои са турците в България? – Турците в България. История, традиции, култура, стр.13-18.

69 Пак там, стр. 18.

70 Трънкова, Д. Принудителни миграции и смяна на имената – Турците в България. История, традиции, култура, стр.159-164.

71 Пак там, стр. 159.

72 Sakarbalkan, В. „Krallık Devrinde Bulgaristan’da Türk Eğitimi (1908-1944), II“ TürkKültürü, Sayı 30 (Nisan 1965), s. 29 (Турското образование в царска България, 1908-1944).

73 Bibina, Y. The Ideas and Reforms of Ataturk in the Turkish Press in Bulgaria. Paper presented on 5th International Congress on Ataturk, Ankara, 7-14 December, 2003. (Идеите и реформите на Ататюрк в турския печат в България).

74 Трънкова, Димана. Тюркски и мюсюлмански малцинства в България – Турците в България. История, традиции, култура, стр. 36.

75 Пътуване на вярата: от Алтай до Балкана. – Трънкова, Димана, стр. 55-63.

76 Пак там, стр. 58-59.

77 Пак там, стр. 63.

78 Трънкова, Димана. Архитектура, изкуство, литература. – Турците в България. История, традиции, култура, стр.71-75.

79 Димана Трънкова, Антони Георгиев, Христо Матанов. Пътеводител за Османска България. Vagabond Media. С., 2011, 191 стр.

80 Кендерова, Стоянка. Книги, библиотеки и читателски интереси сред самоковските мюсюлмани: ХVІІІ – първата половина на ХІХ век, НБКМ, С., 2012, 352 стр. Авторът е международно признат експерт в своята област и има много голям брой публикации, представящи и богатия фонд арабографична литература и архиви в Народната библиотека „Св. св. Кирил и Методий“, които не е възможно да бъдат цитирани тук.

81 Стайнова, Михаила. Османските библиотеки в българските земи ХV-ХІХ век. Студии. НБКМ, 1982, 206 стр.

82 Стайнова, Михаила. Османски изкуства на Балканите, ХV – ХVІІІ в. Университетско издателство „Св. Кл. Охридски“, С., 1995, 136 стр.

83 Алексиев, Божидар, Галина Лозанова, Доротея Добрева.Фолклор и традиционни празници – Турците в България. История, традиции, култура, стр. 89-125.

84 Пак там, стр. 89.

85 Бибина, Йорданка.Турски и/или български? – Турците в България. История, традиции, култура, стр. 137-142.

86 Кръстева, Весела. Речник на турцизмите в съвременния български печат. С., 2000; Същата: Тълковен речник на турцизмите в българския език. С., 2005.

87 Бибина, Йорданка. Кухня: от кюфтето до буламача – Турците в България. История, традиции, култура, стр. 145-150.

88 Влаева, Иванка. Музика и танц – Турците в България. История, традиции, култура, стр. 129 – 142.

89 Пак там, стр. 129.

90 Адела Пеева: Човешката история е истинският документ за времето – интервю на Жени Милчева, в. „24 часа“. http://www.24chasa.bg/Article.asp? ArticleId=1244023 (15.01.2013)

91 Кирова, Л. Духът на полуострова. Найс Н, С., 2005, 229 стр.

92 Трудно е да се цитира всичко, тъй като в определен момент постингите в интернет например, надхвърлила 14 000. Без коментар оставям долнопробния „език на омразата“, който вече е коментиран и анализиран и по страниците на списание „Обектив“.

93 Матанов, Христо. Послеслов, стр. 187-188. – Пътеводител за Османска България. Vagabond Media. С., 2011.

94 Лазаров, Иван, Иван Тютюнджев, Румяна Михнева, Лъчезар Стоянов, Митко Палангурски, Виолета Стойчева. История и цивилизация, 11 клас, изд. „Слово“, Велико Търново, 2001, стр. 103-211: „Българските земи под османска власт“; Андреев, Йордан, Елена Стателова, Красимира Мутафичева, Петко Петков, Тодор Мишев. История и цивилизация, 11 клас, изд. „Кръгозор“, С., 2002, „Българските земи под османска власт. ХV-ХVІІ в.“, стр. 359; Гюзелев, Васил, К. Косев, М. Лалков, Л. Огнянов, М. Радева. История. 11 клас на СОУ, изд. „Просвета“, С., 1-во издание 1996, следващи 1998, 1999, „Късното българско средновековие (ХV-ХVІІ в.), стр. 155-186; Мутафчиева, В., К. Косев, С. Грънчаров, Х. Матанов, И. Илиев, А. Василев. История и цивилизация, 11 клас, изд. „Анубис“, С., 2001, „Залезът на средновековната българска държава“, стр. 86-94; „Българите в османската държава“, стр. 94-98; „Антиосманската съпротива на българите през ХV–ХVІІ в.“, стр. 104-115. и т.н.; Делев, Петър, Георги Бакалов, Петър Ангелов, Цветана Георгиева, Пламен Митев, Иван Илчев, Евгения Калинова, Искра Баева. История и цивилизация за 11 клас. Изд. „Планета“, С., 2002, „Българските земи под османска власт“, стр.63-81“.

95 Димитров, Божидар. 12 мита за българската история. Фондация КОМ, 2005, 146 стр.

96 История на България: http://bg.wikipedia.org/wiki/%D0%98%D1%81%D1%82%D0%BE%D1%80%D0%B8%D1%8F_%D0%BD%D0%B0_%D0%91%D1%8A%D0%BB%D0%B3%D0%B0%D1%80%D0%B8%D1%8F (16. 01. 2013 г.)

97 Вера Мутафчиева: Турско робство или османско владичество? Някои разсъждения относно разсъжденията на Бернар Лори върху историческия мит „пет века ни клаха“ – сп. „Историческо бъдеще“, 1997, № 2; Също: http://e-vestnik.bg/6364

98 Колев, Валери. Краят на „турското робство“ в следосвобожденска България. – сп. „Анамнеза“, Год. IІІ, 2008, кн. 2, ISSN 1312-9295, с. 85-111. Авторът дава сведения за това, че около 1878 г. по-малко от 2 200 отвлечени българи-роби са продадени в различни райони на империята. Около 700 от тях са отвлечени в района на Галиполи, 200 около Чанаккале, 300 в Измит, 100 на малоазийския бряг срещу остров Самос, 70 в Гюмюрджина.; Също: История на българите. Т. 2. (състав. Е. Грозданова, Й. Списаревска, О. Тодорова, Р. Радкова, С. Янева, И. Тодев). София: „Труд-Знание“, 2004, 753 с; Давидова, Евгения. Български търговски къщи през Възраждането. – сп. „Анамнеза“, бр. 5, 1997.

99 Вера Мутафчиева: Турско робство или османско владичество? Някои разсъждения относно разсъжденията на Бернар Лори върху историческия мит „пет века ни клаха“ – сп. „Историческо бъдеще“, 1997, № 2; Също: http://e-vestnik.bg/6364

100 Проданов, Васил. Спекулациите с паметта – Култура и памет. Материали от XIV лятна научна среща, Варна 24 – 25 юни 2006 г., стр. 75-77.

101 Пак там, стр. 83.

102 С художествена експозиция стартира проектът „Мостове на изкуството“. – http://grada.bg/91767/%D1%81-%D1%85%D1%83%D0%B4%D0%BE%D0%B6%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B2%D0%B5%D0%BD%D0%B0-%D0%B5%D0%BA%D1%81%D0%BF%D0%BE%D0%B7%D0%B8%D1%86%D0%B8%D1%8F-%D1%81%D1%82%D0%B0%D1%80%D1%82%D0%B8%D1%80%D0%B0-%D0%BF/, – „Шуменска заря онлайн“: 23 ноември 2011. (Отворено на 16.01.2013 г.)

103 Проф. д-р и.н. Христо Матанов: Пред прага сме на значителни промени в системата за прием на студенти в СУ „Св. Климент Охридски“. – http://diploma.bg/index.php? p=view&aid=1847 (16. 01. 2013 г.)

104 Дневният живот на нощните пеперуди: Деница Дилова, Дневният живот на нощните пеперуди. София – Сиела 2015;

Елоиз е плешива: Émilie de Turckheim, Héloïse is Bald. London – Jonathan Cape 2015;

Заклета девственица: Elvira Dones, Sworn Virgin. London-New York – And Other Stories 2014.

105 Grexit (от английските думи Greece и Exit): излизане на Гърция от Еврозоната. Бел. пр.

106 Тоест немски (от думата „Ханза“: военен съюз на търговски гилдии в Северна Европа в периода между 12-ти и 17-ти век). Бел. пр.

107 С други думи: по-малко революционни и повече прагматични, законодателни идеи. Бел. пр.

108 Иван Станков, „Глад за голямо.“ Литературен вестник, 4, 2015; Милена Кирова, „Завръщането на един свръхгерой.“ Култура, 5, 2015.

109 Разработени по проект финансиран от Световната Банка, вж.http://info.worldbank.org

110 Гей- или транссексуален мъж (жена), който (която) се преоблича в типичното облекло на другия пол. Бел. пр.

111 Използвам този вид заемка от английското gayness, тъй като съществува определена неяснота при използването на двете понятия, а и на различни места в текста авторът ги употребява избирателно. Бел. пр.

112 Тоест социалното измерение на пола, за разлика от чисто биологическото. Използвам този възможен превод на американското gender (вижте тук дискусията относно превода на думата в Уикипедия). Може би най-добрият избор в случая е да използваме българското „род“, по примера на американците. Бел. пр.

113 В българския език думата „педерастия“ се е наложила най-вече като название на хомосексуална любов между мъже. На английски означава единствено и само сексуална връзка между зрял мъж и юноша и разбира се авторът на статията я използва единствено и само в този смисъл. Бел. пр.

114 Намек за известната фраза на една от консервативните икони – Маргарет Тачър – според която „няма такова нещо като ‚общество‘“. Бел. пр.

115 Един от най-любимите празници в Америка, свързан с отдаване на почит към паметта на първите колонисти. Бел. пр.

116 Във филма се описва годината, която Себастиан Юнгер – широко известен американски автор и военен кореспондент – е прекарал в Афганистан, в едно от най-опасните по онова време места, долината Корангал, заедно с Тим Хетерингтън. Името идва от названието на военния пункт, в който са отседнали Юнгер и Хетерингтън, от своя страна наречен на загиналия преди това на същото място военен лекар от колумбийски произход, Хуан Себастиан Рестрепо (по Уикипедия). Бел. пр.

117 Специалната извадка за помаците (803 души) в представително социологическо изследване на Родопите от 1997 г., проведено от Институт за източноевропейска хуманитаристика (ръководител – Илона Томова), констатира тяхното самоопределение така: 33% „българи“, 5% „турци“, 62% „други“ (българомохамедани, помаци, ахряни, българи мюсюлмани, само мюсюлмани) Данните от количествените изследвания на проекта „Нагласи на мюсюлманите в България 2011 г.“ (ръководител – Евгения Иванова) показват известна динамика при заявяването на етническа идентичност – като „българи“ се самоопределят 26%, като „турци“ – 5%, а като „други“ – 69%. Очевидно е, че се „свива“ броят на „българи“ и се разширява броят на „други“.

118 При количествените изследвания на нагласите на мюсюлманите в България през 2011 г. тя е 5,6% от цялата съвкупност, т.е. 19,6% от българоезичните мюсюлмани.

119 Това е направено много убедително в текстовете на други колеги в настоящия сборник. Освен това, населението в Родопите има и други възприятия за себе си – като „българи“, „българи мюсюлмани“, „българоезични мюсюлмани“, „българомохамедани“, но вече подчертах, че те са повлияни приоритетно от вътрешни, а не от външни фактори.

120 Най-кратко те могат да бъдат представени като икономически натиск от интернационализацията на финансовите пазари и търговията; институционален натиск, произтичащ от правилата и управлението на международните колективни актьори; и циркулиращите в световен мащаб идеи, които представят тези икономически и институционални сили като императиви за промяна.

121 На семантично ниво „глобализация“ моделира представата за цялостност, а „геополитика“ за ограничено пространство. Относно тяхното влияние върху националната държави виж Хинкова 2012:118-122; Малинов 2004:58-61. Моля, изчистете форматирането!

122 Загуба на автономия, защото националните правителства губят възможност да вземат решения, независимо и без да се съобразяват с външни икономически и политически фактори и актьори; загуба на контрол, защото националните правителства губят способност да влияят върху икономическите фактори и актьори, опериращи на тяхна територия.

123 В този контекст е интересна гледната на точка Ев. Иванова, която подчертава, че малцинствените общности имат по-еднозначно позитивно отношение към глобализацията (Иванова 2004:180)

124 Това е организация, която официално представлява мюсюлманите в Германия пред държавните институции и за уточнение, тя няма връзка с международната организация със същото име.

125 Респондентите назовават имамите, завършили в Турция и в арабските държави, „новите“ имами и това е белег за разграничение, който се използва и в настоящия текст. Друг популярен начин за разграничение е използването на две наименования за духовния водач – ходжа (за духовниците, получили образование по традиционния начин) и имам (за образованите във висши ислямски институти в чужбина).

126 От петъчната молитва от джамията в Петелци (горната махала в Сърница) излязоха около 200 мъже, предимно млади и на средна възраст, които самият имам определи като „бизнесмени“. Вероятно сред тях са и тези, които са решили петък да бъде почивен ден за частния сектор в Сърница.

127 Тези твърдения никога не са в първо лице единствено число, никоя от забулените жени не ги потвърждава. За тях говорят с условност или тенденциозност и другите респонденти. Имаше само два случая, в които млади жени, разбира се без забрадки, споделиха, че имат лични впечатления за това или от свои близки. Млада жена разказа случай, когато била на погребение и трябвало бързо да се върне на работа. Понеже косата й била смачкана от кърпата, не я свалила и, като влязла в службата, колегите й я попитали и на тебе ли ти платиха, за да се забулиш. След това допълва – наистина има хора, които с тези пари живеят (жена, 31 г., Сърница)

128 Само на Балканите има 8 милиона мюсюлмани извън Турция – в другите балкански страни. Съвременни измерения на турската външна политика излизат и извън Югоизточна Европа. Тя е много активна и значима в динамиката, характерна за процесите в Близкия Изток (войната в Ирак, гражданската война в Сирия, израело-палестинският конфликт и др.) Турските външнополитически инициативи заявяват Турция като значим фактор в геополитически план и имат важно значение за регулиране на съвременните конфликти в няколко направления – на Балканите, в Близкия Изток и Северна Африка, както и в Средна Азия (в бившите съветски републики)

129 Интервюто е направено от Евгения Иванова, която разговаря и със споменатия имам. Той отрича казаното, но други респонденти, които са присъствали на същата петъчна молитва (състояла се в навечерието на националното преброяване) потвърждават казаното.

Table of Contents

Май 2015

Комитата: Какъв ни е девети май? Автор(и): Константин Павлов

Жените на Райха Автор(и): Алексис Коу

Опияняващият мирис на надеждата Автор(и): Златко Енев

Подай ми камшика Автор(и): Леланд де ла Дюранти

Когато Сталин беше съюзник на Хитлер Автор: Тимъти Снайдър

В леглото с Чайковски Автор(и): Саймън Морисън

Как да говорим истината на властимащите Автор(и): Едуард Саид

Отровен мед от търтеи Автор(и): Румен Леонидов

В какво се превръщат мечтите (за Женския пазар) Автор(и): Павел Янчев

„Тази илюзорна подреденост в държавата“или как да си направим медиите комфортни Автор(и): Валентина Георгиева

Музеят Истанбул и музеят на Орхан Памук Автор(и): Невена Борисова

Парадът на тичащите без пушки Автор(и): Любомир Калудов

Пет разказа от Исак Бабел в превод на София Бранц Автор(и): Исак Бабел

По дирите на една хипотеза Автор(и): Стефан Станев

Юни 2015

Необяснимото престъпление на Андерс Брейвик Автор(и): Карл Уве Кнаусгор

Пергаментов залез Автор(и): Златко Енев

Да сбъднеш нереалното или едно пътешествие из Анадола Автор(и): Евдокия Борисова

Защо сме обсебени от нацистите? Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Проблемът за достоверността на някои домашни изворитрайно залегнали в българската историография Автор(и): Антонина Желязкова

Холокост – пренебрегнатата реалност Автор(и): Тимъти Снайдър

Някакво си телефонно обаждане Автор(и): Веселина Седларска

Призракът на етническия конфликт Автор(и): Петър Чолаков

Какво постигнахме и къде се провалихме? Автор(и): Аспарух Панов

Отмъщението на паметта? Автор(и): Данута Глондис

Другата Балканска война Автор(и): Тони Николов

Ако всичко у нас е приватизирано,то паметта ли ще остане обща? Автор(и): Ивайло Дичев

Аскеер 25 Автор(и): Митко Новков

Сливен беше един малък космос.Разговор с Атанас Славов (1930 – 2010) Автор(и): Аспарух Панов

Триперът на кака Сийка Автор(и): Даниела Великова

За чушкопека и щастието да си жертва Автор(и): Емил Коен

Юли 2015

Понижава ли се сексуалното желание от гледането на порнография? Автор(и): Мария Коникова

Наследството на „юдео-болшевизма“ Автор(и): Марси Шор

Любовта е странна(Световете на Рубан Нилсън от „Unknown Mortal Orchestra“) Автор(и): Дейвид Бивън

Премълчаното изселване, разкази в първо лице Автор(и): Зейнеп Зафер, Диана Иванова,Мариана Асенова

Две мнения за ролята на Германия в еврокризата Автор(и): Ханс-Вернер Зин, Албрехт Ричл

Познаваме ли се отнякъде? Автор(и): Йорданка Бибина

АЗ ЧЕТА Автор(и): Златко Ангелов

Папа Франциск, популярност за сметка на църквата? Автор(и): Мартин Мозебах

Долу – остеритет, горе – прокрастинация Автор(и): Веселина Седларска

Независимите майки от Исландия Автор(и): Джанет Елис Джонсън

За европейската гражданска война… Автор(и): Златко Енев

Един добър компромис Автор(и): Хендрик Кафзак, Доналд Туск

Двама български англицисти за книгата „Калуня-каля“ Автор(и): Александър Шурбанов,Владимир Трендафилов

Равносметката от компромиса: ДПС оседла белия си кон Автор(и): Петър Чолаков

Защо съпругът ми и аз започнахме да търсим друга жена Автор(и): Даниела Петрова

Август 2015

Бавният (полу) разпад на съветските митове Автор(и): Николай Клименюк

В преследване на хартията Автор(и): Джейк Битл

Провалът. Начин на употреба Автор(и): Захари Карабашлиев

Нито ти, нито аз. И двете Автор(и): Мишел Тий

Защо „да си роден гей“ е опасна идея Автор(и): Шеймъс Кан

Повече пънк, по-малко ад Автор(и): Константин Зайбт

Денят на благодарността в Монголия Автор(и): Ариел Леви

Ръбът на Европа, краят на Европа Автор(и): Тимъти Снайдър

Любов, загуба и Оскари Автор(и): Даниела Петрова

Да оцелееш в Черно море Автор(и): Кая Гендж

Българските лентяи и мистерията на северното лале Автор(и): Юлиана Методиева

От уахабизма към Ислямска държава Автор(и): Карен Армстронг

Русия – болен човек с пистолет Автор(и): Ан Епълбаум

Съвременният „внос“ на идентичностипри помаците в България Автор(и): Соня Хинкова

Йонеску – театърът на баналността Автор(и): Сюзън Зонтаг

Какво ѝ трябва на човек? Езикова промяна и равни права Автор(и): Емилия Славова

Table of Contents

Май 2015

Комитата: Какъв ни е девети май? Автор(и): Константин Павлов

Жените на Райха Автор(и): Алексис Коу

Опияняващият мирис на надеждата Автор(и): Златко Енев

Подай ми камшика Автор(и): Леланд де ла Дюранти

Когато Сталин беше съюзник на Хитлер Автор: Тимъти Снайдър

В леглото с Чайковски Автор(и): Саймън Морисън

Как да говорим истината на властимащите Автор(и): Едуард Саид

Отровен мед от търтеи Автор(и): Румен Леонидов

В какво се превръщат мечтите (за Женския пазар) Автор(и): Павел Янчев

„Тази илюзорна подреденост в държавата“или как да си направим медиите комфортни Автор(и): Валентина Георгиева

Музеят Истанбул и музеят на Орхан Памук Автор(и): Невена Борисова

Парадът на тичащите без пушки Автор(и): Любомир Калудов

Пет разказа от Исак Бабел в превод на София Бранц Автор(и): Исак Бабел

По дирите на една хипотеза Автор(и): Стефан Станев

Юни 2015

Необяснимото престъпление на Андерс Брейвик Автор(и): Карл Уве Кнаусгор

Пергаментов залез Автор(и): Златко Енев

Да сбъднеш нереалното или едно пътешествие из Анадола Автор(и): Евдокия Борисова

Защо сме обсебени от нацистите? Автор(и): Ричард Дж. Еванс

Проблемът за достоверността на някои домашни изворитрайно залегнали в българската историография Автор(и): Антонина Желязкова

Холокост – пренебрегнатата реалност Автор(и): Тимъти Снайдър

Някакво си телефонно обаждане Автор(и): Веселина Седларска

Призракът на етническия конфликт Автор(и): Петър Чолаков

Какво постигнахме и къде се провалихме? Автор(и): Аспарух Панов

Отмъщението на паметта? Автор(и): Данута Глондис

Другата Балканска война Автор(и): Тони Николов

Ако всичко у нас е приватизирано,то паметта ли ще остане обща? Автор(и): Ивайло Дичев

Аскеер 25 Автор(и): Митко Новков

Сливен беше един малък космос.Разговор с Атанас Славов (1930 – 2010) Автор(и): Аспарух Панов

Триперът на кака Сийка Автор(и): Даниела Великова

За чушкопека и щастието да си жертва Автор(и): Емил Коен

Юли 2015

Понижава ли се сексуалното желание от гледането на порнография? Автор(и): Мария Коникова

Наследството на „юдео-болшевизма“ Автор(и): Марси Шор

Любовта е странна(Световете на Рубан Нилсън от „Unknown Mortal Orchestra“) Автор(и): Дейвид Бивън

Премълчаното изселване, разкази в първо лице Автор(и): Зейнеп Зафер, Диана Иванова,Мариана Асенова

Две мнения за ролята на Германия в еврокризата Автор(и): Ханс-Вернер Зин, Албрехт Ричл

Познаваме ли се отнякъде? Автор(и): Йорданка Бибина

АЗ ЧЕТА Автор(и): Златко Ангелов

Папа Франциск, популярност за сметка на църквата? Автор(и): Мартин Мозебах

Долу – остеритет, горе – прокрастинация Автор(и): Веселина Седларска

Независимите майки от Исландия Автор(и): Джанет Елис Джонсън

За европейската гражданска война… Автор(и): Златко Енев

Един добър компромис Автор(и): Хендрик Кафзак, Доналд Туск

Двама български англицисти за книгата „Калуня-каля“ Автор(и): Александър Шурбанов,Владимир Трендафилов

Равносметката от компромиса: ДПС оседла белия си кон Автор(и): Петър Чолаков

Защо съпругът ми и аз започнахме да търсим друга жена Автор(и): Даниела Петрова

Август 2015

Бавният (полу) разпад на съветските митове Автор(и): Николай Клименюк

В преследване на хартията Автор(и): Джейк Битл

Провалът. Начин на употреба Автор(и): Захари Карабашлиев

Нито ти, нито аз. И двете Автор(и): Мишел Тий

Защо „да си роден гей“ е опасна идея Автор(и): Шеймъс Кан

Повече пънк, по-малко ад Автор(и): Константин Зайбт

Денят на благодарността в Монголия Автор(и): Ариел Леви

Ръбът на Европа, краят на Европа Автор(и): Тимъти Снайдър

Любов, загуба и Оскари Автор(и): Даниела Петрова

Да оцелееш в Черно море Автор(и): Кая Гендж

Българските лентяи и мистерията на северното лале Автор(и): Юлиана Методиева

От уахабизма към Ислямска държава Автор(и): Карен Армстронг

Русия – болен човек с пистолет Автор(и): Ан Епълбаум

Съвременният „внос“ на идентичностипри помаците в България Автор(и): Соня Хинкова

Йонеску – театърът на баналността Автор(и): Сюзън Зонтаг

Какво ѝ трябва на човек? Езикова промяна и равни права Автор(и): Емилия Славова