Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2014

(част 1)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Януари 2014

Естетизм, утопизъм и идеята за съвършенство

Автор: Карл Попър

Балканизъм и постколониализъм,

или за хубавата гледка от самолет

Автор: Мария Тодорова

Джонатан Франзен – какво не е наред със съвременния свят

Автор: Джонатан Франзен

Хейтъри

Автор: Джейкъб Микановски

Заклинание 88

Автор: Костадин Костадинов

Напред към Тльон – да нахлуем в реалността

Автор: Джейкъб Микановски

Създаването на една дясна партия е най-грешният път

Автор: Антоний Гълъбов

Покръстването на българите мюсюлмани

Автор: Пламена Стоянова

„Десните“ убеждения на Ранобудните са маркистки евангелизъм

Автор: Тодор П. Тодоров

Снимката

Автор: Кристин Димитрова

Най-посредствените, които напуснаха България

Автор: Христо Стоянов

Книги на годината: изборът на англоезичната преса

Пруст, през погледа на Америка

Автор: Стивън Брайър

Омразата като болестно състояние на духа

Автор: Мюмюн Тахир

Почти американски разказ

Автор: Елена Пеева-Никифоридис

„Освободеният Рот“

Автор: Иън Томсън

Как хомосексуалността е станала нещо нормално

Автор: Дейвид Розен

Нацизмът и неговият първообраз

Автор: Стоян Гяуров

Отсъствие на светлина

Автор: Румен Леонидов

Това е вода

Автор: Дейвид Фостър Уолъс

Комитата: Идеите на Стефан Цанев за политиката са като на Бареков

Автор: Константин Павлов – Комитата

Бали Ефенди – един умиращ култ в полите на Витоша

Автор: Светлозар Кирилов

Всеки край е едно начало

Автор: Мюмюн Тахир

45 минути

Автор: Елена Пеева-Никифоридис

Защо „невъзмутените“ у нас са мнозинство?

Автор: Калин Янакиев

Холокостът и днешна Румъния

Автор: Стилиян Деянов

Февруари 2014

Възвишеното и низкото, или за Полша и Холокоста

Автор: Джон Конъли

Разложението е животът на мъртвите неща

Автор: Джейкъб Микановски

Запомняйки, за да забравим:

памет, история и национална идентичност в следвоенна Източно-централна Европ

Автор: Рихард С. Есбеншаде

Преди Първата световна война:

какво може да ни каже 1914 година за настоящето

Автор: Ричард Дж. Еванс

„Плашещо време в Америка“: интервю с Дейвид Фостър Уолъс

Автор: Дейвид Фостър Уолъс

Когато се наливаха основите на „Циганската политика“

Автор: Орхан Тахир

Клопката на изоставането:

модерност, темпоралност и източноевропейският национализъм

Автор: Мария Тодорова

За значението на названието помак

Автор: Петър Вълков

Чаша вода и любов

Автор: Стоян Гяуров

Непровъзгласените герои на Бургас

Автор: Алберта Алкалай

Георги Господинов и Мари Врина: Протестът е за „Не щъ“

Автор: Зелма Алмалех

Няколко думи за успеха и неговите измерения в днешна България

Автор: Златко Енев

Журналистика и прилагателни

Автор: Златко Ангелов

Харемът в европейския дискурс на илюзията за власт

Автор: Капка Лалова

Последното престъпление на „възродителния процес“ – част 1

Автор: Михаил Иванов

Обединени в отрицанието

Автор: Любослава Русева

Година на тотемите

Автор: Тодор П. Тодоров

Една американска история

Автор: Елена Пеева-Никифоридис

„Максуда“ – нежеланото циганско гето на Варна

Автор: Светлозар Кирилов

„Идея“ или „ефект“?

Автор: Самолет 005

Към последния дебат за „българския комунизъм“

Автор: Александър Везенков

Колко чужд е турският език

Автор: Татяна Ваксберг

За нимфурбацията и човешката борба

за (себе)избавление

Автор: Златко Енев

Лайната ни

Автор: Димитър Кенаров

Последното престъпление на възродителния процес – част 2

Автор: Михаил Иванов

За насилието: анализ на три примера от Украйна

Автор: Константин Павлов – Комитата

Март 2014

Екстазът на влиянието

Автор: Джонатан Лийтъм

Бъдещето на Европа: интервю с Джордж Сорос

Автор: Джордж Сорос

Новият германски въпрос

Автор: Тимъти Гартън Аш

„Завоевание 1453“ в турското интернет пространство

Автор: Никола Раковски

„Българският Великден“ като консервативна утопия

Автор: Яни Милчаков

Камъните на мисълта

Автор: Хенинг Ритер

Кошмарите и усмивките на Мери Натан

Автор: Мери Натан

Руският ревизионизъм

Автор: Иван Кръстев

Как да приключи украинската криза

Автор: Хенри Кисинджър

Четвърти Рим няма да има

Автор: Веселин Кандимиров

Ромите, конете и Тодоровден

Автор: Светлозар Кирилов

Метафора, епохи и митологии в понятието „Възраждане“

Автор: Албена Хранова

Европа на ръба на нервната криза

Автор: Ричард Дж. Еванс

Разгромът на опозицията и нейните овластени лидери

след 9-ти септември 1944 г.

Автор: Антон Гицов

Политическата и медийната среда – язвите на българската демокрация

Автор: Аспарух Панов

„Захвърлен в природата“ – Милен Русков

Автор: Мартин Касабов

Невидимите плашила

Автор: Евгения Иванова

Imagine there’s no hate speech

Автор: Юлиана Методиева

Заливът на Ифигения

Автор: Костадин Костадинов

Кой ще пази правата ни от Европейския съд

по правата на човека?

Автор: Михаил Екимджиев

Април 2014

Освободеният разум

Автор: Димитър Кенаров

Запечатаното време: Джоф Дайър за Андрей Тарковски

Автор: Джейкъб Микановски

Предотвратяването на литературата

Автор: Джордж Оруел

Дяволът и търговецът на картини

Автор: Алекс Шуматов

Психомагическият реализъм на Алехандро Ходоровски

Автор: Ерик Бенсон

Съдебен процес отвъд правото

Автор: Юлиана Методиева

Десет заблуди за езика у нас

Автор: Александър Теодоров-Балан

Константин Павлов: Интервю в утробата на Кита

Автор: Константин Павлов

Идеологическият завой към национализъм

и политиката на БКП към мюсюлманското население в страната

в края на 50-те и през 60-те години на 20 век

Автор: Михаил Груев

Всеки край е едно начало

Автор: Мюмюн Тахир

„You Fucked Thousands of Men“

Автор: Златко Ангелов

За Христо Фотев, катедралите и мишките

Автор: Любомир Калудов

Искаме да сме равни, не еднакви

Автор: Анастасия Пашова

Държавници ли са българските президенти

и как защитават националните ни интереси?

Автор: Аспарух Панов

Коледна пуйка

Автор: Елена Пеева-Никифоридис

Томче от Рилке

Автор: Красимир Дамянов

Писмо в бутилка, или както ви харесва…

Автор: Коста Костов

Стани Бог

Автор: Филип Анастасиу

Идентичности – конструирани, вменявани, налагани…

Автор: Ирена Бокова

Увод към „Задочни репортажи“

Автор: Георги Марков

Майските събития и ДС

Автор: Мария Дерменджиева

Списък на авторите

А

Алкалай, Алберта 520

Алмалех, Зелма 533

Анастасиу, Филип 1332

Ангелов, Златко 570, 1246

Б

Бенсон, Ерик 1168

Бокова, Ирена 1341

Брайър, Стивън 221

В

Ваксберг, Татяна 732

Везенков, Александър 716

Вълков, Петър 508

Г

Гартън Аш, Тимъти 850

Гицов, Антон 1013

Груев, Михаил 1223

Гълъбов, Антоний 136

Гяуров, Стоян 277, 515

Д

Дамянов, Красимир 1322

Дерменджиева, Мария 1361

Деянов, Стилиян 361

Димитрова, Кристин 188

Е

Еванс, Ричард Дж. 435, 1003

Екимджиев, Михаил 1071

Енев, Златко 562, 758

Есбеншаде, Рихард С. 401

И

Иванова, Евгения 1043

Иванов, Михаил 652, 780

К

Калудов, Любомир 1265

Кандимиров, Веселин 972

Касабов, Мартин 1036

Кенаров, Димитър 774, 1082

Кирилов, Светлозар 325, 679, 977

Кисинджър, Хенри 967

Комитата, Константин Павлов – 307, 792

Конъли, Джон 372

Костадинов, Костадин 86, 1063

Костов, Коста 1327

Кръстев, Иван 961

Л

Лалова, Капка 575

Леонидов, Румен 285

Лийтъм, Джонатан 803

М

Марков, Георги 1352

Методиева, Юлиана 1057, 1176

Микановски, Джейкъб 76, 121, 388, 1123

Милчаков, Яни 906

Н

Натан, Мери 938

О

Оруел, Джордж 1133

П

Павлов, Константин 1208

Панов, Аспарух 1018, 1305

Пашова, Анастасия 1290

Пеева-Никифоридис, Елена 238, 343, 675, 1317

Попър, Карл 14

Р

Раковски, Никола 866

Ритер, Хенинг 924

Розен, Дейвид 246

Русева, Любослава 662

С

Самолет 005 697

Сорос, Джордж 829

Стоянова, Пламена 142

Стоянов, Христо 197

Т

Тахир, Мюмюн 230, 332, 1234

Тахир, Орхан 456

Теодоров-Балан, Александър 1200

Тодорова, Мария 28, 474

Тодоров, Тодор П. 170, 671

Томсън, Иън 242

У

Уолъс, Дейвид Фостър 292, 447

Ф

Франзен, Джонатан 53

Х

Хранова, Албена 986

Ш

Шуматов, Алекс 1150

Я

Янакиев, Калин 352

Януари 2014

Естетизм, утопизъм и идеята за съвършенство

Автор: Карл Попър

„В началото всичко трябва да бъде смачкано.

Цялата ни проклета цивилизация трябва да си отиде

преди да можем да привнесем някаква порядъчност в този свят.“

Мурлан от „Семейство Тибо“, Роже Мартен дю Гар

Вътрешно присъщ на платоновата програма[1] е един подход към политиката, който, струва ми се, е изключително опасен. Неговият анализ има голямо практическо значение от гледната точка на рационалното социално инженерство. Този платонов подход може да бъде характеризиран като утопично инженерство, в противоположност на един друг вид социално инженерство, който аз считам за единствено рационален, и който може да бъде наречен постепенно (поетапно) инженерство (piecemeal engineering). Утопичният подход е особено опасен, тъй като той може да изглежда като очевидна алтернатива на необуздания историцизъм[2], тоест радикалния исторически подход, който счита, че ние не можем да променим хода на историята. В същото време той може да изглежда така, сякаш се оказва необходимо допълнение към един по-малко радикален историцизъм, като онзи на Платон, който допуска идеята за човешка намеса.

Утопичният подход може да бъде описан по следния начин. Всяко рационално действие трябва да има определена цел. То е рационално в същата степен, в която преследва целта си съзнателно и последователно, и доколкото определя средствата си в съответствие с тази цел. Да се определи целта следователно е първото нещо, което ние трябва да направим, ако бихме искали да действаме рационално. Освен това трябва да определим достатъчно внимателно реалните или окончателните си цели, от които трябва ясно да разграничаваме онези междинни или частични цели, които са всъщност единствено средства или стъпки по пътя към окончателната цел. Ако пренебрегнем това разграничение, то ще трябва да оставим без отговор въпроса за това дали тези частични цели ще способстват за достигането на окончателната цел, а следователно няма да можем да действаме рационално. Тези принципи, ако бъдат приложени към сферата на политическата дейност, изискват да определим окончателната си политическа цел, или Идеалната Държава, преди да предприемем каквото и да било практическо действие. Едва когато тази окончателна цел е определена, или поне в най-груби черти, едва когато притежаваме нещо като проект на обществото, към което се стремим, едва тогава можем да започнем да обмисляме най-добрите начини и средства за неговата реализация и да чертаем план за практическо действие. Това са необходимите предпоставки на всеки политически ход, който може да бъде наречен рационален, и особено на социалното инженерство.

Това, накратко, е методологическият подход, който аз наричам утопично инженерство. Той е убедителен и привлекателен. Всъщност това е именно вида методологически подход, който може да привлече всички ония, които са или незасегнати от историцистките предразсъдъци, или им се противопоставят. Това го прави само още по-опасен, а критиката му – още по-наложителна.

Преди да премина към подробната критика на утопичното инженерство, бих искал да очертая един друг подход към социалното инженерство, а именно онзи на постепенното инженерство. Това е подход, който аз считам за научно издържан. Политикът, който възприема този метод, може да има или няма пред очите си проект за обществото, да се надява или не, че някой ден човечеството ще осъществи някаква идеална държава, и ще постигне щастие и съвършенство на земята. Но той ще осъзнава, че съвършенството, ако изобщо постижимо, е много далечно и че всяко поколение от хора, а следователно и живеещите в момента, има конкретни изисквания. И това са може би не толкова изисквания хората да бъдат направени щастливи (защото не съществуват институционални средства за правенето на някой човек щастлив), колкото изискването да не бъдат правени нещастни, там където това може да се избегне. Те имат изискването да получат всяка възможна помощ ако страдат. В съгласие с това постепенният инженер ще възприеме метода на издирване – и борба против – най-големите и най-належащи злини в обществото, вместо да издирва – и се бори за – най-великото окончателно благо. Различието тук е далеч не само вербално. Всъщност то е от най-голяма важност. Това е различието между един разумен метод за подобряване съдбата на човека – и един друг метод, който, ако действително бъде изпробван, лесно може да доведе до непоносимо увеличение на човешкото страдание. Това е различието между един метод, който може да бъде приложен във всеки момент – и един друг метод, чиято поддръжка лесно може да се превърне в средство за постоянно отлагане на действието за по-късно, когато условията са по-благоприятни. А също, това е и различието между единствения метод за подобряване на нещата, който досега наистина е бил реално успешен, във всяко време и на всяко място (включително и в Русия, както ще видим) – и един метод, който, по всички места, където е бил изпитан, е водел единствено до използване на насилие вместо разум, и ако не до отказ от самия метод, то във всеки случай до отказ от първоначалния замисъл.

В подкрепа на този метод, постепенният инженер може да каже, че болшинството хора вероятно ще се съгласят по-скоро на систематична борба против страданието, несправедливостта и войната, отколкото на борба за установяване на някакъв идеал. Съществуването на социални злини, тоест на социални условия, при които много хора страдат, може да бъде установено сравнително лесно. Онези, които страдат, могат да преценят сами за себе си, а останалите едва ли биха отричали, че не желаят да разменят местата си със страдащите. Несравнимо по-трудно е обаче да се разсъждава за някакво идеално общество. Социалният живот е толкова сложен, че само малцина, а може би и никой, не е в състояние да оценява голямомащабни проекти на социално инженерство – дали то ще бъде практично; ще доведе ли до големи подобрения; какви видове страдания евентуално ще включва и какви биха могли да бъдат средствата за неговата реализация. В противоположност на това, плановете на постепенното инженерство са сравнително прости. Това са планове за отделни институции, за здравеопазване и помощи при безработица например, за арбитражни съдилища, за антикризисен държавен бюджет или образователни реформи. Ако те не доведат до желания ефект, вредите не са чак толкова големи, а поправянето им не е чак толкова сложно. Те са по-малко рисковани, и именно по тази причина – по-малко противоречиви. Ето защо е по-лесно да се достигне разумно споразумение относно съществуващите злини и средствата за борбата с тях, отколкото да се определи идеалното добро и средствата за неговото постигане. Това е и причината, по която можем да се надяваме, че, чрез използването на метода на постепенните социални решения, може би ще преодолеем и най-голямата практическа трудност, свързана с политическите реформи, а именно използването на разум вместо страсти и насилие, при изпълнението на програмата. Тук може да се появи възможност за достигане на разумен компромис, а следователно и на [социално] подобрение чрез демократични средства. („Компромис“ е грозна дума, но за нас е важно да научим правилното ѝ използване. Институциите са по неизбежност резултат от компромис с различните обстоятелства, интереси и пр., макар че като личности ние трябва да се опитваме да се противопоставяме на влияния от този род).

В противоположност на всичко това, утопичният опит за постигане на идеална държава, чрез използване на проект за обществото като цяло е такъв, при който се изисква силно централизирано управление от страна на малцина, и за който следователно е силно вероятно да доведе до диктатура. В това аз виждам главния недостатък на утопичния подход: в главата за принципите на лидерството вече се опитах да покажа, че авторитарното управление е формата на ръководство, предизвикваща най-много възражения. Някои въпроси, които не бяха засегнати там, могат да послужат като още по-важни доводи срещу утопичния подход. Една от трудностите, пред които е изправен „просветеният диктатор“ например е да разбере дали последствията от неговите политики са в съгласие с добрите му намерения (както е показал Токвил преди повече от сто години[3]). Трудността възниква от това, че авторитаризмът [по необходимост] трябва да обезкуражава критиката, а следователно просветеният диктатор няма да може лесно да долавя оплакванията от мерките, които е предприел. Но без такава проверка той едва ли може да разбере дали мерките му постигат желаната благотворна цел. Ситуацията трябва да е още по-неблагоприятна за утопичния инженер. Преустройството на обществото е огромно начинание, което ще създаде значителни неудобства за мнозина, в продължение на много дълго време. Утопичният инженер следователно ще си има работа с множество оплаквания; всъщност, част от работата му ще бъде да потиска неразумни възражения. (Той ще казва, също като Ленин, „Не може да се направи омлет без да се счупят няколко яйца“.) Но заедно с това той по неизбежност ще трябва да потиска и разумни критики. Друга трудност, свързана с утопичното инженерство, е свързана с проблема за наследника на диктатора. […] Самият обхват на едно такова утопично начинание прави малко вероятно постигането на неговите цели в хода на живота на един социален инженер или група инженери. И ако наследниците не поддържат същия идеал, всички страдания на хората в името на идеала могат да се окажат напразни.

[…]

Сега вече виждаме, че утопичният подход може да бъде спасен единствено от платоновата вяра в един абсолютен и непроменлив идеал, заедно с две допълнителни допускания, а именно, че са налице рационални методи за определяне веднъж и завинаги на (а) какъв е този идеал и (б) кои са най-добрите средства за неговата реализация. Единствено подобни твърде смели допускания биха могли да ни позволят да се съгласим, че утопичната методология не е напълно безплодна. Но дори и самият Платон, както и най-ревностните платоници биха се съгласили, че допускането (а) със сигурност не е вярно – рационален метод за определяне на окончателната цел няма и, ако има изобщо нещо такова, то е единствено някакъв вид интуиция. Всяко разногласие между утопичните инженери следователно трябва да води, при липсата на рационални методи, до използването на сила вместо разум, тоест до насилие. Ако изобщо се постига някакъв прогрес в дадена посока, то това става не благодарение на възприетия метод, а въпреки него. Успехът например може да се дължи, в продължение на известно време, на изключителността на лидерите. Ние обаче никога не трябва да забравяме, че изключителни лидери не могат да бъдат създадени чрез рационални средства, а тяхната поява е единствено въпрос на късмет.

Важно е тази критика да се разбира правилно. Аз не критикувам идеала, твърдейки, че не може да бъде постигнат никакъв идеал, че той винаги трябва да си остане утопия. Това не би било валидна критика, тъй като вече са реализирани множество неща, за които някога догматично се е твърдяло, че са неосъществими, например установяването на институции за граждански мир, тоест за предотвратяване на престъпления вътре в държавата. Предполагам, че създаването на съответстващи институции за предотвратяване на международни престъпления, тоест въоръжени агресии или изнудвания, ако и често обявявано за утопично, не е чак толкова труден проблем. Онова, което аз критикувам под името утопично инженерство, препоръчва преустройството на обществото като цяло, тоест голямомащабни промени, чиито практически последствия са трудни за предвиждане, поради ограничения опит, с който разполагаме. То предявява претенцията да планира рационално за цялото общество, макар че ние не притежаваме нищо поне донякъде подобно на фактическото познание, което би било необходимо, за да се подкрепи една толкова амбициозна претенция. Ние не можем да притежаваме такова познание, тъй като не ни достига практически опит в този вид планиране, а познанието за факти трябва да се основава на опит. В настоящия момент социологическото познание, необходимо за голямомащабно инженерство просто не съществува.

В светлината на тази критика утопичният инженер вероятно ще се съгласи с необходимостта социалното инженерство и социалните технологии да се основават на практически опит. Но той ще твърди, че никога няма да успеем да научим повече за тези неща, ако се въздържаме от социални експерименти, които са единственото нещо, способно да ни достави необходимия практически опит. А освен това той може би ще добави, че утопичното инженерство не е нищо друго освен приложението на експерименталния метод към обществото. А експерименти не могат да бъдат правени без решителни промени. Те трябва да бъдат голямомащабни поради специфичния характер на модерното общество с неговите големи маси от хора. Ето защо например, ако експериментът по построяването на социализма би бил ограничен до една фабрика, село или дори област, той никога не би ни предоставил реалистичната информация, от която се нуждаем толкова спешно.

Такива аргументи в полза на утопичното инженерство демонстрират един предразсъдък, който е също толкова широко поддържан, колкото и несъстоятелен, а именно, че социалните експерименти трябва да се провеждат „в голям мащаб“, че те трябва да включват цялото общество, ако бихме желали да бъдат провеждани при реалистични условия. Но постепенните социални експерименти могат да бъдат прокарвани при реалистични условия, в сърцевината на обществото, ако и да са провеждани при „малки мащаби“, тоест без да се революционизира цялото общество. Всъщност ние провеждаме такива експерименти през цялото време. Въвеждането на нов вид застраховка за живот, нов вид данъчно облагане, нова реформа на наказателното право – всичко това са социални експерименти, които имат въздействие върху цялото общество, без да го преобразуват като цяло. Дори и един човек, който отваря нов магазин или запазва билет за театър, прокарва един вид социален експеримент в малък мащаб. Цялото ни познание за социалните условия се основава на опит, придобит чрез експерименти от този вид. Утопичният инженер, на когото ние се противопоставяме, има право, когато твърди, че един експеримент по социализъм би имал нищожна ценност, ако би бил провеждан при лабораторни условия, например в някакво изолирано село, защото онова, което искаме да узнаем, е как нещата функционират в обществото при нормални социални условия. Но вече самият този пример демонстрира в какво се състоят предразсъдъците на социалния инженер. Той е убеден, че когато експериментираме, ние трябва да променим цялата структура на обществото. В съответствие с това той разбира един по-скромен експеримент единствено като такъв, който преобразува цялата структура на едно малко общество. Но видът експеримент, от който ние можем да научим най-много е промяната на социалните институции една по една. Защото единствено по този начин ние можем да разберем как да напасваме институциите в рамките на други институции и как да ги приспособяваме по такъв начин, че те да функционират в съответствие с плановете ни. И само по този начин ние можем да правим грешки, и да се учим от грешките си, без да рискуваме въздействия с такава тежест, че да поставят на опасност цялата ни воля за провеждане на бъдещи реформи. Нещо повече, утопичният метод по необходимост трябва да води до опасна догматическа привързаност към един план, в името на който са били направени безброй много жертви. Мощни интереси се оказват обвързани с успеха на експеримента. А всичко това не допринася за неговата рационалност или научна стойност. Но постепенният метод допуска извършването на все нови и нови експерименти, както и тяхното пренастройване. Всъщност той може да доведе и до онази щастлива ситуация, при която политиците започват да търсят собствените си грешки, вместо да се опитват да ги оправдават или доказват, че винаги са имали право. Именно това – а не утопичното планиране или историческите предсказания – би означавало въвеждане на научен метод в политиката, тъй като цялата тайна на научния метод е в готовността да се учим от грешките си.

Според мен тези разбирания могат да бъдат подкрепени чрез едно сравнение между социалното и техническото инженерство. Утопичният инженер разбира се ще твърди, че техническите инженери понякога планират дори изключително сложни машини като цяло и че понякога плановете им обхващат и планират предварително не само определен вид машини, а дори и цялата фабрика, която ще ги произвежда. Моят отговор е, че техническият инженер е в състояние да върши всичко това защото разполага с достатъчно знание, тоест теории, придобити чрез метода на опитите и грешките. Но това означава, че той може да планира, защото вече е направил всевъзможни грешки или, с други думи, защото разполага с опит, който е придобил чрез прилагането на постепенни методи. Новите му машини са резултат от голям брой малки подобрения. Отначало той обикновено разполага с модел и едва след голям брой постепенни подобрения на различните му части преминава към фаза, в която е в състояние да направи окончателните планове за производство. По същия начин планът му за продукцията на машините включва голям брой опитни данни, а именно постепенни подобрения, направени при по-стари фабрики. Цялостният или голямомащабен метод функционира само там, където постепенният метод отначало ни е предоставил голям брой подробни опитни данни, но дори и тогава единствено в областта на този опит. Малцина производители биха били готови да преминат към производство на нов двигател въз основа единствено на планове, дори и ако те биха били направени и от най-големия експерт, без първо да са направили някакъв модел и да са го „развили“ с помощта на малки подобрения, доколкото това е възможно.

Може би ще бъде полезно да се съпостави моята критика на платоническия идеализъм в политиката с марксовата критика на онова, което той нарича „утопизъм“. Общото между марксовата и моята критика е, че и двете пледират за повече реализъм. И двамата ние вярваме, че утопичните планове никога няма да бъдат реализирани по начина, по който са били замислени, защото едва ли има социално действие, което да доведе точно до очакваните резултати. (По мое мнение това не обезсмисля постепенния подход, тъй като при неговото приложение ние можем – или по-точно трябва – да се учим и да променяме възгледите си, в процеса на действие). Но има и много различия. Когато критикува утопизма, Маркс осъжда на практика всяко социално инженерство – нещо, което рядко е било осъзнавано. Той обявява вярата в рационалното планиране на социалните институции за напълно нереалистична, тъй като обществото трябва да се развива в съответствие със законите на историята, а не според нашите рационални планове. Всичко, което можем да направим, твърди той, е да намалим родилните мъки на историческия процес. С други думи, той възприема една радикално историцистка позиция, противоположна на всяко социално инженерство. Но има един елемент на утопизма, който е особено характерен за подхода на Платон и на който Маркс не се противопоставя, макар че той е може би най-важният от елементите, които аз атакувам като нереалистични. Става дума за размаха на утопизма, неговият опит да се занимава с обществото като цяло, да не остави камък върху камък от старото. Това е убеждението, че човек трябва да стигне до самите корени на социалното зло, че нищо по-малко от пълното заличаване на отричаната социална система няма да свърши работа, ако бихме желали да „привнесем някаква порядъчност в този свят“ (както казва дю Гар). Накратко – това е безкомпромисен радикализъм. (Читателят сигурно е забелязал, че аз използвам това понятие в неговия оригинален и буквален смисъл – не в привичния в наши дни смисъл на „либерален прогресизъм“, а като характеристика на отношението на „достигане до корените на проблема“.) Както Платон, така и Маркс мечтаят за апокалиптична революция, която радикално ще преобрази целия свят.

Този размах, този краен радикализъм на платоновия подход (а също и на марксовия), според мен е свързан с техния естетизъм, тоест с желанието да се изгради свят, който е не само малко по-добър и по-рационален от нашия, но и напълно освободен от цялата му грозота: не някакъв кърпен юрган, стара и зле преправена дреха, а истински красив нов свят. Този естетизъм е много разбираем; всъщност, струва ми се, повечето от нас страдат поне малко от подобни мечти по съвършенство. Но този естетически ентусиазъм има стойност само ако е сдържан от разума, от някакво чувство за отговорност и от хуманната потребност да се помага. В противен случай това е опасен ентусиазъм, способен да прерасне в някаква форма на невроза или истерия.

Този естетизъм се открива в най-отчетливата си форма у Платон. Той е бил артист и, като мнозина от най-добрите артисти, се е опитвал да визуализира модел, един вид „божествен оригинал“ за работата си, който да „копира“ точно. Голяма част от цитатите, посочени в тази глава, илюстрират именно това. Онова, което Платон описва като диалектика е, по същество, интелектуална интуиция за един свят на чистата красота. Неговите обучени философи са мъже, които „са прозрели истината за онова, което е красиво, справедливо и добро“[4] и могат да го пренесат от небето на земята. Според Платон политиката е царско изкуство – изкуство не в метафоричния смисъл, в който ние евентуално говорим за изкуството да се управляват хората, а в един по-буквален смисъл на думата. Това е изкуство на композицията, също като музиката, живописта или архитектурата.

Но тук трябва да възразя. Аз не вярвам, че човешките животи могат да бъдат използвани като средство за задоволяване на потребността от себеизразяване на артиста. Напротив, ние трябва да настояваме, че всеки човек трябва да получи, ако го желае, правото да моделира живота си сам, доколкото това не влиза в прекалено голямо противоречие с останалите. Колкото и да ми е симпатичен един такъв естетически импулс, аз бих предложил артистът да потърси израз в друг материал. Политиката – настоявам на това – трябва да поддържа егалитарни и индивидуалистически принципи; мечтите по красота трябва да бъдат подчинени на необходимостта да се помага на хора, изпаднали в беда или страдащи от несправедливост, както и на необходимостта да се създават институции, които да служат на тези цели.

Интересно е да се проследи тясната връзка между платоновия краен радикализъм, изискването за широкомащабни мерки и неговия естетизъм. Следващите пасажи са силно характерни. Говорейки за „философа, който общува с божественото“, Платон първо споменава, че той ще бъде „преизпълнен от порива… да реализира небесната си визия както при индивидите, така и при целия град“ – един град, който „никога няма да познае щастието, освен ако чертожниците му са артисти, имащи божественото като свой модел“. Запитан за подробностите на тяхното чертожническо изкуство, платоновият „Сократ“ дава следния потресаващ отговор: „Те ще вземат като свое платно един град и човешките нрави, след което, първо, ще почистят платното – което не е никак лесна работа. Но именно това е точката, разбирате ли, в която те се различават от всички останали. Те няма да започнат работа по някой град, нито пък по някой индивид (нито пък ще въвеждат закони) преди да са получили чисто платно, или да са го почистили сами.“[5]

Какво точно има пред вид под „почистване на платното“ Платон обяснява малко по-нататък. „Как може да се направи това?“, пита Глаукон. „Всички граждани над десетгодишна възраст“, отговаря Сократ, „трябва да бъдат отстранени от града и изпратени някъде на село[6]; а децата, които сега са предпазени от влиянието на нравите и навиците на родителите си, трябва да бъдат поети [от държавата]. Те трябва да бъдат възпитани по начините [на истинската философия] и в съгласие със законите, които описахме по-рано“. (Философите, разбира се, не са сред гражданите, които трябва да бъдат прогонени: те остават като възпитатели, а същото вероятно се отнася и за онези не-граждани, които трябва да ги обслужват.) В същия дух Платон се изказва в Държавникът и за царствените управници, които управляват в съгласие с Царствената наука на политиката: „Независимо от това дали управляват с или без закон, с или без съгласието на поданиците си;… дали прочистват държавата за собственото ѝ добро, като убиват или прогонват някои граждани… – докато действат в съгласие науката и справедливостта, като запазват… държавата и я правят по-добра, отколкото е била преди това, тази форма на управление трябва да бъде обявена за единствено правилната.“

Това е начинът, по който трябва да действа артистът-политик. Ето това означава прочистване на платното. Той трябва да изкорени съществуващите институции и традиции. Той трябва да пречиства, прочиства, прогонва, изпраща на заточение и убива. (Да „ликвидира“ е ужасната модерна дума за това.) Твърдението на Платон действително е истинно описание на безкомпромисното отношение на всички форми на краен радикализъм – на естетическия отказ от компромис. Гледището, че обществото трябва да бъде красиво като произведение на изкуството води твърде лесно до насилствени средства. Но целият този радикализъм и насилие е както нереалистичен, така и напразен. (Това се демонстрира от примера с развитието на Русия. След икономическата криза, до която доведе прочистването на платното при така наречения „военен комунизъм“, Ленин въведе своята „Нова икономическа политика“, всъщност един вид постепенно инженерство, само че без съзнателно формулиране на неговите принципи или на някаква технология. Той започна с възстановяване на повечето от чертите на картината, която беше изличена с цената на толкова много човешко страдание. Пари, пазари, различие на доходите и частна собственост – за известно време дори частно предприемачество в продукцията – всички те бяха въведени отново и едва след като тази база беше възстановена, започна нов период на реформи.

За да се критикуват основанията на платоновия естетически радикализъм, могат да се посочат две различни точки.

Първата от тях е следната. Онова, което някои хора имат пред вид когато говорят за нашата „социална система“ и за необходимостта тя да бъде заместена от друга „система“, е много подобно на картината, нарисувана върху платно, което трябва да бъде изчистено, преди да може да бъде нарисувана нова картина. Но има и големи различия. Едно от тях е, че художникът и онези, които му сътрудничат, а също и институциите, които правят живота им възможен, техните мечти и планове за по-добър свят, техните стандарти за порядъчност и морал – всичко това е част от социалната система, тоест от картината на света, която трябва да бъде изтрита. Ако те наистина възнамеряват да избършат платното, то ще трябва да разрушат и самите себе си, както и утопичните си планове. (А онова, което ще последва, вероятно ще бъде не толкова прекрасно копие на платоновия идеал, колкото хаос). Подобно на Архимед, политическия артист изисква място извън света, където може да заеме позиция, за да го изтръгне от пантите. Но такова място не съществува и социалният свят трябва да продължава да съществува по време на всяка реконструкция. Това е простата причина, поради която ние трябва да реформираме институциите му малко по малко, докато придобием повече опит в социалното инженерство.

Това ни води до по-важната втора точка, до ирационализма, който е присъщ на радикализма. Във всички дела ние можем да се учим единствено по метода на опитите и грешките, като изпадаме в заблуждения, а след това ги отстраняваме. Ние никога не можем да се осланяме на вдъхновение, макар че вдъхновението може да бъде изключително ценно, доколкото то подлежи на проверка в опита. В съответствие с това не е разумно да предполагаме, че пълното преустройство на социалния ни свят ще доведе веднага до работеща система. Вместо това трябва да очакваме, че поради липса на опит ще бъдат направени множество грешки, които могат да бъдат отстранени само в хода на един дълъг и уморителен процес на малки подобрения. (С други думи, чрез онзи рационален метод на постепенно инженерство, чието приложение защищаваме.) Но онези, които не харесват този метод поради недостатъчния му радикализъм ще трябва отново да изличат току-що създаденото си общество, за да започнат отново с чисто платно. А тъй като новото начало, по същите причини, отново няма да доведе до съвършенство, те ще трябва да повтарят този процес без да могат да стигнат до нещо определено, по което и да е време. Онези пък, които се съгласят с това и са готови да приемат нашия по-скромен метод на постепенни подобрения, но само след първото радикално изчистване на платното, едва ли могат да избегнат критиката, че първите им голямомащабни и насилствени мерки са били напълно ненужни.

Естетизмът и радикализмът трябва да доведат до отхвърлянето на разума и заместването му с отчаяна надежда за политически чудеса. Това ирационално отношение, произхождащо от опиянението по мечти за един прекрасен свят е нещото, което аз наричам Романтизъм. Той може да търси небесния си град в миналото или бъдещето; може да проповядва „назад към природата“ или „напред към един свят на любов и красота“, но призивът му се отнася винаги до емоциите, а не до разума ни. Дори и при най-добрите намерения за създаване рай на земята, той успява единствено да я превърне в ад – онзи ад, който само човекът може да създаде за събратята си.

Карл Попър е австрийско-британски философ на науката и професор в Лондонската школа по икономически и политически науки. Смята се за един от най-влиятелните философи на науката и виден представител на либерализма на 20 век. Писал е също много за обществената и политическа философия.

Балканизъм и постколониализъм,

или за хубавата гледка от самолет

Автор: Мария Тодорова

През май 2004 г. участвах в една от дискусионните групи на годишната среща на Асоциацията за изучаване на националностите в Ню Йорк. Заедно с Душан Биелич, Александър Кьосев и Гаятри Спивак обсъдихме теоретичните и методологическите връзки между балканизма и постколониализма, както и в по-широк план възможните ползи, които отварянето към парадигмата на постколониализма може да внесе в изследването на източноевропейската проблематика по принцип. Настоящата статия е плод на тази дискусия. Като надгражда разработената по-рано от мен представа за историческите наследства (втората част е по същество съкратен вариант на първата глава в настоящия сборник), тя претегля аргументите за и против прилагането на постколониализма като нова голяма теория и съдържа предупредителна нотка скептицизъм.

В деня преди да почине Едуард Саид, Гаятри Спивак пише предговора към сръбския превод на книгата си „Критика на постколониалния разум“. Впоследствие тя публикува този кратък предговор на английски език и го посвещава in memoriam на своя „приятел и съюзник, основоположника на постколониалните изследвания, Едуард Саид“[7]. Още уводното изречение в предговора бележи силна и неведома връзка между балканизма и постколониализма: „Преводът на „Критика на постколониалния разум“ на сръбски език е поучително събитие за мен. Отношението на постколониалната теория към Балканите като метафора е съдбоносна задача за нашия свят“[8]. В отговор преводачът на книгата и президент на Белградския кръг Обрад Савич казва на Спивак: „след смъртта на Саид ‚голямото бреме‘ да се разпространява постколониалната теория сега пада на ваш гръб. В този миг мога да обещая, че винаги можете да разчитате на пълна и безусловна подкрепа от вашите приятели в Белградския кръг и около него. Малки сме, но никога не се отказваме!“[9]

Това емоционално обещание и категоричното твърдение за взаимна връзка между двете представи, както и изразеното по-рано от мен нежелание да ги обвързвам, подтикнаха Душан Биелич, професор по криминология в Университета на Южен Мейн и друг изтъкнат член на Белградския кръг, по време на годишната конференция на Асоциацията за изучаване на националностите през 2004 г. да организира дискусия, която да разгледа взаимоотношението между тези две категории. В текста на следващите страници, който представя в разширен и преработен вид изказването ми като основен участник в дискусията, бих искала да разгледам два широки въпроса – първо, общите точки (ако има такива) между категориите и явленията балканизъм и постколониализъм; и второ, доколко е подходящо или полезно да се подхожда към балканизма от гледната точка на постколониализма. Казано с прости думи – има ли пресечни точки между балканизма и постколониализма и ако има, продуктивни ли са те?

Когато започнах да работя по „Балкани и балканизъм“, чието първоначално работно заглавие бе само „Балканизмът“, за своя изненада и радост установих, че балканизъм е ненаселена категория, нещо изключително рядко в областта на хуманитарните науки. Нямам претенции за авторство (и в този смисъл думата не е неологизъм), но преди това единственият, който я е използвал, е не особено известен автор от началото на 20. век, който си е послужил с множественото и число (балканизми) като синоним за пейоративните качества на Балканите като регион. От друга страна, една нейна посестрима – производното балканизация като синоним за безсмислено раздробяване, след употребата си за първи път през 20-те години на 20. век става такова нарицателно, че изцяло загубва връзката си с първоначалния контекст, в който се е зародило, и днес наред с всичко останало можем да го чуем и като обяснение за лошата работа на американското контраразузнаване – казват ни, че ЦРУ и ФБР са се балканизирали, затова е станало възможно да се осъществят внезапни удари като случилото се на 11 септември.

Това щастливо обстоятелство ми позволи да използвам обозначаващото балканизъм, което гладко се римува с ориентализъм, и като негово огледало, и като отпор – с една дума, позволи ми да отдам дължимото на Едуард Саид и в същото време да се опитам да защитя тезата, че между двете категории и явления има съществена разлика[10]. Накратко „балканизъм“ изразява идеята, че обяснителните подходи към явления в Югоизточна Европа, т. е Балканите[11], често изхождат от определен дискурс (в смисъла, който влага Фуко) или стабилна система от стереотипи (за онези, които странят от понятието „дискурс“), стягащи Балканите в когнитивна усмирителна риза. Застъпих също тезата за историческите корени на балканизма – като дискурс той се оформя едва в първите десетилетия на 20. век, но произходът му е свързан с маниери на изобразяване, които се срещат още от 16. век нататък. Ето защо изтъквам, че исторически балканизмът води началото си от османския период, когато името Балкан навлиза на полуострова. Може да се твърди, че в някои свои аспекти дискурсът на балканизма стъпва върху мотиви от предишните векове, но не много преди схизмата между Римската и Константинополската църква през 11. век, която не е свързана специално с региона на Балканите, а с православието и византийската общност, ако цитирам сполучливия израз на Оболенски.

Съществуват следователно очевидни прилики между балканизма и ориентализма. Най-напред и двете спадат към един и същи вид – дискурсивно образувание. Основната разлика обаче, която извеждам, е географската и историческата конкретност на Балканите за разлика от пътуващата и най-вече метафорична и символична природа на Ориента. Това не означава, че Балканите не могат да служат като метафора, дори напротив. Балканите имат най-различни превъплъщения или проявления, които грубо могат да се групират в четири категории. В най-простия си вид Балкан е име – първоначално име на планина, набиращо все по-широка употреба след появата си за първи път през 15. век. След това, от 19. век нататък, то започва да се прилага за целия полуостров и така става име на регион. Накрая то се използва и като лично име (фамилия в България и собствено име в Турция). На второ място, Балканите се използват като метафора и именно в тази употреба намират прилики с ориентализма. В началото на 20. век това вече е пейоратив, макар че процесът е постепенен. Задействат го събитията, съпътстващи разпадането на Османската империя и създаването на малки, слаби, икономически изостанали и зависими национални държави, борещи се да се модернизират. Трудностите в този процес на модернизация и съпътстващите го националистични крайности създават ситуация, в която Балканите започват да служат като символ на агресивност, нетолерантност, варварщина, нещо полуразвито, полуцивилизовано, полуориенталско. Именно тази метафора и нейното сегашно използване в реалния свят на политиката разглеждам и критикувам в „Балкани и балканизъм“ с тезата, че един специфичен дискурс, който наричам балканизъм, формира нагласите и действията спрямо Балканите. Ако има някаква несигурна връзка с постколониалната теория, тя е тъкмо в този аспект на Балканите и Спивак е права предпазливо да я обвърже само с Балканите като метафора[12]. На трето място, за разлика от Ориента Балканите могат да се разглеждат като научна категория за анализ – конкретен географски регион, и в това си свойство към днешна дата Балканите най-често се използват като синоним на Югоизточна Европа. Накрая друг подход за тълкуване на Балканите може да бъде представата за историческо наследство – нещо, към което ще се върна допълнително.

Както вече казах, дискурсивният характер на балканизма естествено го събира в двойка с ориентализма. Една от многото разлики, на които наблягам (като другите са въпросите за раса, цвят на кожата, религия, език, пол и т. н.), е липсата на колониален проблем на Балканите[13], която и тук ще заеме централно място в доводите ми. Най-важната последица от дискусията по-горе обаче е нещо, което аз възприемам като тягата на другите, не метафорични, а същности аспекти на Балканите, които предизвикват учения да се заеме с онтологията на Балканите, а не просто с метафоричните им функции.

В известен смисъл ориентализмът на Саид в дълбочина също е много конкретен исторически обусловен дебат – палестинският проблем в епохата на късния империализъм. Той обаче е облечен в толкова обобщаващ дискурс, че се оказва преводим и става метафорично подходящ да обозначи постколониалното като цяло. Ще призная, че наред с други причини обстоятелството, което позволява на Саид да постигне това, е разтегливата природа на Ориента. Безспорно тук можем да добавим и различните подходи на авторите – „ориентализъм“, разобличен от един литературен критик, и „балканизъм“, анализиран от една историчка. В това вече виждаме и първата методологическа разлика (макар не непременно несъвместима). В единия случай имаме по същество исторически подход и интерпретация, а в другия – структуралистична (или по-точно постструктуралистична) теория[14].

Постколониалните изследвания имат установено потекло в постструктуралистичната теория. Връзката им с ориентализма се проследява като житейска нишка от „Ориентализъм“ на Саид (1978) до „Империя“ на Харт и Негри (2000). Постколониалната област означава различни неща за различните хора – „тя се приютява в различни дисциплини, но по-тясно се свързва само с няколко; в нея виждат било неимоверно радикална мисъл, било последна идеологическа издънка на западния капитализъм; тя здраво се е окопала в англо-американските университети, но статутът и като дисциплина остава под въпрос; тя се стреми да разглежда незападния свят, но там често я приемат враждебно“[15]. Като цяло можем да обобщим, че през изминалия четвърт век след появата на ориентализма в постколониалните изследвания на Третия свят настъпва дисциплинарно отместване от социологическия и икономическия анализ към културен и теоретичен/семиотичен/дискурсивен анализ. Същевременно постколониалните изследвания хвърлят ръкавица срещу теоретичните модели и метанаративи, изградени върху властващите по-рано парадигми на модернизацията, развитието и теорията на световните системи[16].

Разбира се, проблемът е, че по някакъв начин самият постколониализъм се превръща в нов метанаратив, макар че е редно да кажем, въпреки известна консервативна истерика, че той никога не се институционализира истински. Няма факултети, центрове или програми за постколониални изследвания, докато несравнимо по-голямо внимание се обръща и повече средства се влагат за изследване на глобализацията например, което е красноречива илюстрация за различния (възприеман или действителен) идеологически багаж на двете области. При все това те несъмнено са постигнали почетен статут. За мен е особено интересно, че във време, когато някои говорят за меланхолична фаза[17] или дори за край на постколониалните изследвания (било по-учтиво, като в споменатата хронология от Саид до Харт/Негри, било грубо, наричайки ги изчерпана парадигма), или най-малкото сериозно се взират накъде вървят постколониалните изследвания, ако изобщо имат някаква посока, в същото това време някои източноевропейски интелектуалци поставят въпроса за връзката им с постколониалното[18].

Да се върнем към най-общото разбиране за постколониализма като културна дисциплина, посветена на анализ на определен дискурс, и то специфичен. Трябва да се запитаме следното: може ли интерпретацията (моя или на някой друг) на балканизма като дискурс да се разглежда като конкретен исторически/географски вариант на постколониалните изследвания? Ако някой твърди (както правя аз), че това е трудно и не е непременно сполучливо, защо този някой настоява, че има разлика? И обратно, какви са ползите (когнитивни, политически и т. н.) за онези, които приемат подобна теза?

Тук трябва да посоча още едно разграничение, въведено от Дейвид Спър, когато говори за постколониалното – първо, като историческа ситуация, чийто белег е отхвърлянето на традиционни институции на колониалната власт, и второ, като търсене на алтернативи спрямо дискурсите на колониалната епоха. „Докато първото е предмет на емпирично знание, второто е едновременно интелектуален проект и транснационално състояние, което заедно с нови възможности носи също така определени кризи на идентичността и изобразяването.“[19]

Възраженията ми срещу прилагането на постколониализма към Балканите са свързани най-вече с първото разбиране за постколониализма. Защо възразявам?

Постколониалните изследвания са критика на постколониалността, състоянието в определени области в света, които са били колонии. Не смятам, че Османската империя може да се разглежда като късна колониална империя. Нито взаимоотношенията на Съветския съюз с Източна Европа (взаимоотношенията с Централна Азия или Кавказ попадат в напълно различна рубрика – колониална империя par excellence)[20]. Аргументацията може да се развие по два начина, по индуктивен или по дедуктивен път.

В случая с Османската империя, чието наследство за известно време според моята теза е било определящо за Балканите, ще посоча редица черти, които според мен не ни позволяват да я описваме като колониална империя. Първо, няма пропаст или институционално/правно разграничение между метрополията и зависимите от нея области. Второ, няма предварително съществувала стабилна цялост, която извършва колонизацията. Османската империя се превръща в сложна държавна машина и империя в хода на оформянето си като разширяваща се държава, която представлява органично цяло във всичките си територии. Трето, няма го комплексът за усъвършенстване, няма я онази обладаност от някаква цивилизаторска мисия, съпоставима с френския или английския колониален проект. Четвърто, Османската империя не оставя след себе си някакъв хегемонен културен остатък, сравним с езиковата и общата културна хегемония на английския в индийския субконтинент и на други места, или с хегемонията на френския в Африка и Индокитай.

Като цяло тези фактори важат и за Хабсбургската империя. При Руската империя на Романови, както вече казах, имаме par excellence колониална империя на изток и на юг, но в отношенията с Балканите предимно важат описаните по-горе модели. Ще дам същата присъда и за взаимоотношенията на Съветския съюз (възможна империя, макар в историографията това да не се приема без спорове)[21] към източноевропейските му сателити.

Нужно ли е да сме такива педанти? Може би не. За структуралистите от всякакъв вид Испанската империя не се различава особено от Римската, Османската, Британската, Руската и т. н. В известен смисъл всички те са империи и всички са колониални. Ще се изненадам обаче, ако на която и да е научна конференция има отделна дискусия за постколониалната чувствителност на Галия през 5. век или на Иберия през 6. век след рухването на Римската империя. В края на краищата, въпреки универсалния си език постколониализмът като генеалогия и продължаващо развитие е свързан много отчетливо с индийския субконтинент и Африка през 19.-20. век. Оспорва се дори природата на латиноамериканския постколониализъм[22]. Разликата между постимперското и постколониалното очевидно тревожи малцина освен заклетия историк, което намира сбит израз в следното изявление: „Независимо дали балканският национализъм е постимперски или постколониален, справедливо е да се каже, че той си остава отчетливо лиминален“[23]. Лиминалността на балканския национализъм лесно може да бъде оспорена, но поразителна тук е пренебрежителната нагласа за разликата между имперското и колониалното[24]. Всъщност в двата случая става въпрос за напълно различна теоретична рамка.

В иначе положителната си рецензия за книгата ми Грегори Юсданис ме упреква, че отказвам да приема балканските общества за постколониални: „Макар да е истина, че социалните, политическите и икономическите взаимоотношения между европейските имперски сили и техните отвъдморски владения се различават от тези между Османската империя и Балканите, защо да не можем да смятаме, че войните за независимост срещу това управление са постколониални?“ По-нататък той изтъква, че опитите на националните историографии да прочистят традициите си от османското наследство могат да се разглеждат като постколониални напъни да се отрече културното влияние на бившите управници, и пита: „Не е ли такава също типичната реакция на всяко национално движение – да се отграничи от държавата, срещу която се опълчва?“[25] Определено е така, но това ни хвърля в някаква методологическа шарада – дали всяко национално движение задължително е антиколониално и дали винаги създава постколониална ситуация? Водят ли кюрдите в Турция или Ирак антиколониална борба? Беше ли източноевропейската „нежна революция“ от 1989 г. освен всичко останало антиколониална революция? Беше ли хърватският, словенският, босненско-мюсюлманският или косово-албанският национализъм кулминация в антиколониалната война срещу сръбския колонизатор? Дали ЕТА е постколониалният авангард на баския национализъм? Признавам професионалното си изкривяване, но смятам, че тази обвързаност с конкретно време и място има значение. Тя има значение не само за да се избегнат когнитивни изкривявания, но и заради етични съображения. Еманципаторското наметало на постколониализма твърде често служи да прикрие вечното оплакване на самонабедени жертви.

Същевременно този довод произтича не само от това, как определяме колониалните империи, но и от самовъзприятията. Субективността също има значение. Никой от съвременниците на Балканите под османска власт не се е чувствал в колониално положение. За своя полуколониален статут настоява единствено самата Османска империя с гласа на някои интелектуалци от онова време, както и от времето на Турската република. Тъкмо затова до днес постколониалните изследвания не са навлезли методологически на Балканите и в Източна Европа като цяло за разлика от теорията на световните системи на Валерщайн, извънредно популярна в Гърция и Турция и широко четена в някои източноевропейски държави още преди 1989 година.

В крайна сметка всеки смислен анализ трябва да се занимае с въпросите, които поставяме, и с това, каква ще е най-подходящата рамка за отговор. Въпросът, който ме занимаваше и продължава да ме занимава, е онтологията на Балканите. Развих идеята за Балканите като османско наследство в опит за реконструкция, след като дълго се бях занимавала с деконструкция на дискурса. Опасявам се, че това предизвика недоразумения в определени среди, които нямат търпение да четат в дълбочина. Няма да правя рекапитулация на доводите си, а ще ги перифразирам – всичко се свежда до един въпрос, който на повърхността изглежда чисто академичен. Вярвам обаче, че той има сериозни научни, политически и морални последици, а именно – как изучаваме даден регион?

Като при повечето други цялости (държави, градове, села) най-лесният начин да се определят регионите е да се очертаят техните граници. В продължение на дълги години границите наистина са предпочитан предмет на анализ, особено в изследванията на идентичността. Те са естественият първи избор, тъй като цялостите се диференцират или разнищват тъкмо в страничните полета, по ръба. Тъй като съществува отношение на явна симбиоза между идентичността и другостта, техните най-остро откроени характеристики се изразяват най-добре в тази погранична среща. Последицата е, че другостта се превръща в основополагаща категория не само в социалния опит, но и в социалния анализ, а през последното десетилетие силно навлезе и в историческите изследвания. Оказа се обаче, че границите са проблематичен първи избор. Една от причините е, че те самите се променят или зависят от различни критерии (географски, политически, етнически, културни и т. н.). В случая с Балканите това затруднение е много ясно, когато трябва да се определи северната им граница – представлява ли Румъния част от Балканите? А Словения, Хърватия, Унгария? Източната, южната и западната граница са привидно лесни, тъй като там има морета, но дали Егейско море действително е толкова твърда граница между Гърция и Анадолското крайбрежие, или пък Адриатическо море – между Италия и Далмация? Още по-важно е, че прекомерното взиране в границите налага нездраво встрастяване в разграничаването, различието, другостта.

Напоследък се наблюдава мощно отместване от изследванията на границите към модерната сега категория на пространството. Този подход отделя повече, при това дължимо внимание на сплотяващите процеси и структури в дадена цялост. Той даде ценни произведения, но също крие своите опасности, най-важната от които, есенциализмът, се промъква през задната врата. Това не е плод на вграден дефект в теорията, разработена обмислено и тънко най-вече от географи и антрополози, които подчертават връзките между знанието, властта и пространствеността и изтъкват както метафоричните, така и материалните резонанси на „пространството“[26]. Свързано е по-скоро с понякога прибързаното и нерефлексивно прилагане на тази категория към конкретни исторически изследвания. Категорията „пространство“ често безкритично се обвързва с етнос или нация – така в литературата четем за пространството, в което се е развила английската нация или гръцката, албанската и т. н., – което всъщност, без да иска, възпроизвежда статични и националистически претенции, прикрити под маската на нов научен жаргон, или произвежда доста статичен и неисторичен структурен анализ. На този фон аз въвеждам представата за историческо наследство, която според мен не измества представата за пространство. Вместо това тя запазва ценните черти в анализа на пространството, като същевременно прецизира вектора на времето и му придава по-голяма историческа конкретност. В края на краищата, както се отбелязва в една популярна пиеса за Студената война – Разходка в гората, „историята е просто география, разтеглена във времето“[27]. Искам да съсредоточа вниманието именно към елемента време в това уравнение. Какъв е тогава в светлината на този подход отговорът на подвеждащо простия въпрос, какво е регион? Към всеки регион може да се подходи като към сложен резултат от взаимодействието на множество исторически периоди, традиции и наследства. Макар до болка да осъзнавам, че категориите в хуманитаристиката отдавна са заети, не мога да сторя друго, освен да се опитам да обясня точното значение, с което се опитвам да ги населявам.

Най-пряма от използваните по-горе три категории са историческите периоди. Те открояват някаква продължителност във времето, която може да се опише с определено вътрешно единство въз основа на различни критерии и която има повече или по-малко добре откроено начало и край, отбелязано най-често със (струпване на) значими събития. Историците водят ожесточени спорове за легитимността на събитията, които се използват за критерий, поставят под въпрос хронологията на периодите, а някои изобщо възразяват срещу прилагането на периодизация, защото разбива органични исторически процеси на привидно еднородни периоди, които са само и единствено изкуствени и произволни познавателни прийоми. Общо взето обаче, те биха отстъпили, че абстрактно погледнато, горното определение е повече или по-малко приемливо.

Не така стоят нещата с другите две категории – традиция и наследство. В коментара си за традицията Реймънд Уилямс отбелязва, че „в своя най-широк съвременен смисъл традиция е особено трудна дума“ [28]. От разностранните и значения през вековете е оцеляла общата представа за предаване на познания и идеи. Скоро я обвързват с представата за уважение и дълг към предците. Като имаме предвид, че само някои от множеството традиции или части от тях са били избрани за уважение и дълг, продължава Уилямс, трудно е да се подхожда към Традицията (в единствено число) „с абстрактна, хвалебствена или, както толкова често се случва, ратифицираща употреба“. Що се отнася до старинността на традицията, „нужни са само две поколения, за да стане нещо, все едно какво, традиционно – и това е съвсем нормално, тъй като такъв е смисълът на традицията като активен процес“. Същевременно Уилямс отбелязва, че „думата клони към нещо вековно, към церемониалност, дълг и уважение“, което е достойно за оплакване, защото е „едновременно предателство и капитулация“ на фона на мащабите и разнообразието на онова, което ни е било предадено. Той изтъква и паралелната пренебрежителна употреба на традицията, особено с възхода на теорията на модернизацията, която използва думата и особено прилагателното традиционен, за да описва „навици или вярвания, на практика препятстващи всичко ново“. Това обаче не е водещата употреба и за целите на този анализ ще се придържам към преобладаващото значение на думата: „в английския език традиция се запазва като описание на общ процес на препредаване, но налице е много силно и често преобладаващо значение, при което от това произтичат също уважение и дълг“[29]. В това популярно разбиране на традицията има няколко съставни части – активно отношение, съзнателен подбор и оценъчно извисяване на определени елементи от общ фонд, натрупан в процеса на препредаване.

Думата наследство е обичайна и се употребява широко, но не е влязла в специализирания речник на историците или други специалисти в областта на социалните науки (с изключение на юристите), поради което не присъства в различни специализирани речници, в това число изданието на Уилямс „Ключови думи“. Стандартните английски речници я дават в две значения: „1. (право) Подарък или имущество, особено лично имущество като пари, дадено със завещание; завещание. 2. Всичко, предадено от миналото, като от предтеча или предшественик“[30]. Като пример за второто значение различните речници дават „наследството на Древен Рим“ (Рандъм Хаус) или „наследство от религиозна свобода“ (Речник на американското наследство). Така наред с употребата си в правото във второто си значение наследство се използва много близо по смисъл до традиция. Ала приликите свършват на най-ниското ниво – и двете обозначават процесите (и предметите) на препредаване. Оттам нататък има съществени различия. За разлика от традицията, наследството не предполага активен процес на съзнателен подбор на елементи, завещани от миналото. То обхваща всичко, което се предава от миналото, независимо дали ни харесва, или не. В този смисъл то не е нито предателство пред миналото, нито капитулация пред активната намеса на действащите лица. Наследниците могат да величаят или да хулят наследството си, но това е вторичен процес. Самото наследство като абстрактно обозначаващо е неутрално.

Две други възможни кандидатури са наследие и унаследяване. Те се използват предимно в правния език както за имущество, така и за рождено право, но могат също да означават „нещо, получено от предишните поколения, традиция“[31]. В този смисъл те са синоними на наследство. Ето защо няма семантични причини да се даде предимство на някоя от трите думи. Причината е чисто естетическа – субективното усещане, че, първо, наследство на английски не се използва толкова често и, второ, че в наследие и унаследяване по-силно се чува езикът на правистите. Така избрах да съчетая двете думи – историческо наследство, като хранилище на смисъла, който ще развия по-долу.

За чисто познавателни цели разграничавам наследството като приемственост и наследството като възприятие. Наследството като приемственост е оцеляване и в същото време постепенно отмиране на някои характеристики на съответната цялост от времето непосредствено преди нейното рухване. От друга страна, наследството като възприятие непрекъснато разчленява по нов начин как мислят за съответната цялост в различни периоди във времето различни лица и групи. Тези характеристики не бива да се тълкуват като „реални“ срещу „въображаеми“, както предполага може би злополучната употреба на понятията „приемственост“ и „възприятие“. Самите характеристики на приемствеността често са феномен на възприятието, а възприятията са в не по-малка степен свързани с продължаващи реални социални факти. Един по-добър начин да се определи това разграничение е да се каже, че и двете категории обозначават социални факти, които обаче са в различна степен отстранени от опита. При възприятието социалният факт е отстранен с още една крачка от непосредствената действителност и е възможно може би да се направи съпоставка с природния срещу културния или текстовия статут на социалното взаимодействие.

Позволете да дам два конкретни примера от моята сфера на компетентност как да се прилага тази категория – Балканите и Източна Европа. Ако погледнем множеството исторически периоди, традиции и наследства, които оформят Югоизточна Европа, някои от тях са едновременни или застъпващи се, а други са последователни или напълно откъснати едно от друго[32]; едни са се разигравали в едно и също географско пространство, а други са обхванали областта в различни макрорегиони[33]. Те могат да се класифицират и в зависимост от влиянието им върху различни области на обществения живот – политически, икономически, демографски, културни и др. Можем да изброим много от тях – римски, византийски, османски, комунистически, ако трябва да споменем някои от най-важните политически наследства. В областта на религията можем да посочим християнската, мюсюлманската и юдейската традиция с многобройните им секти и разклонения; в областта на изкуството и културата – наследството на предгръцките племена, гърците, многобройните етнически групи, заселили полуострова, и т. н.; в социалните и демографските измерения – наследството на големи и неспирни преселения, етническо многообразие, полуномадство, мащабно и егалитарно земеделие, късна урбанизация наред с непрекъсната приемственост на живота в градовете и т. н.

Сред политическите наследства, оформили целия Югоизточноевропейски полуостров (периодът на гръцката античност, елинизмът, римското управление и т. н.), две могат да бъдат изведени като решаващи до настъпването на 19. век. Едното е хилядолетното присъствие на Византия с нейното дълбоко политическо, институционално, правно, религиозно и общо културно влияние. Другото е половинхилядолетното османско управление, което дава на полуострова името му и най-дългия период на политическо единство в историята му. През този период не само част от Югоизточна Европа се сдобива с ново име – главно османските, или възприеманите като османски елементи в най-голяма степен пораждат днешния стереотип за Балканите. Следователно в тесния смисъл на думата може да се твърди, че Балканите са всъщност османско наследство.

Наследството като приемственост е различна представа от характеристиките на османската политика или османския период изобщо. Този процес започва след края на властта на Османската империя в конкретни региони, които се оформят като държави – нейни наследници, и е съвкупност от характеристики, наследени главно от историческите обстоятелства през 18. и 19. век. По-нататък се опитах да направя систематичен обзор на начините, по които османското наследство действа като приемственост в политическата, културната, социалната и икономическата област, където проявява различна степен на устойчивост. На практика във всички области, с изключение на демографията и популярната култура, скъсването става почти веднага след като отделните балкански държави придобиват политическа независимост, и като цяло завършва към края на Първата световна война; оттам насетне то се превръща в наследство като възприятие. В демографски план обаче османското наследство продължава още известно време и – което е още по-важно, то се преплита и постепенно се преобразява във влияние на турската национална държава. От друга страна, османското наследство като възприятие е процесът на взаимодействие между едно вечно еволюиращо и натрупващо се минало и вечно еволюиращите и натрупващи се възприятия на цели поколения, които преформулират оценките си за миналото – с една дума, въпросът е не за реконструирането, а за конструирането на миналото в произведенията на историографията, художествената литература, журналистиката и в дискурса на всекидневието. Наследството като възприятие е здраво вградено в дискурса на балканския национализъм като един от най-важните му стълбове и показва поразителни сходства във всички балкански държави. Именно защото заема централно място, подсигурявайки съвременната социална уредба и преди всичко гарантирайки легитимност на държавата, за известно време то неизбежно ще продължи да се възпроизвежда и занапред.

Страните, които определят като балкански (т. е. които исторически са участвали в османската сфера), трайно се отдалечават от османското си наследство, а заедно с него и от своята балканска принадлежност. Тук искам дебело да почертая, че в това изказване няма абсолютно никакъв оценъчен елемент. Именно с тази мисъл застъпих тезата, че процесите, на които сме свидетели днес на географските Балкани – а именно изкореняването на последните следи от имперско наследство с пъстър етнически състав и съжителство[34] и заместването му с институционализирани и етнически хомогенни структури, – може всъщност да са напреднал стадий в окончателното европеизиране на региона, което слага край на историческите Балкани, ако те са, както аз лично смятам, османският период и османското наследство.

Да погледнем по-широката представа за Източна Европа. В някои отношения – географски – тя обхваща Балканите, но в политико-исторически смисъл всъщност разделя Балканите в периода на Студената война. Ако още веднъж погледнем множеството исторически периоди, традиции и наследства, които днес оформят Източна Европа, някои от тях са едновременни или застъпващи се, а други са последователни или напълно откъснати; едни обхващат целия регион, а други включват само някои от съставните му части в различни макрорегиони. Например много силният отпечатък, който е оставило наследството на Римската империя, обхваща цяла Югоизточна Европа (Балканите), но само малки части от Централна Европа в отрязък, простиращ се от Британските острови до Каспийско море и Месопотамия (извън който остават по-голямата част от Северна и голяма част от Централна Европа). Според клишето зоната на западното християнство (и католицизъм, и протестантство) е истинският и единствен наследник на римските традиции, особено в правната система. Можем да чуем обаче същото твърдение (и то далеч по-убедително), че римският imperium е останал жив чрез Византия, а както твърдят някои изтъкнати историци, и чрез османците. По същия начин комунизмът въвлича Източна Европа (и значителна част от Балканите) в едно пространство, простиращо се през Евразийския материк до Централна Азия (към което някои причисляват и Китай).

Всъщност това най-скорошно, макар и най-кратко наследство обикновено напълно се пренебрегва, и то от същите онези хора, които настояват за трайността на предишните имперски наследства. Ще си позволя една волност. Безсмислено е да се търси социалистическо наследство в Източна Европа. Днес „Източна Европа“ като политическо пространство представлява социалистическо наследство. След Втората световна война значението и от 19. век като междинно пространство – балансьор между два центъра на политическа и икономическа експанзия (Западна Европа и Русия), което в периода между войните отстъпва на заден план и поема функциите на санитарен кордон срещу болшевизма, драматично се променя. Всеки, който е живял в Източна Европа преди 1989 г., ще се съгласи, че тази представа имаше смисъл само като политически синоним за Европа на Варшавския договор. В онези дни Гърция и Турция бяха част от Западна Европа, а след революцията на карамфилите в Португалия излезе шега, че тя може да стане част от Източна Европа. Както други сходни процеси, социалистическият период е продължителен и сложен. Той свърши около 1989 г. и веднага щом свърши, се превърна в наследство. В рубриката за наследството като приемственост можем да разгледаме пътищата, по които действа социалистическото наследство в различни области – политика, икономика, социалната област, манталитет, до една поразително сходни във всички посткомунистически държави. Независимо дали им харесва, или не, за повечето изследователи на прехода предпочитаната и логична отправна точка е Източна Европа. Социалистическото наследство като приемственост разкрива различна степен на устойчивост в отделните области и отделните държави, но като всяко наследство и то неизбежно ще отмине – след което ще бъде въдворено в плоскостта на възприятието.

Подходим ли веднъж към Източна Европа като към отчетливо историческо наследство (а според мен това е социалистическото/комунистическото наследство), неизбежно трябва да я постулираме като нещо крайно. Само че в историята подобни неща не се случват изведнъж, те са постепенни. Като дълъг и продължителен процес Източна Европа бавно отмира. Интеграцията и в европейската институционална рамка може да стане в следващите 10, 20, 50 или 100 години. В областта на възприятието обаче говорим за накъсания опит на две или три поколения. Като категория Източна Европа може и най-вероятно ще изчезне, но ще бъде по-трудно да се заличат нагласите както вътре, така и отвън. Една от причините да привлека вниманието към този възглед и това наследство е, че то е най-важната среда, в която трябва да се историзира започналият неотдавна дебат за Централна Европа и Балканите. Въпреки реториката за принадлежност към някакво квазихабсбургско или западноевропейско пространство като еманципаторска идеология от 80-те и началото на 90-те години Централна Европа спада към херменевтичния ареал на Източна Европа (отново ще повторя – Източна Европа не като някаква вечна представа, а като исторически опит от периода на Студената война).

Наследството на държавния социализъм (или комунизъм) е последното в цял низ наследства и, както вече подчертах, то се превърна в наследство едва след края на социалистическия период в края на 80-те и началото на 90-те години. За разлика от османското наследство, което, както се постарах да докажа, носи характеристиките само на последните два века от османската епоха, поради относително кратковременния характер на явлението социалистическото наследство отразява характеристиките на целия период, продължил 50 (или 70) години. Същевременно самият социалистически период е подкатегория на едно по-мащабно явление, което според някои също се е превърнало в наследство, а според други процесът все още продължава. Имам предвид, разбира се, случилото се след османския период, което в зависимост от предпочитаната парадигма или понятиен апарат се определя като капиталистическа световна икономика (Валерщайн), капиталистически начин на производство (Маркс), „желязна клетка“ на капиталистическата модерност (Макс Вебер), век на индустриализацията, урбанизацията, модернизацията, глобализацията с нейните неравномерни последици и т. н. Според Зигмунт Бауман именно в модерността и нейното просвещенско послание капитализмът и социализмът „са сгодени завинаги в своята привързаност към модерността“, а самата модерност започва да се превръща в наследство[35].

Мисловното боравене с исторически наследства – с тяхната едновременност, застъпване и постепенно избледняващи въздействия, ни позволява да подчертаем сложността и пластичността на историческите процеси. Конкретно за Балканите и Източна Европа като цяло това ни позволява да ги спасим от видиотяващото диахронно и пространствено гето и да ги включим в разностранни познавателни рамки в пространството и времето. Видяна по този начин, Европа израства като сложен палимпсест от различно оформени цялости, който не само разкрива порестите вътрешни граници, но и поставя под въпрос абсолютната стабилност на външните граници.

Заигравала съм се с идеята да се опитам да създам някакъв цифров образ, илюстриращ възникването на палимпсеста, където различните наследства могат да се отбелязват с различни цветове върху хоризонтална плоскост. Тяхното наслагване и несъвпадащите им, поетапни граници прегледно ще илюстрират относителността на регионалните граници през дълги исторически периоди. В същото време обаче самата визуална постановка – отбелязването на едно наследство с един цвят, вече есенциализира и хомогенизира всяко отделно наследство. Интересно би било по вертикала с различни оттенъци на един и същи цвят да се онагледят структурно сродни елементи в различните наследства, например имуществени отношения, структура на семейството, държавни институции и т. н. Това обаче до такава степен ще усложни образа, че – макар вярно да отразява действителността – той ще стане визуално неефективен и няма да може да покаже нищо. Както твърдят някои съвременни философи, живеем по-скоро в „имиджово общество“, а не в „информационно общество“, и в него ставаме свидетели на борба на образи вместо борба на идеи, господства не духът на времето, а образът на времето, стереообрази вместо стереотипи, предобрази вместо предразсъдъци, и новобраз на мястото на новговора на Оруел. За да бъде разпознаваем и въздействащ, образът по дефиниция съкращава реалността много по-силно от словото. Точно затова предпочитам да остана с визуално несъвършената, но по-сложна словесна метафора за палимпсеста, дори това да ми струва далеч по-ограничена аудитория.

Ако, както твърдя, осмислянето през призмата на историческите наследства е приемлив и плодотворен отговор на въпроса, който поставям, дали рамките на постколониалната парадигма или настройка ще ни дадат някакви по-дълбоки прозрения? Не мисля. Въпреки че съм изцяло за това да се търсят алтернативни рамкови парадигми и въпреки изпълващото ме възхищение към много постколониални трудове, не мисля, че смяната на един метанаратив с друга едра теория е някакво решение. Всичко зависи от това, какви въпроси задаваме. Въпреки че някой с основание може да каже, че в края на краищата само цепим косъма на две заради отношения между знанието и властта, определено съм съгласна, че прекаленото „наблягане на абстрактни модели знание-власт може да засегне способността ни да разпознаваме и разкриваме по-определените, по-конкретни и в крайна сметка по-объркани действия“ на историята[36]. Освен това не смятам, че някакъв теоретично формиран емпиризъм (или казано с прости думи, интелигентно и стриктно изследване) е противодействие или предизвикателство към теоретичната кохорта на науките.

Макар че признавам определено пристрастие към историята и дори емпириката, все пак предпочитам да гледам на света от самолет вместо от влак. В същото време предпочитам да гледам света от самолет вместо от ракета, което оставям на неустрашимите теоретици. Това не означава, че имам претенции да следвам някакъв привилегирован, „обективен“ среден път. Просто предпочитам (по естетически и професионални причини) гледката при среден хоризонт и средна скорост – но както знаем, никоя гледна точка не е по-истинска от друга. Всяка просто се взира и размишлява от различни ъгли и дистанция. Тук просто твърдя, че гледната точка на историка може да даде някои изображения, които твърде близкият или твърде далечният поглед може да пропусне, и че лично за мен тези изображения изглеждат прекрасни.

Същевременно казах, че възраженията ми се отнасят преди всичко до оценката ни за постколониализма като историческо явление. Нещата се усложняват, ако погледнем втория подход в определението на Спър – като търсене на алтернативи за дискурсите на колониалната епоха, едновременно интелектуален проект и транснационално състояние, което заедно с нови възможности носи също така определени кризи на идентичността и изобразяването. Тук сме изправени пред интересен обрат, особено при разбирането за субективността. Вече споменах, че на Балканите няма разбиране за себе си като за колонии, с някои уговорки за твърденията за полуколониален статут от страна на Османската империя. Съвременните източноевропейски интелектуалци обаче – т. е. интелектуалците в света след 1989 г., все повече се виждат в подчинено положение спрямо западните центрове за производство и разпространение на знания, а някои открито говорят за интелектуален неоимпериализъм, неоколониализъм или самоколонизация, откъдето произтича и отъждествяването с постколониалното. На това място според мен се отваря процеп, през който постколониалната теория намира изострен резонанс в средите на нова интелектуална клиентела. Другото е неотложният въпрос за мястото. Критиците на балканизма са най-вече в западните университети или в неправителствения сектор, чието положение много напомня за дейците и противниците на постколониализма. Това явление обаче не е специфично само за Балканите, срещаме го повсеместно в Източна Европа. Следователно за момента съществува безспорна връзка между определен брой източноевропейски интелектуалци и постколониализма и макар да твърдя, че тази връзка не се осъществява чрез балканизма, тя въпреки всичко заслужава да бъде анализирана.

Дори това по-широко разбиране обаче не е напълно безпроблемно. Джон Дънам Кели установява три мощни антиномии в постколониалната теория, някои от които можем да наречем с имената на най-влиятелните им теоретици. Едната антиномия е свързана със способността за действие на подвластните групи – прочутата фраза на Гаятри Спивак „Могат ли подчинените да говорят?“, в която тя поставя въпроса, дали подчинените имат властта да изобразяват себе си, или именно липсата на такава власт ги прави подчинени. Втората антиномия засяга силата и потенциалната неизбежност на западната парадигма, „провинциализирането на Европа“ на Дипеш Чакрабарти. Третата е кога и как би могъл да настъпи краят на постколониализма[37].

Третата антиномия, очертана от Кели, се съсредоточава върху пограничните проблеми между постколониалните изследвания и глобализацията и е пряко свързана със себеполагането на съвременните източноевропейски интелектуалци. Според някои автори глобализацията е наследник и „къснокапиталистически освободител от постколониалността, докато светът се движи от западна модерност към модерност изобщо или алтернативни модерности, отричащи всякакви следи от асиметрични колониални отношения“. Контрааргументът, изразен мощно от Кели, твърди, че „в постколониалността и глобализацията можем да видим двете страни на една и съща монета, монетата на американското могъщество“. Според неговото виждане „краят на постколониалното състояние може да настъпи само когато американското могъщество се изправи пред същата дълбинна конфронтация, пред която се изправи европейското могъщество, а присъщите ограничения във формалните симетрии на политическото настояще бъдат изцяло преодолени като формалните асиметрии на колониалното минало“[38]. В този контекст Джудит Боднар осветлява новото общо източноевропейско преживяване за маргиналност и убедително сочи сходства между постколониалната и постсоциалистическата теория. Като внимателно прокарва границата и избягва да разтегля колониалността, така че да побере в нея Източна Европа, тя въпреки всичко призовава за отваряне на някои категории, които досега са се използвали почти изключително за осмисляне на незападния опит[39].

Накрая искам да се спра на особената трудност, която поставя втората антиномия за източноевропейските (в това число балканските) изследвания. Някои колеги извън нашата област (предимно изследователи на Средния изток или Южна Азия) отбелязват, че сред източноевропейците се шири някакъв особен вид онтологичен ужас от „децентрализиране“ на Европа[40]. Може би е така, но аз се поддавам на едно съвсем материално пристрастие – то просто отразява факта, че Европа (разбирана много разтегливо, но предимно в географски план) е естественият географски и исторически фон, на който най-добре могат да се откроят процесите в един от нейните подрегиони в определени периоди във времето. Така задачата на балканистите и източноевропеистите е не толкова да се „провинциализира Европа“, колкото да се „депровинциализира Западна Европа“. Западна Европа не просто иззема категорията Европа с произтичащите от това конкретни политически и морални последици. В академичната област това се пренася като задължителна необходимост за източноевропеистите добре да познават западноевропейската проблематика – при разрешено невежество за западноевропеистите за процесите в източната половина на континента. Ако се окаже успешен, този проект всъщност ще успее наистина да „провинциализира“ Европа за останалата част на света, доколкото европейската парадигма ще се разшири и ще включва не само прочистен абстрактен идеал и някакъв вид могъщество, а също зависимост, подчинение и объркани борби. Може би тъкмо на този кръстопът неподправено и ползотворно биха могли да се слеят целите на постколониалната теория и антибалканизма.

Професор Мария Тодорова е понастоящем преподавател по история в Илинойския университет (Урбана Кемпейн). Тя специализира история на Балканите през модерния период.

Джонатан Франзен – какво не е наред със съвременния свят

Автор: Джонатан Франзен

Карл Краус е австрийски сатирик и централна фигура от добре известния културен живот на fin-de-siecle-Виена. От 1899 до 1936 той издава и публикува влиятелното списание Die Fackel (Факлата); след 1911 той е и единственият автор в списанието. Макар че Краус вероятно щеше да мрази блоговете, Факлата е бил нещо като блог, който всеки по-значителен човек в немскоезичния свят, от Фройд, през Кафка до Валтер Бенямин, е считал за необходимо да чете и да има отношение към него. Краус е бил особено добре познат с афоризмите си – като например „Психоанализата е онази болест на ума, за която самата тя смята, че е лечение“ – и на върха на популярността си е привличал хиляди хора на публичните си четения.

Особеното при Краус е, че при първо четене той е изключително труден за разбиране – преднамерено труден. Той е бил бичът на евтината журналистика, а за култово-настроените му последователи, интензивният му и силно заплетен стил е представлявал приемлива бариера срещу лесното възприемане; той е държал непосветените навън. Самият Краус е отбелязал по отношение на драматурга Херман Бар, преди да го нападне [в едно от есетата си]: „ако разбере дори и само едно изречение от това есе, ще оттегля цялото нещо“. Ако прочетете изреченията на Краус повече от веднъж, ще откриете, че те имат да кажат много и на самите нас, в нашия медийно-наситен, технологически-подлудял, очакващ-апокалипсис исторически момент.

Ето например как изглежда първия абзац от есето му „Хайне и последствията“.

„Две направления на духовна не-култура: беззащитност пред съдържанието и беззащитност пред формата. Едната преживява изкуството единствено като негово [материално] съдържание. Другата преживява дори вече в съдържанието само художественото. Тя е от романски произход. За едната изкуството е инструмент; за другата животът е орнамент. В кой ад ще се пече човекът на изкуството? Той все пак би предпочел да живее сред немци. Защото, макар и да са разпънали изкуството в прокрустовото ложе на своята предприемчивост, освен това те са направили и живота по-трезв, а това е благословия: фантазията процъфтява и всеки човек може да постави своя собствена светлинка в голите си прозоречни рамки. Но само без гирлянди! Не и този добър вкус, който възрадва окото и там горе, и тук долу, затруднявайки възприятието. Не и тази мелодия на живота, която пречи на музиката ми, която се издига до самата себе си сред бученето на немския работен ден. Не и това общо по-високо ниво, от което е толкова лесно да се наблюдава, че парижкият Камелот[41] притежава повече грация от немския издател.“

Първа забележка под линия: Подозренията на Краус по повод „мелодията на живота“ във Франция и Италия все още заслужават внимание. Обектът на раздразнението му тук – твърдението, че уличната разходка в Париж или Рим сама по себе си е естетическо преживяване – се потвърждава от продължаващата популярност на Франция и Италия като почивни дестинации и от подтона на „завиждай ми“, с който американските франкофили и италианофили обявяват плановете си за почивка. Ако кажете, че ще пътувате до Германия, то по-добре бъдете подготвен да обяснявате какво точно ще правите там, или хората инак ще се питат защо ли не отивате на някое място, където животът е хубав. Дори и в наши дни Германия настоява на върховенството на съдържанието над формата. Ако понятието за куулност[42] би съществувало по времето на Краус, той най-вероятно би казал, че Германия е некуул.

Това пък навежда на мисълта за една по-съвременна версия на краусовата дихотомия: Мак срещу РС. Не е ли същността на продукта на Епъл в това, че постигате куулност просто чрез притежаването му? Дори няма значение какво точно създавате на собствения си Мак Еър. Простото използване на един Мак Еър, преживяването на елегантния дизайн на хардуера и софтуера му, вече е удоволствие само по себе си, също като разходката по някоя улица в Париж. Докато, ако работите на някой неугледен, утилитарен РС, единственото, на което можете да се наслаждавате, е качеството на собствената ви работа. Както казва Краус за германския живот, обикновеният РС „отрезвява“ онова, което вършите; той ви позволява да го видите без украшения. Това беше особено вярно в годините на операционната система DOS и ранния Уиндоус.

Едно от развитията, които Краус ще порицава в това есе – виенското разкрасяване на немския език и култура с декоративни елементи, привнесени от романските езици и култури – има свое съответствие в по-новите версии на Уиндоус, които заемат още повече елементи от Епъл, но все още не могат да прикрият същностното си некуулно уиндоусово естество. И, което е още по-лошо, преследвайки елегантността на Епъл, те предават старата сурова красота на РС-функционалността. Те все още не функционират така добре както Маковете и си остават грозни както според стандартите на куулност, така и според онези на утилитарността.

И въпреки това, за да повторя Краус, аз все пак бих предпочел да живея сред РС-та. Всяка възможност да премина към Епъл беше зачеркната от известната и продължителна серия от реклами на Епъл, целящи да убедят хората като мен да се прехвърлят [от другата страна][43]. Аргументите бяха разумни във висша степен, но бяха представяни от човек, олицетворяващ Мака (роля, изпълнявана от актьора Джъстин Лонг) с такова непоносимо самодоволство, че в сравнение с това трудностите около [ползването на] Уиндоус започват да изглеждат привлекателни. Човек не би си пожелал да чете роман за Мака: какво може да се каже за всичко това освен, че всичко е готино? Героите в романите трябва да имат реални желания, докато героят от рекламите на Епъл, който всъщност притежава желания, е онзи, олицетворяващ РС-то (изпълняван от актьора Джон Ходжман). Опитите му да се защищава и да се представя като куул са смешни и той страда от това, като реално човешко същество. (Имаше и различни локални версии на рекламата, изпълнявани от различни актьори – с комиците Дейвид Мичел и Робърт Уеб като РС и Мак във Великобритания).

Бих пропуснал нещо важно, ако не бих добавил, че понятието за „куул“ е до такава степен обсебено от технологическите индустрии, че бяха необходими някои близки до него думи, като например „хип“, за да се опишат онези онлайн-гласове, които се опитваха да ненавиждат Лонг и да представят Ходжсън като реалния куул. Неспокойствието около въпроса кой и какво точно е хип в наши дни може би е остатък от онова, в което, според известното определение на Маркс, се състои „неспокойната“ натура на капитализма. Едно от най-лошите неща около Интернет е, че той изкушава всекиго да постави себе си в ролята на култивиран човек – да заема позиции относно онова, което е хип и да оценява, под заплахата да бъде считан за не-хип, позициите, заемани от всички останали. Краус може и да не се е интересувал от хипността сама по себе си, но той със сигурност се е наслаждавал от заемането на позиция и е бил остро съзвучен по отношение на останалите позиции. Той е бил култивиран човек, и това е една от причините, поради които Факлата излъчва това усещане за блог. Краус е прекарвал много време в четене на неща, които е ненавиждал, така че да бъде в състояние да ги ненавижда от авторитетна позиция.

„Повярвайте ми, мои пъстроцветни: в културите, в които всеки мухльо притежава индивидуалност, самата индивидуалност се превръща в нещо, [предназначено] за мухльовци“.

Втора забележка под линия: в днешна Америка вече не е позволено да се казват неща като горното, независимо от това до каква степен онзи милиард (или може би те са вече два милиарда?) „индивидуализирани“ Фейсбук-страници ви изкушават да ги произнесете. В своето време Краус е бил широко известен, сред множеството си врагове, като „Големият омразник“. Според повечето свидетелства той е бил нежен и щедър в личния си живот човек, с много и лоялни приятели. Но щом само е започнел да навива пружината на полемичната си реторика, тя го е довеждала до крайно резки регистри.

Индивидуализираните „мухльовци“, които Краус има пред вид тук, не са идентични с простолюдието. Макар че Краус може да звучи като елитист, той не се е ангажирал с омаловажаването на масите или неинтелектуалната култура; преднамерената трудност на неговото писане не е барикада срещу варварите. Тя е насочена по-скоро срещу интелигентните и добре образовани културни авторитети, които възприемат един вид фалшива идентичност – хора, за които Краус смята, че би трябвало да разбират нещата по-добре.

Не е ясно дали резките, ex cathedra отрицания на Краус са най-ефективният начин за промяна на сърцата и умовете. Но аз признавам, че изпитвам чувства, които представляват някаква версия на неговото разочарование, когато един романист, който би трябвало да разбира нещата по-добре, Салман Рушди, се отдава на Туитър. Или когато някое политически ангажирано печатно издание, което уважавам, като N+1, започне да опетнява други списания като неспасяемо „мъжки“, възхвалява Интернет като „женски“ и понякога пропуска да вземе пред вид ускоряващото обедняване на свободните писатели, предизвикано от Интернет. Или пък когато добри левичарски професори, които някога се противопоставяха на отчуждението – които критикуваха капитализма за неуморните му атаки срещу всяка традиция и всяка общност, заставаща на пътя му – започват да наричат прерасналия в голям бизнес интернет „революционен“.

Спестете ми живописното пъстрило върху кората на някоя стара горгонцола[44], вместо надеждната монотонност на бялото сирене крема! Животът е труден за преглъщане както там, така и тук. Но романската диета разкрасява отвращението: човек просто го захапва и загива от това. Немската житейска подредба прави красотата да опротивее и ни поставя на изпитание: как отново да възпроизведем красотата? Превръща всекиго в поет. Там изкуството не е изкуство. А небето – ад.“

Скрито сред този абзац е подразбирането, че краусовата Виена е междинен случай – нещо подобно на Уиндоус Виста. Езикът и ориентацията ѝ са германски, но тя е и съвместна столица на една римокатолическа империя, простираща се далеч в южна Европа и влюбена в собствената си представа за своя специален, очарователен виенски дух и начин на живот. („Улиците на Виена са павирани с култура“, твърди един от афоризмите на Краус. „Улиците на други градове – с асфалт“.) За Краус, предполагаемият културен чар на Виена не е нищо повече от коричка от преструвки, положена върху противоречия, които скоро ще станат катастрофални, а самият той е длъжен да ги демаскира чрез сатирата си. Този абзац може и да изглежда по-критичен към латинската, отколкото към германската култура, но всъщност Краус е обичал да почива в Италия и е имал някои от най-романтичните си преживявания там. За него мястото, където е налице най-опасното разцепление между съдържанието и формата, е Австрия, която се модернизира бързо, като същевременно запазва политическите и социални модели от ранния 19 век. Краус е обсебен от ролята на модерните вестници при разкрасяването на противоречията. Подобно на вестниците на Хърст в Америка, буржоазната виенска преса има огромно политическо и финансово влияние, а освен това е очевидно корумпирана. Тя печели в огромна степен от Първата световна война и е от решаващо значение при поддържането на очарователни виенски митове като „смъртта на героя“ през годините на механизирано касапничество. Великата война[45] е именно онзи австрийски апокалипсис, който Краус е предсказвал, и той неуморно е подигравал сътрудничеството на пресата във всичко това.

Виена от 1910 значи е специален случай. И все пак може да се твърди, че Америка от 2013 е подобен специален случай: друга отслабена империя, разказваща на самата себе си истории за собствената си изключителност, докато същевременно се носи към апокалипсис от някакъв вид, финансов или епидемиологичен, климатично-екологически или термоядрен. Нашата крайна левица може и да ненавижда религията и да смята, че глезим Израел; нашата крайна десница може и да ненавижда нелегалните имигранти и да смята, че глезим чернокожите, докато никой не знае как точно би трябвало да функционира икономиката сега, когато пазарите са вече глобални, но реалното съдържание на ежедневието ни е тотално отвличане на вниманието. Ние не можем да се изправим пред реалните проблеми; харчим билиони[46] долари не за да решаваме някакъв проблем в Ирак, който на първо място не беше никакъв реален проблем; не можем дори да се споразумеем по въпроса как да попречим на разходите по здравеопазването да погълнат целия ни национален бюджет. Онова, на което всички обаче изглежда сме съгласни, е да се предоставим безрезервно на страхотните нови медии и технологии, на Стив Джобс, Марк Зукърбърг и Джеф Безос, и да им позволим да се обогатяват за наша сметка. Собствената ни ситуация изглежда в доста голяма степен подобна на онази от Виена през 1910 година, само дето вестникарските технологии са заменени от дигитални, а виенският чар – от американска куулност.

Нека да разгледаме първия абзац от второто есе на Краус, „Нестрой и потомството“. На пръв поглед есето е възхвала на Йохан Нестрой, водеща фигура от Златната епоха на виенския театър, през първата половина от 19 век. По времето, в което Краус го публикува, през 1912, Нестрой е пренебрегван, неразбиран и по същество забравен, като за Краус това е симптом на всичко, което не е наред в модерността. В есето си „апокалипсис“, публикувано няколко години по-рано, той е писал: „културата не може да възстанови дъха си и мъртвото човечество лежи редом с произведенията си, чието изобретяване ни е струвало толкова много интелект, че в края на краищата не ни е останал никакъв, който да използваме повече. Ние сме достатъчно сложни, за да можем да градим машини, но прекалено примитивни, за да ги накараме да ни служат.“ За самия мен най-впечатляващото около Краус като мислител може би е колко рано и ясно той е разпознал отклоняването на технологическия прогрес от моралния и духовен прогрес. Едно столетие след предишното, включващо научни достижения, които биха изглеждали като вълшебства преди не много дълго време, ни е довело до високоразделителни видеоклипове по смарт-телефони, показващи идиоти, пускащи ментови бонбони в бутилки с диетична кола и ревяща „Ухаа!“[47] Технологическите визионери от 1990-те обещаваха, че Интернет ще ни доведе до нов свят на мир, любов и разбирателство, а мениджърите на Туитър все още думкат по утописткия барабан, като предявяват претенции, че те са причината за Арабската пролет. Ако човек би ги слушал, то би било немислимо източна Европа да се освободи от Съветите без помощта на мобилни телефони, или пък неколцина американци да се вдигнат на бунт срещу англичаните и да създадат американската конституция без възможности за 4G-комуникация.

„Нестрой и потомството“ започва така:

„Не бихме могли да почетем паметта му както подобава на едно потомство, ако просто бихме отчели дълга, който трябва да му изплатим. Така че бихме искали да възхвалим тази памет като признаем една вина[48], която трябва да носим – ние, обитателите на едно време, изгубило способността да бъде наследник на предишното… Как би могъл вечният строител да не се поучи от опита на това столетие? Откак има гении, те са били настанявани като краткосрочни наематели[49] във времето; след това те се изнасят, а за човечеството е малко по-топло. Откак обаче има инженери, домът става все по-малко обитаем. Бог да се смили над развитието! Да не дава на артистите да се родят без утешението, че, когато бъдат предадени на поколенията, ония ще имат полза от това. Това [поколение]! Опита ли то да почувства самото себе си като потомство, тозчас ще започне да се смее над дързостта да смята, че дължи прогреса си на заобикалките на духа, сякаш казва: Пепсодент е най-доброто. Един смях, идещ от идея на Рузвелт, оркестрирана от Бърнард Шоу. Това е смехът, който е отвъд всичко и готов на всичко. Защото техниците са разрушили моста, а бъдещето е всичко онова, което следва автоматично.“

В наши дни рефренът е, че „нашите мощни и нови технологии са неудържими“. Съпротивата срещу тези технологии отдолу е почти изцяло ограничена до въпроси на здравето и сигурността, докато междувременно множество други логики – ония на теорията на войната, на технологията, на пазара – продължават да се разгръщат автоматично. Оказва се, че живеем в свят с водородни бомби просто защото урановите бомби нямаше да свършат работа така добре; оказва се, че прекарваме повечето от будните си часове в писане на текстови съобщения, имейли, туитове и статуси на машинки с цветни екрани, защото законът на Мур[50] твърди, че го можем. Казват ни, че, за да останем икономически конкурентоспособни, ние трябва да забравим хуманитарните науки, да учим децата си на „страст“ към дигиталните технологии и да ги подготвяме да прекарват целите си животи в непрестанно преобразование, за да остават в крак с тях. Логиката твърди, че ако искаме неща като Zappos. com и възможности за записи на домашно дигитално видео – а кой ли не би ги искал? – то трябва да кажем сбогом на надеждните работни места и добре дошъл на един живот, прекарван в страх. Ние трябва да станем толкова неспокойни, колкото е и самият капитализъм.

Не само че аз не съм лудит[51]; не съм уверен дори дали самите оригинални лудити са били лудити. (За тях просто е изглеждало практично да чупят парните тъкачни станове, които са ги оставяли без работа). Прекарвам целия си ден в използване на софтуер и силикон, а и съм очарован от всичко, свързано с новия ми „Леново“-ултрабук компютър, освен името му.[52] (Работата с нещо, наречено „Блок за идеи“ ме изкушава да се откажа да имам идеи). Но в един неотдавнашен момент, когато бях достатъчно несдържан, за да нарека публично Туитър „тъп“, реакцията на хората, пристрастени към Туитър беше да ме нарекат лудит. Нъй, нъй, нъй! Беше същото като да бях нарекъл пушенето на цигари „тъпо“, само че в този случай не разполагах с медицински свидетелства, които да подкрепят думите ми. За известно време хората се безпокояха от това, че мобилните телефони може би причиняват рак на мозъка, но връзката се оказа слаба-до-несъществуваща и сега вече никой няма основания да се безпокои.

„Тази бързина не осъзнава, че нейното постижение се състои единствено в това да се изплъзва на самата себе си. Присъстващо телесно, отсъстващо духовно, съвършено просто каквото е, това време – така се надява тя – ще бъде абсорбирано от следващото, и децата, породени от спорта с машината и изхранвани от вестниците, ще могат тогава да се смеят още по-добре… Не става дума за това да се плаши някой си; появи ли се някакъв дух, то лозунгът е: ние сме си завършени. Науката е поставена така, че да гарантира херметична изолация от всичко отвъдно. Онова, което там се нарича свят, защото може да бъде обиколено в течение на петдесет дни, е свършено, щом само може да бъде изчислено. А за да може да се погледне в очите въпроса „А сега какво?“ ѝ остава единствено още самоувереността, че ще може да се справи с непредсказуемото. Мозъкът пък едва започва да се досеща, че наближава Деня на голямата суша. И тогава замлъква последният орган, но все още бучи последната машина, докато дори и тя застива, тъй като операторът е забравил Думата. Защото разумът не е разбрал, че с отдалечаването от духа той може и да е нараствал вътре в собственото си поколение, но затова пък е изгубил способността да се възпроизвежда. Ако две по две наистина е четири, както твърдят те, то този резултат се дължи на факта, че Гьоте е написал стихотворението „Морска тишина“. Сега обаче се знае толкова точно, че две по две е четири, че след сто години няма да можем да го изчислим отново. В света трябва да се е появило нещо, което никога преди не е било. Дяволска машина на хуманността.“

От всички редове на Краус, това може би е онзи, който означава най-много за мен. В абзаца си Краус пробуждат асоциации за чирака-магьосник – непреднамереното пускане в ход на свръхестествено-разрушителни сили. И макар че говори за съвременната му преса, критиката му се отнася, ако изобщо до нещо, то още по-добре до днешния техно-консумеризъм. За Краус, дяволската работа около вестниците е тяхното мошеническо съвместяване на просвещенчески идеали с неуморно преследване на печалби и власт. В лицето на техно-консумеризма, една хуманистична реторика на „отдаване на власт“ и „креативност“, и „свобода“, и „връзка“, и „демокрация“ насърчава открития монополизъм на техно-титаните; новата дяволска машина изглежда все повече се подчинява единствено и само на собствената си развойна логика, и тя е далеч по робски-пристрастяваща, далеч по-насърчителна към най-лошите човешки импулси, отколкото вестниците са били когато и да било. Действително, онова, което Краус ще каже по-късно за Нестрой, би могло да бъде казано и за самия Краус: „Той атакува дребната си околна среда с ярост, достойна за една по-късна кауза“. Печалбите и обсегът на виенската преса са жалостиво дребни според стандартите на днешните технологически и медийни гиганти. Океанът от тривиалност и фалш или празни данни днес е милиони пъти по-голям. Краус не прави нищо повече от прогноза, когато предвижда време, в което хората ще са забравили как да събират и изваждат; днес вече е трудно да се изкара един обяд с приятели, без някой от присъстващите да посегне към Айфона си, за да издира факт от вида, който досега беше задача на мозъка да запомня.[53] Техно-ентусиастите, разбира се, не виждат нищо лошо в това. Те посочват, че хората винаги са отдавали паметта под нечие опекунство – онова на поети, историци, съпрузи, книги. Но аз съм в достатъчна степен дете на 60-те, за да виждам разлика между това да оставиш на съпругата си да запомня рождените дни на племенничките – и предаването на базисната функция на запаметяването в ръцете на една глобална корпоративна система на контрол.[54]

„Едно изобретение за разбиване на Кохинор [по онова време, най-големия в света диамант], за да се направи светлината му достъпна за всички, които я нямат. Вече петдесет години работи машината, в която отпред се внася Дух, а отзад излиза Печат – размиваща, разпространяваща, унищожителна. Даващият губи, получаващите обедняват, а посредниците трябва да продължават да живеят…“

Ето това е проба от краусовата проза. Въпроса, който искам да разгледам тук е: Защо Краус е бил толкова гневен? Бил е късно дете в преуспяващо, добре асимилирано еврейско семейство, чийто бизнес е генерирал достатъчно голям приход, за да го направи финансово независим за цял живот. Това на свой ред му позволява да публикува Факлата точно така, както си я желае, без да прави отстъпки пред рекламодатели или абонати. Имал е тесен кръг от добри приятели и много по-широк кръг от почитатели, мнозина от тях фанатични, някои от тях известни. Макар и да не се е женил никога, той е имал някои брилянтни афери и едно дълбоко, дългосрочно приятелство. Единственият му здравословен проблем е било изкривяване на гръбначния стълб, и дори това е имало предимството да го освободи от военна служба. Така че как се е стигнало дотам един толкова облагодетелстван човек да се превърне в Големия омразник?

Питам се дали не е бил толкова гневен защото е бил толкова привилегирован. По-нататък в есето за Нестрой, Големият омразник защищава омразата си по следния начин: „Киселината си желае блясъка, а ръждата казва, че тя е само разяждаща“. Краус е ненавиждал лошия език защото е обичал добрия език – защото е имал дарби, както интелектуални, така и финансови, позволяващи му да култивира тази любов. А човекът, който е имал късмет в живота, не може да очаква светът да продължава все по този начин; когато светът настоява да върви по погрешни начини, корумпирани и безвкусни начини, човекът се чувства измамен от това. И така той се гневи, а гневът от своя страна го изолира и изостря чувството му за собствена изключителност.

Като всеки артист, Краус е желаел да бъде индивид. В продължение на голяма част от живота си той е бил предизвикателно-аполитичен; изглеждало е, че формира връзки само и единствено с намерението по-късно да ги торпилира по импозантен начин. Имайки пред вид, че любимата му пиеса е била Крал Лир, аз се питам дали не е виждал собствената си съдба в лицето на Корделия, любимото късно дете, което обича краля и което, именно защото е било привилегирована дъщеря, сигурна в обичта на краля, притежава личната цялостност, необходима за отказа да се унижи собствения език и да се лъже краля в старческото му слабоумие? Привилегията е изпратила също и Краус по пътя към ставането на независима личност, но светът изглежда е бил склонен да му пречи. Той го е разочаровал по начина, по който Лир разочарова Корделия, а за Краус това се превръща в предписание за гняв. В копнежа си по един по-добър свят, в който истинската индивидуалност е възможна, той продължава да прилага киселината на гнева си към всичко фалшиво.

Позволете ми сега отново да се завърна към примера със самия себе си, тъй като и без това го чета в историята на Краус.

Бях късно дете в обичливо семейство, което, ако и да не беше чак толкова заможно, че да ме направи рентиер, разполагаше с достатъчно пари, за да ме изпрати в добро държавно училище, а след това в отличен колеж, където се научих да обичам литературата и езика. Бях бял, от мъжки пол, хетеросексуален американец с добри приятели и перфектно здраве. И все пак, въпреки всичките си привилегии, аз станах изключително гневна личност. И гневът се спусна върху мен толкова близко във времето, в което се влюбих в писането на Краус, че двете явления са практически неразличими едно от друго.

Не съм роден гневен. Ако може да се каже нещо определено, то е по-скоро обратното. Може и да звучи като преувеличение, но мисля, ще бъде точно да се каже, че не знаех нищо за гнева преди да стана на 22. Като младеж си имах своите моменти на мрачност и бунт против авторитетите, но, също като Краус, бях имал само минимални конфликти с баща си, а най-лошото, което би могло да се каже за мен и майка ми беше, че се препирахме като стара съпружеска двойка. Реалният гняв, гневът като начин на живот, ми беше нещо чуждо до един точен следобед през април 1982. Случи се на един празен влаков перон в Хановер. Бях пристигнал от Мюнхен и очаквах влака за Берлин, беше мрачен немски ден, аз извадих от джоба си шепа немски монети и започнах да ги хвърлям по перона. В това имаше елемент на анти-немска враждебност, защото малко преди това бях имал ужасно преживяване с една стисната германска старица и ми доставяше удоволствие да си представям как други стиснати германски старици се навеждат, за да събират монетите, както си знаех, че ще го правят, и по този начин да влошавам болките в коленете и хълбоците им. Но начинът, по който запокитвах монетите беше по-общо гневен. Бях гневен на целия свят по начин, какъвто не познавах отпреди това. Най-вероятната причина за гнева ми беше неуспеха при опита за правене на секс с едно невероятно красиво момиче в Мюнхен, само дето това беше не неуспех, а съзнателно решение от моя страна. Няколко часа по-късно, на перона в Хановер, аз маркирах навлизането си в живота, който дойде след това, разхвърляйки монетите си. След това се качих на влака и се върнах обратно в Берлин, където живеех с фулбрайтова стипендия, и се записах в семинар за Карл Краус.

* * *

Като сватбен подарък, три месеца след като се завърнах от Берлин, професорът ми по германска литература от колежа, Джордж Ейвъри, ми подари издание с твърди корици на великолепната критика на Краус срещу нацизма, Третата валпургиева нощ. Джордж, който ми беше отворил очите за връзката между литературата и живеенето на живота, започваше да се превръща в нещо като втори баща за мен – един баща, който четеше романи и приемаше всяко удоволствие. Бях негов добър студент и сигурно желанието да се окажа достоен, да демонстрирам любовта си, е било онова, което ме накара, в месеците след женитбата ми, да се опитам да преведа двете трудни есета на Краус, които бях донесъл със себе си от Берлин.

Вършех работата късно следобед, след шест или седем часа писане на разкази, в спалнята на малкия апартамент в Съмървил, който жена ми и аз държахме под наем за 300 долара месечно. Когато бях привършил черновите на двата превода ги изпратих на Джордж. Той ги прати обратно няколко седмици по-късно, с дребни забележки в микроскопичния му почерк и едно писмо, в което приветстваше опита ми, но заедно с това каза, че виждал колко „дяволски трудно“ е да се превежда Карл Краус. Приемайки намека му, аз прегледах черновите с нов поглед и бях обезкуражен, когато открих, че те са бомбастични и почти нечетливи. Почти всяко изречение се нуждаеше от допълнителна работа, а аз бях толкова изтощен от вече направеното, че погребах страниците в една папка.

Но Краус беше ме променил. Когато се отказах от разказите и се върнах към романа си, вече не забравях моралния му патос, сатиричната му ярост, омразата му към медиите, обсебеността му от апокалипсиса и дързостта му като автор на сентенции. Исках да изложа противоречията на Америка така, както той беше изложил ония на Австрия, и исках да го направя чрез романа – популярния жанр, който Краус беше считал под достойнството си, но аз не. Все още се надявах да завърша и краусовия си проект, след като романът ми щеше да ме е направил известен и милионер. За да зачитам тези надежди събирах изрезки от Sunday Times и ежедневния Boston Globe, за които жена ми и аз бяхме абонирани. По някаква причина – може би за да се уверя, че и други хора също се женят – четях настървено страниците за женитби, като изрязвах заглавия от рода на „Синтия Пигът омъжена за Луис Бейкън“ или любимото ми „Мис ЛьоБуржоа желае да се омъжи за писател“.

Четях Globe с особено остро краусовско око, и той услужливо ме вбесяваше с тривиалността, небрежните си редакторски прочити и занесено-двусмислените заглавия от отдела за времето. Бях толкова подразнен от слабия, безсмислен „хумор“ на „С рогата напред“ (Head-on Splash), за който ми се струваше, че няма да разсмее особено много семейството на някой, загинал в автомобилна катастрофа, както и на „Есенничка утеха“ (Autumnic Balm), която накърняваше чувството ми за сериозността на атомната опасност, че в края на краищата написах саркастично писмо в стил Краус до редакцията. Globe действително отпечата писмото, но с характерната си небрежност успя да изтипоса заглавието ми като „Автоматична утеха“ (Automatic Balm), с което направи цялото писмо неразбираемо. Бях толкова бесен, че впоследствие посветих много страници от втория си роман на това да се майтапя колко скапан вестник е Globe. Гневът ми от онова време – насочен не само към медиите, но и към Бостън, бостънските шофьори, хората от лабораторията, в която работех, компютъра в лабораторията, моето семейство, семейството на жена ми, Роналд Рейгън, Джордж Буш-страши, литературните теоретици, авторите на минималистка проза, на мода по онова време, както и мъжете, които се развеждат с жените си – днес вече ми е чужд. Сигурно е имал нещо общо с дълбоката изолация на съпружеския ми живот, както и на безогледността с която, в амбициозността и бедността си, си отказвах всякакво удоволствие.

Може би във всичко това имаше, както вече казах, и елемент на гнева на привилегированата личност срещу света, който го разочарова. И ако се оказа така, че самият аз притежавах достатъчно от този гняв, за да направи от мен един по-млад Краус, това идваше от жанра, който бях избрал. Когато един твърд сатирик успее да придобие някаква популярност, това може да означава само, че публиката му не го разбира. Липсата на публика, която Краус би могъл да уважава, е била предварително ясно заключение, така че никога не е било нужно той да престава да бъде гневен; можел е да бъде Големият омразник на работната си маса, след което да остави писалката настрана и да води приятен личен живот с приятелите си. Но когато един романист намери публика, дори и малка, той или тя се намира в по-различно отношение към нея, защото отношението се основава на признание, а не на недоразумение. При отношение като това, с публика като тази, става просто нечестно да продължаваш да бъдеш гневен. А умствената работа, изисквана по принцип от белетристиката, която е да си представяте, какво е да сте някой, който не сте, още повече подкопава гнева. Колкото повече пишех романи, толкова по-малко вярвах в правотата си и толкова по-склонен ставах да симпатизирам на хора като печатарите на Globe. Освен това, докато Интернет придобиваше власт, разпространявайки информация, на която можеше да се вярва също толкова малко, колкото и на цената за прочитането ѝ, аз започнах да се чувствам все по-благодарен на вестници като Times и Globe за това, че все още съществуват и че продължават да плащат на сравнително отговорни репортери за работата им, че накрая изгубих интереса към това да ги подигравам.

И така, някъде през 90-те години, аз извадих отново лошите си преводи на Краус от папката и ги поставих в по-сигурно хранилище. Изреченията на Краус никога не престанаха да преминават през главата ми, но имах усещането, че съм го надживял, че той е писател от вида за млади сърдити хора, а не писател от романов тип. Онова, което беше ме привлякло отново към него, или поне отчасти, беше гризящото усещане, че апокалипсисът, след като за известно време беше изглеждал така, сякаш се оттегля, сега отново е част от картината.

В собствения ми малък ъгъл от света, което ще рече американската белетристика, Джеф Безос може и да не е Антихриста, но при всички случаи той изглежда като един от четиримата конници. Амазон желае свят, в който книгите или се публикуват от авторите си, или от самия Амазон, с читатели, разчитащи на рецензиите от Амазон при подбора на книги и с автори, отговарящи сами за собствената си реклама. Писанията на бъбривци, туитъри и хвалипръцовци, както и на хора с достатъчно пари, за да платят някому да им напише стотици петзвездни рецензии[55], ще процъфтяват в този свят. Но какво се случва с хората, които са станали писатели именно защото бърборенето, туитирането и самохвалството са им изглеждали като невероятно плитки форми на социален ангажимент? Какво се случва с хората, които желаят да комуникират в дълбочина, личност с личност, в спокойното постоянство на печатното слово, и които са били оформени от любов към писатели, когато публикуването все още е било гаранция за някакъв вид качествен контрол, а литературните репутации са били нещо повече от децибелните нива на авторекламата? Докато все пó и по-малко читатели са в състояние да намират сами пътя си, сред цялата шумотевица, разочароващи книги и фалшиви рецензии, към работите, създавани от едно ново поколение на този вид автори[56], Амазон е на път да направи от писателите точно онзи вид лишени от изгледи работници, които се трудят в неговите складове: работещи все повече и повече за все пò и по-малко, без каквато и да е сигурност за работното място, тъй като складовете са разположени по места, където те са единственият бизнес, предлагащ работа. И колкото по-голяма е онази част от населението, живееща като тези работници, толкова по-голям е натискът за понижаване цените на книгите и пресата върху обикновените книжари, защото когато не печелите много пари, вие си желаете развлеченията безплатно, а когато животът ви е труден, си желаете моментално задоволяване („Доставка само за една нощ!“)[57]

Но по този начин книгата като физическо тяло попада в списъка на застрашените видове, така че отговорните рецензии на книги започват да изчезват, независимите книжарници изчезват[58], литературните романисти са принудени да практикуват авто-реклама от типа „Дженифър Уайнър“, а Големите шест издателски къщи биват убивани и поглъщани от Амазон: всичко това изглежда като апокалипсис само ако повечето ви приятели са писатели, издатели или книжари. А освен това е напълно възможно историята все още да не е приключила. Може би интернетският експеримент с потребителските рецензии ще доведе до такава очебийна корупция (говори се, че повече от една трета от онлайн-рецензиите са фалшифицирани), че хората ще започнат да настояват за връщането на професионалните рецензенти. Може би един икономически значим брой читатели ще започне да осъзнава човешката и културна цена на амазонската хегемония и ще се върне обратно към локалните книжарници или поне към barnesandnoble. com, който предлага същите книги и един по-добър електронен четец, и чиито собственици имат прогресивна политика. Може би хората ще започнат да ненавиждат Туитър по същия начин, по който някога се разболяваха от цигарите. Най-новите модели за печелене на пари при Туитър и Фейсбук все още ми изглеждат като отчасти пирамидална схема, отчасти пожелателно мислене, отчасти отвратително всеобщо наблюдение.

Бих могъл, вярно, да направя по-мащабен апокалиптичен аргумент за логиката на машината, която днес вече е станала глобална и ускорява денатурализацията на планетата и стерилизацията на океаните ѝ. Бих могъл да посоча трансформацията на канадските северни гори в токсично езеро от вторични продукти след обработката на съдържащи петрол пясъци, унищожаването на оставащите в Азия гори с цел производство на ултра-евтини китайски мебели в Home Depot, сриването на амазонския регион и окончателното изсичане на горите му, заради отглеждане на добитък и добив на минерали: цялата тази умонагласа на „пука ни за последствията, ние искаме да си купуваме много боклуци, и искаме да ги купуваме евтино, с безплатна доставка за една нощ“. А междувременно се получава затопляне на атмосферата, бедствено използване на антибиотици в селскостопанските бизнеси, широко разпространено човъркане из клетъчни ядра, което може да се окаже също толкова разрушително колкото и човъркането из атомните ядра. И, о да, термоядрените бойни глави все още се намират в силозите и подземията си.

Но апокалипсисът не означава непременно край на света. Действително, думата предполага по-директно някакъв елемент на окончателна космическа присъда. В краусовата хроника на престъпленията срещу истината и езика в Последните дни на човечеството, той говори не просто за физическото разрушение. Всъщност заглавието на неговата пиеса би било по-добре преведено на английски като Последните дни на хуманността: „дехуманизиран“ не означава „обезлюден“ и ако Първата световна война означаваше края на хуманността в Австрия, то това беше не защото там вече не е имало хора. Краус е бил отвратен от касапницата, но той я вижда като следствие, а не причина, за загубата на хуманност при все още живите хора. Живи, но осъдени, космически осъдени.

Но присъда като тази очевидно зависи от онова, което имате пред вид под думата „хуманност“. Независимо от това дали го желая или не, светът, създаван от една адска машина на техно-консумеризъм все още е свят, направен от човешки същества. Докато пиша това, изглежда, че половината от рекламите по кабелната телевизия показват хора, привеждащи се над смартфони; има една особено гадна/готина, в която всички двадесетгодишни на една сватбена церемония не правят нищо друго освен смартфон-фотографии и текстови съобщения, които си изпращат едни-други. Да се описва този унил спектакъл в апокалиптични понятия, като „дехуманизация“ на една сватба, означава да се поднася една специална морална концепция за хуманността. Но пък ако следвате Ницше и отхвърляте моралното съждение в полза на естетическото, то веднага се оказвате конфронтирани от убедителната връзка между естетиката и класовите привилегии, представена от Бурдийо – и, преди да сте се усетили, вече може и да превеждате Последните дни на човечеството като Последните дни от привилегироването на нещата, които лично аз намирам красиви.

А може би всичко това не е чак толкова лошо. Може би апокалипсисът е, парадоксално, нещо винаги индивидуално, винаги лично. Разполагам с кратък престой на Земята, обрамчен от безкрайности от нищо, и по време на първата част от този престой аз оформям привързаности към някакъв особен набор от човешки ценности, които по неизбежност са формирани от социалните ми обстоятелства. Ако бих бил роден през 1159, когато светът е бил по-стабилен, бих могъл да чувствам, на 53, че следващото поколение ще споделя ценностите ми и ще цени същите неща, които ценя и аз; не предстои никакъв апокалипсис. Но аз съм роден през 1959, когато телевизия се гледаше само в прайм тайма, хората пишеха писма и ги пращаха по пощата, всяко списание и вестник имаше голям отдел за книги, във факултетите по английска филология властваше Новата критика, амазонският басейн беше недокоснат, антибиотиците се използваха за лечение само на сериозни заболявания, а не бяха инжектирани на напълно здрави крави. Не беше непременно един по-добър свят (имахме бомбоубежища и сегрегирани плувни басейни), но това беше единственият свят, в който знаех как да намеря мястото си като писател. Що се отнася до днешния ден, 53 години по-късно, то основното оплакване на Краус – че сливането на технологиите и медиите е накарало хората неуморно да се съсредоточават върху настоящето и да забравят миналото – не би могло да звучи по-правдиво за мен. Краус е първият голям пример за писател, изживяващ изцяло начина, по който модерността, чиято същност се състои в ускорения ход на промените, сама по себе си създава условията за личния апокалипсис. Естествено, тъй като е бил първи, промените са му се стрували специални и уникални за него, но всъщност той е регистрирал нещо, което се е превърнало в постоянна част от модерността. Опитът на всяко следващо поколение е толкова различен от онзи на предишното, че винаги ще има хора, за които изглежда така, сякаш всякаква връзка с ключовите ценности на миналото е била изгубена. Докато модерността продължава, за един такъв човек всички дни ще изглеждат като последни дни на човечеството.

Източник

Джонатан Франзен (Jonathan Franzen) е американски писател. Роден е в Чикаго, Илинойс, израства в предградията на Сейнт Луис, Мисури. Завършва „Swarthmore College“. Живее в Манхатън, Ню Йорк, пише за списание Ню Йоркър.

Коментари (1)

- 03-01-2014|Петър Петров – Въпрос на гледна точка

Много хубаво пише г-н Франзен, но не мога да приема неговите апокалиптични виждания. Защо като „държавата където не си дава труда да утвърди единни, независими от пазара цени на книгите, и по този начин да им отреди мястото, което заслужават“ има такива велики писатели, а ние тук в България където десетилетия държавата си правеше труда да регулира не създаде. Според мен държавата нищо не може да създаде, тя единствено трябва да създаде правила които всички хора да спазват и нищо друго. Другото хората ще го направят. Питър Дръкър използва термина икономика на знанието. И знанието е единственото нещо което може да ни даде възможност да живеем в някакво равновесие с природата. Винаги, всяко нещо което е измислено като технология има две страни (+ и -), и от човека зависи кое ще използва. И знаещите и образованите са тези които могат да насочат процеса в положителна посока. Постоянно говорим за свободен избор, свободен пазар, а от време на време привикваме държавата да се намеси, когато някой от нас реши, че нещо е негов приоритет. Не е ли единствената роля на държавата да следи за ненарушение на правата на гражданите и икономиката да остави на самите тях? Кога ще се отърсим от подобен род тоталитарно мислене. Защо държавата трябва да се меси в защита на който и да е човек, който е решил че неговата сфера е най-важна за човечеството? Способните хора винаги сами намират пътя към техния връх. Те нямат нужда от подаяния и държавни стимули. Не е ли важно съдържанието на това което четем, а не къде и как го правим. За да не се получава пропаст между поколенията за която се говори в текста първо и основно нещо което трябва да възпитаваме у децата си е елементарно уважение към човека въобще, а не само към близките. Развитието на технологиите ни дадоха възможност в много посоки, от нас се иска да ги оценим и използваме по предназначение. Тези които искат да си стоят на едно място и да не се развиват и да си запазват статукво от векове назад си е тяхно право, но нямат право да съдят другите за техния избор и техните неудачи.

„Независимо от това дали го желая или не, светът, създаван от една адска машина на техно-консумеризъм все още е свят, направен от човешки същества.“ – Значи хората са такива, и ако искаме да се променя това трябва да работим по въпроса за възпитаване на хора с други потребности.

Хейтъри

Автор: Джейкъб Микановски

Карл Краус е вдъхвал ужас[59]. Бич на погрешно поставената запетая, проклятие на сантименталната или глупава забележка, майстор на езиковата чистота и артистичната строгост, унищожител на репутации, подбудител на съдебни дела и наказател на приятели. В оранжерийния свят на fin-de-siècle Виена той е бил Дж. Дж. Хънсикър[60] и Съдия Дред на културната критика, обект на основните клюки в града и негов окончателен съдия. Прякорът му е бил „големият омразник“. Всеки ден той е претърсвал вестниците на родния си град, дебнейки различни идиотщини с всеотдайността на голям ловец. За читателите на списанието му (Die Fackel или Факлата), което Краус е редактирал, коригирал и публикувал сам (след 1911 той е и единственият му автор), това е последната дума по въпросите на вкуса и естетическата оценка. Толкова голям е авторитетът му пред подрастващите последователи, че когато младият Елиас Канети открива събраните съчинения на Хайнрих Хайне в библиотеката на годеницата си, той отказва да ги докосне, тъй като „няма друг човек, който да е толкова яростно отричан от Карл Краус, колкото Хайне“.

Джонатан Франзен е омразник от друг вид, известен не толкова със защита на езика, колкото с отвращението си към Туитър, Амазон, котки, определени жени-писателки, открити рудници, петролни пясъци и мъже, които стрелят по птици. Въпреки това двамата мъже споделят едно сходство. Краус е любимец на Франзен още откак той се е запознал с произведенията му по време на университетската си специализация в Германия. След завършването той се е опитал да преведе някои от най-важните есета на Краус, само за да се окаже победен от „дяволски трудната проза“. Но Краус си остава постоянно вдъхновение за него, както поради моралния си плам, така и поради заплетената плътност на писането си – неща, които оставят у Франзен продължителна ваксинация срещу днешните „нетърпимо плитки форми на социален ангажимент“. Днес, тридесет години по-късно, Франзен връща услугата с един превод на три ключови есета на Краус, плътно снабдени със забележки под линия и под програмното заглавие Проектът Краус. Това би трябвало да е един вид идеално партньорство: старият и новият омразници, Бъч Касиди и Сънданс Кид на културната критика, събрани заедно през пропастта на цял един век, за да се изправят срещу всички новодошли. И все пак нещата не функционират точно по този начин. Да се чете криволичещата, тероризираща, почти непроницаема проза на Краус редом с докачливите, кисели забележки под линия е странно и доста противоречиво преживяване, нещо като да получите дълбинен масаж, докато в същото време непрестанно ви заплюват някъде от високо.

Първо, Краус. Есетата, подбрани за тази колекция – „Хайне и последствията“, „Нестрой и потомството“, както и двата послеслова към първото – са добре подбрани. Били са замислени като големи заявления, предназначени да осигурят репутацията на Краус пред идните поколения, и като такива се намират малко встрани от ежедневния поток на журналистиката му. Всяко от тях формулира позицията му по отношение на някакъв августейши предшественик, с една ръка възвисявайки репутацията на австрийския драматург и автор на комедии от началото на деветнадесети век Йохан Нестрой, а с другата захвърляйки върху скалите великия германско-еврейски поет Хайнрих Хайне. Но заедно с това есетата са и възможности за Краус да изрази по-широкото си недоволство от заобикалящата го култура, да атакува всичко – от тривиализиращите въздействия на фейлетона върху германската журналистика до „дехуманизацията, причинена от технологиите и фалшивите обещания на Прогреса и Просвещението“.

В една от множеството забележки, прикачени към тези текстове (най-голямата част от тях са на Франзен; други са на Пол Райтър, американски изследовател на Краус, а някои, забележими чрез краткостта и здравомислието си, са на младия германски романист Даниел Келман), Франзен твърди, че именно тези по-обхватни критики правят Краус особено уместен в наши дни, в нашия собствен „медийно-преситен, луд по технологии, преследван от апокалиптични визии исторически момент“. Но самият аз трябва да призная, че докато четях Проектът Краус често изпитвах трудности при проследяването на преходите от конкретното към общото в аргументите на Краус. Това се дължи отчасти на неговия стил, който (с най-голяма добронамереност) мога да опиша само като предизвикателно-високопарен. Краус се е гордеел с това, че е труден писател. Веднъж е казал за критика и драматург Херман Бар „Ако разбере дори само едно изречение от това есе, ще оттегля цялото нещо“. Франзен нарича този подход „бариера пред непосветените“. Това може и да е било намерението на Краус, но заедно с това то е и подход, който е очевидно склонен към един особено дразнещ вид бомбастичност. Ето как изглежда Краус когато говори за фейлетона, един вид бъбриво есе[61], (нещо като поредицата „Градски разговори“ от Нюйоркър), чието популяризиране в германоезичния свят Хайне е подпомогнал:

Но далеч по-безобразно от марша на литературата сред триумфа на този грабеж, далеч по-опасно от прикачането на морален авторитет към низостта, е шпиковането на низостта, нейното позлатяване, с Мисъл, която тя е прецедила от литературата и която влачи заедно със себе си през местните страници и всички останали тоалетни на общественото мнение.

Това е едновременно и непроницаемо (шпиковане?), и прекомерно раздуто. Разбира се, известна част от трудностите идат от превода. Франзен често се придържа прекомерно строго към оригиналния текст, като заедно с това няма особено желание да рови по-дълбоко, за да изнамира еквиваленти на словесните игри на Краус, които да звучат естествено на английски език.[62] Той е и непоследователен: утилитература е сравнително ловко за краусовия неологизъм Utiliteratur, докато фразата „магарията на половете“ (the horseplay of the sexes) – натикана в лексикалната ничия земя между „сексуални магарии“ и „война на половете“ – си е просто ужасна. Но по-големият проблем касае самия Краус. Есетата му всъщност не представят ни най-малка аргументация. Те са изложения: демонстрации на авторитет, предназначени да поразяват (или вцепеняват) читателя с реторическата си изобретателност и силата на убеждението си.

Краус е бил подготвен като актьор. Всичките му ранни амбиции са били насочени към сцената. Той е наричал есетата си „писмена актьорска игра“, а известността му се е дължала до голяма степен на умението му като изпълнител. Във върховната си форма той е правил стотици публични четения, в които е държал публиката си в захлас чрез даровита жестикулация и хипнотизиращ глас.[63] Бил е и благословен с блестящи последователи. Повечето от водещите фигури на германския и особено германо-еврейския литературен свят – Гершом Шолем, Валтер Бенямин, Елиас Канети, Грегор фон Рецори, Франц Кафка, Зигмунд Фройд – се числят сред абонатите и феновете му. Бенямин е особено прочувствен във възхвалите си, като нарича Краус „един от нищожно малкото, които имат усещане за това какво е свободата“.

Тези почитатели са направили много за запазването и разкрасяването на репутацията на Краус в хода на времето. Разочароващо е, в този смисъл, да се види колко малка част от Виена от времената на Краус си е пробила път в писанията му. Навсякъде около него малки котерии от буржоазни еврейски младежи и източноевропейски парвенюта са били усърдно заети със създаването на външния вид, стила, езика, мисловните навици и дори сексуалните нрави на модерния свят. Опитайте се да си представите една разходка по Рингщрасе във Виена през някоя от годините преди Първата световна война и това моментално се превръща в игра на „Познай кой съм“ с артистичния, интелектуален и политически модернизъм: там Хофманщал пие кафе, Витгенщайн е във файтон, Троцки в някоя кръчма, Алоис Ригл се вози на панаирна въртележка, а Егон Шиле е някъде в храсталака (изследването Виена от Fin-de-siècle: политика и култура на културния историк Карл Шорске си остава най-добрия справочник за този бляскав и солидно укрепен свят).

Но докато всичко това се е случвало, Краус е стоял с поглед, твърдо вперен в страниците на вестника, на лов за печатни грешки. Забелязвал е съвременниците си само за да ги обижда. Говорел е с пренебрежение за Климт, подигравал се е на Фройд, наричал е Макс Райнхард (може най-големия театрален режисьор на всички времена) „аматьор на сцената“. Но пък, от друга страна, ако Виена от fin-de-siècle е била някакъв секси, опасен Хогуартс за артисти и интелектуалци, то съдбата на Краус винаги е била да бъде неговият Драко и никога – неговия Дамбълдор. Той е имал предписана роля. Бил е предопределен за омразник. Няма особено значение, че никога не е успял да намери подходяща мишена за гнева си. Както казва Бенямин, простото удоволствие, с което Краус дава глас на предразсъдъците си и преследва личните си кръвни вражди вече е форма на освобождение.

И все пак той е бил на погрешно мнение по толкова много неща. Отнасял се е подозрително към демокрацията. В „Нестрой и потомството“ копнее по епохата на абсолютизма, когато „страстта към театъра е била издънка на артистичното чувство, предизвикано от политическото потисничество“. Бил е доживотен анти-драйфусист, поставяйки Драйфус сред елита на пан-европейската идиотщина. Силно възхваляваната му независимост го е отправила в правилната посока само веднъж, когато го е накрала да се противопостави на Първата световна война още от самото начало. Инак винаги го е водила наникъде. Не е успял да види опасността, идеща от антисемитския популизъм на политици като Карл Люгер, кмета на Виена, който по-късно се превръща във вдъхновение за Хитлер. Когато Хитлер идва на власт, Краус поддържа местния му клонинг, един малък фюрер с тиролска шапчица на име Енгелберт Долфус, по принципа на по-малкото зло.[64]

По-обезпокоителен от политическите пристрастия на Краус обаче е начина, по който антисемитският език заразява собственото му писане. По продължение на цялата си атака срещу фейлетона той се подиграва на Хайне за това, че бил прекалено много французин, твърде женствен и прекалено много евреин. Дори и само това вече прави от „Хайне и последствията“ доста трудно четиво. (Да оставим настрана това, че Краус греши по принцип в отношението си към фейлетоните – като всеки друг жанр те могат да бъдат както повърхностни, така и великолепни. Да се четат онези, които е написал Йозеф Рот в Берлин през 1920-те, събрани на английски език под заглавие Какво видях, означава да се види цялата лудост на Ваймарската епоха да преминава пред очите ви като филмова лента). Краус пише в друго време, с други стандарти. И все пак грубостта на метода, чрез който той развива казуса си, прави трудно приемането на което и да е от заключенията му.

Коментаторите на Проекта Краус са възхитително откровени по отношение провалите на Краус, като се изправят очи в очи със заплетения въпрос за неговата себе-омраза. Пол Райтър, който е посветил цяла книга на тази тема, твърди, че Краус е подбирал преднамерено стереотипите си, като стратегически е развивал един антисемитски дискурс, за да може да го критикува. Това ми изглежда до голяма степен като прекалено хитроумно обяснение. За мен е по-вероятно, че просто не му е пукало. Краус е бил грубиян и сноб, любител на Офенбах и ловец на аристократични дами. Той е засягал най-вече вкусовете на по-старото, земевладелско поколение, като същевременно е скандализирал чувството му за благоприличие и е издигал високо-буржоазните му предразсъдъци до нивото на дисидентска религия чрез силата на личността си. Бил е прекалено много зает със собствения си гений и гигантска самоценност, за да се грижи за ежедневната политика, а още по-малко за неща като „дискурс“.

И все пак, защо Франзен е вложил толкова много усилия, за да го върне обратно? С една дума: ярост. Краус е научил Франзен как да бъде гневен и как да канализира този гняв по посока на света. Той пише за всичко това сякаш е било откровение: „гневът се спусна върху мен толкова близко във времето, в което се влюбих в писането на Краус, че двете явления са практически неразличими едно от друго.“ Разглеждането на Краус тридесет години по-късно дава на Франзен възможност да изпусне малко пара по всички свои любими теми. Той се оплаква, че Макинтошите са прекалено елегантни, Туитър прекалено повърхностен, Франция прекалено наситена с удоволствия, а литературните критици – прекалено приятни. Някои от критиките му съдържат смътен антикапиталистически подтон. По някаква причина Джеф Безос, който изглежда възнамерява да закрепости и писателите, и критиците, чрез мощта на (напълно митичната) „доставка на същия ден“ на Амазон, се явява като един от неговите основни злодеи. Самият „Интернет“ е подложен на многократен бой, заради неговата социална динамика „от девета степен“, неговата злостност и тенденцията му към солипсизъм.[65] Че самият той отправя тези обвинения откъм платформата на един особено горчив и изпълнен с незначителни подробности мемоар си остава нещо блажено незабелязано.

В по-голямата си част тези Анди-руниевски[66] мърморения оставят усещане за безвредност. Но след четвъртия или пети път, в който Франзен е направил дисекция на някое заглавие от главната страница на АОL, човек започва да изпитва желание да го сграбчи за раменете и да му каже, че онези дискове са измама. От време на време Проектът Краус успява да стане истински нервиращ. В един момент или Пол Райтър, или Джонатан Франзен (пунктуацията прави разграничаването невъзможно) се впуска в атака срещу някаква бруклинска романистка за това, че не се възползвала в достатъчна степен от „привилегиите“ си. Тази безименна жена публикувала роман, който получил добри критики, но въпреки това се продавал зле. Въпреки това, съобщава ни забележката под линия, тя успявала да живее в Парк Слоуп заедно със съпруга и двете си деца. Писателят се чуди „как функционира тази икономика“ (в края на краищата децата са нещо скъпо), преди да стигне до заключението, че тя трябва да е богата. И сигурно затова писането ѝ е толкова предпазливо, толкова отдадено на „непротиворечивите ценности“ на „баланса, сдържаността, топлотата и пр.“ Това разбиране предизвиква момент на меланхолия. Колко тъжно, в края на краищата, че „толкова малко хора със заможен произход са склонни да поемат рисковете на реалната, с неясен край низходяща мобилност“, за да създадат дръзките, непопулярни романи, които биха могли да напишат, вместо конвенционално-непопулярните, които пишат иначе.

Перфектната нищожност на този аргумент – кръгообразността на разсъждението, самодоволството на неговата социология, страхливостта на неговата анонимност – с неизбежност предизвиква въпроса: а с какво всъщност си имаме работа самите ние, докато издържаме тази буря от снизходителност? И отговорът в действителност е: със самия Франзен. Скрито под цялото старческо мърморене на неговите забележки под линия всъщност е едно питателно парче честна автобиография, историята на млад човек, борещ се с изискванията на занаята си като писател, както и с жертвите, които това чиракуване налага върху отношението му към света, който го заобикаля. Човек може да каже за този Франзен: той никога не се опитва да се прави на особено приятен. Независимо от това дали хитрува при наблюдаването на птици или планира провалите на съперниците си от конкурсите по правопис в началното училище, той никога не маскира лошото си поведение чрез остроумия, нито пък се дистанцира от него със съжаление. И ако това го прави да изглежда като една от най-малко привлекателните фигури в американската документалистика, заедно с това то го прави и една от най-завладяващите.

По същество, историята от Проектът Краус е версия на класическата история за американеца в чужбина, съчетана с известно количество добро, старомодно тевтонско Bildung.[67] Това е същото като A Moveable Feast[68], само че без неговото удоволствие. Франзен отива в Германия с фулбрайтова стипендия, за да учи литература. Там той се оказва изолиран и самотен. Приклещен в една нещастна, междуконтинентална връзка, той обменя изневери с импулсивно избраната си годеница, страда от досега със стиснатата си хазяйка, надминава мързеливите немски студенти в курсовете си и през цялото време върши онова, което Ленин казва, че трябва да се върши в изгнание, а именно: чете, чете, чете. Намира пътя през Гравитационната дъга и Страхът от влиянието на Харолд Блум. Откровено амбициозен и дълбоко невротичен е. Разболява се от грижи, че никога няма да преодолее „токсина“ на стила на Пинчън, превежда Краус и пише дълги, изпълнени с безпокойство писма до вкъщи, описващи всичко това.

Блум е научил Франзен, че по неизбежност изкуството е продукт на съперничеството. В книгата той възприема като божа истина теорията на Блум, че едиповото насилие е източникът на артистичното съзидание и незабавно потегля на път в търсене на бащини фигури, които да пребие. (Пинчън е първият опонент – Франзен прекарва години, вкопчен в „смъртоносна литературна борба“ срещу своя „фалисизъм на романа от момчешка възраст“ – но той не е последния). И все пак изкуството на рекламата той е научил от Краус: очерняй професорите си, омаловажавай съвременниците си и винаги настоявай на собственото си величие. В Проектът Краус той на практика облизва устни при изгледа да посмачка малко носовете на Хемингуей, Ъпдайк и Рот. В миналото е разчистил пътя за Поправките като е атакувал Уилям Гадис, отворил пространство за Свобода, опитвайки се да омаловажи Дейвид Фостър Уолъс и, след като първия му роман се е продавал зле, оплаквал фалита на една култура, която не е разпознала значимостта му.

Всичко това ме кара да мисля, че Франзен споделя с Краус едно по-дълбоко родство, отколкото може би сам осъзнава. Докато четях как сравнява постиженията си с ония на Пинчън и се оплаква от „моралния банкрут“ на Филип Рот или Джон Ъпдайк, си припомнях за това как Норман Мейлър си е желал да се срещне на ринга за няколко рунда с Хемингуей или Толстой. Франзен и Мейлър споделят една ненаситна потребност от универсално признание и склонност да мислят за литературата като за един вид галактическа надпревара, в която накрая триумфират най-шумните и най-самоуверените – по същия начин, по който Краус е прекарал целия си живот в кастрене на предшествениците си (като Хайне), докато най-после е можел да се почувства над всички тях.

Но те не са сами. Има цяло едно братство от артисти като тях – писатели, убедени във величието и обсебени от статуса си. Те изглеждат истински важни в собственото си време, но колкото повече човек се отдалечава от тях, толкова по-специална изглежда и защитата, от която те се нуждаят. И доказателството никога не е по страниците. Изисква се работа, за да може да се види защо те са били важни, защо са предизвиквали толкова много противоречивост, защо изобщо са били четени или изпълнявани. Нека ги наречем клуба на забележките под линия или бригадата на звездичките (*). А можем да си ги представим и като белите джуджета на литературата; онези студени, далечни звезди, които отначало изглеждат блестящи, но след това постепенно потъмняват, докато накрая винаги изглеждат на ръба на поглъщането от нощта. Бен Джонсън е бил първият и най-великият от тях. Карл Краус и Норман Мейлър са негови следовници. Що се отнася до Франзен, ще трябва да изчакаме и видим.

Трепкай, трепкай, малка звездичке.

Джейкъб Микановски е докторант в университета Бъркли, Калифорния, като заедно с това сътрудничи на множество американски културни издания, сред които LA Review of Books, Newyorker, The Point, The Awl и HiLoBrow. com.

Коментари (1)

- 21-01-2014|Иван

Хубава статия и много допълнителна фактология за Франзен, но неговите книги „Поправките“ и „Свобода“ си остават много добри за мен, независимо кой критик какво мисли по темата. А и Микановски определено показва начетеност и оригиналност, но нека да изчакаме дали ще напише лично той някакво подобно произведение или ще си остане само с блестящите критики и анализи на тези, които всъщност са творци.

Заклинание 88

Автор: Костадин Костадинов

Аз съм Собек, насред ужаса от него.

Аз съм Собек, който взема чрез ограбване.

Аз съм господар на покланящите се в Летопол.

Из КНИГА НА МЪРТВИТЕ

Заклинание за превъплъщение в Собек

(превод Теодор Леков)

Рибарят

Събуди ме пронизителен котешки писък. Скочих като пружина от леглото и излетях навън – както си бях гол, само по гащи, бос. На поляната пред бараката ми нямаше жива душа. Потреперих от утринния хлад. Слънцето наполовина се беше подало над Дунава. Над водата се стелеше пара. Росата по тревата блестеше.

Изведнъж се чу топуркане отстрани на бараката, откъм пътя. Втурнах се нататък. И видях как циганите ловят котараците ми. Точно бяха хванали рижавия Рижо и се мъчеха да го напъхат в сезалов чувал. По-горе, на пътя, беше паркиран стар москвич, а в отворения му багажник мърдаха още два чувала.

Циганите бяха петима: един на около 60, хърбав; един много як, на трийсетина години; две хлапета на по 15-16 и още едно по-дребно момче. Бяха специално подготвени за лов на котки – децата носеха големи рибарски кепове.

Хукнах мълчаливо право срещу дъртия циганин. Той ме видя, че съм бесен и извади от джоба си чекия с дървена дръжка. Превъртя я демонстративно между пръстите, да покаже колко е ловък, и бавно я отвори.

Острието блесна.

Циганинът се приведе, стъпи здраво и вдигна ножа напред. После се ухили и под тънкия му мустак лъсна златно зъбче.

Аз съм дребен човек, но още не съм загубил пъргавината си. Всяка сутрин правя по шейсет лицеви опори. В казармата бях десантчик и съм обучен да се бия срещу няколко души.

Налетях на циганина като оса. Набих му едно коляно в брадичката и го проснах като парцал. После седнах върху него, с левия лакът му натиснах врата, а с дясната ръка измъкнах чекията му с дървената дръжка и опрях острието ѝ в гърлото му.

Когато вдигнах глава, видях, че младият здравеняк е току пред мене и се кани да ме ритне.

– Стооой! – ревнах. – И се разкарай, иначе сега ще го заколя като пиле! – и за да съм по-убедителен, накарах дъртака да изохка, като го натиснах болезнено с лакът.

Младежът се спря точно навреме. После бавно отстъпи няколко крачки назад, давайки знак и на циганчетата да направят като него.

– Ей, бате, за едно коте ли ще ме заколиш? – дрезгаво промърмори дъртият. – Не знаехме, че е твое. Мяза на помияр… Е сега ще го пуснем… Пуснете го, бе!

Циганчетата изтърсиха Рижо от чувала, котаракът се озова на свобода и се стрелна като светкавица.

– И другите – казах.

От чувалите в багажника на москвича изскочиха още две от моите котки, но аз продължавах да натискам главата на дъртака. Попитах го:

– Къде ми е белият котарак? От два дни го няма. Един едър… Чисто бял.

– Не знам – отвърна циганинът. – Честен кръст! Може да го е взел някой от колегите.

– Не ме баламосвай – креснах и го млатнах по главата с дръжката на ножа. – Защо ми крадеш котараците?

– Продавам ги по пет лева парчето – проплака дъртакът.

– На кого, бе?

– На Делибеев… Той отдавна ги изкупва. В целия окръг не остана жив котарак.

– Притрябвали са му на Делибеев котараци…

– Сигурно прави на жена си кожух – ухили се циганинът.

– Глупости – рекох. – Делибеев е толкова богат, че може да си поръча кожух от бели мечка или от бели тигри.

– Ама си купува котараци – рече дъртакът. – Разпитай натам-насам! Всеки циганин го знае.

Грабнах дъртака и го повлякох към москвича. Насадих го на шофьорското място, а аз седнах отзад и му опрях ножа:

– Карай! Заведи ме при тоя, дето си му продал белия ми котарак!

Москвичът бавно пое по пътя към селото.

Делибеев беше купил голям комплекс на бившия „Балкантурист“. Живееше в каменна кула – част от старо кале, която стърчеше на високите скали над Дунава. Някога тая кула беше хотел, там навремето карах абитуриентски си бал. После Делибеев изкупи земята около нея, изкупи стотици декари, огради се с висока ограда и вече пиле не даваше да прехвръкне над имението му. Когато ходех за риба нагоре към острова, можех от средата на Дунава да видя върха на кулата.

Москвичът страховито ръмжеше, очаквах всеки миг да се разпадне. Все пак някак стигнахме разклона за имението. Пред пътя към Делибеев имаше знак, че влизането е забранено, но циганинът ми смигна, пое по него и смело даде газ.

След около километър дъртакът дрезгаво промърмори:

– Ето ги пазачите!

Напряко на пътя, по средата, беше спрян голям прашен джип. Когато го наближихме, вратата му се отвори и от него бавно излезе як младеж, целият в черно, с остригана глава. Той явно разпозна циганина и щом набихме спирачки, го попита:

– Колко котки носиш?

– Не нося котки. Тоя ненормалник ми е опрял нож в гърлото – кимна с глава към мене дъртакът.

Хвърлих чекията на седалката и излязох от москвича с вдигнати ръце. Любезно казах:

– Добро утро! Искам само да попитам дали този циганин ви е продал преди два дни един голям бял котарак?

– Ъхъ – отвърна сухо младежът. – Толкова едър котарак не бях виждал…

– Трябва да си взема котарака обратно – усмихнах се. – Може ли да ме пуснете при Делибеев?

– Да те пуснем? – очите на младежа светнаха заплашително. – Я, се виж… По долни гащи!

– Ще си го платя двойно – рекох.

В тоя миг от джипа енергично слезе едно дребно човече, също облечено в черно, отвори задната врата, измъкна една бойна карабина калашников, зареди я шумно и я насочи срещу нас.

– Изчезвате! – просъска.

На мига се скрих в москвича. Циганинът запали, обърна с една маневра и запрашихме обратно.

Черното човече не се шегуваше.

Бях готов на всичко, за да си върна белия котарак, но трябваше да отстъпя и да премисля внимателно следващия си ход.

Белият котарак бе свързан с ред необикновени събития. За първи път го срещнах точно година преди циганинът да го открадне.

Една сутрин рано-рано влязох в реката да си събера мрежите. Както си бръмчах срещу течението, изведнъж усетих канска болка в корема – сякаш ме прободе нагорещено желязо. Дори не успях да извикам – свих се на кълбо и се отърколих на дъното на лодката. Не можах да спра двигателя, нямах сили да достигна руля. Всъщност, беше ми все едно накъде отивам, мислех си само, че е дошло време да се мре.

Не знам колко дълго съм се носил по реката – десет минути или час, но изведнъж лодката се блъсна с трясък някъде и се спря, а винтът продължи да се върти напусто. Явно бях заорал в полегат пясъчен бряг. Това хич и не облекчи парещата болка – все така не можех да помръдна, превит на кравай…

По някое време усетих, че някой ме наблюдава. Отворих очи. Току до мене, на дъното на лодката, седеше огромен бял котарак. Снежнобял. Имаше нещо странно в погледа му… Изведнъж осъзнах, че двете му очи са с различен цвят. Едното – яркосиньо, другото – жълто, почти оранжево.

Котаракът изчака да свикна с присъствието му, а после бавно направи няколко крачки и поседна върху корема ми.

Обля ме топла вълна. Котакът впи поглед в мене. Жълтото му око започна да пламти като факла, но синьото му остана вледеняващо студено.

Болката ми постепенно взе да намалява…

В един миг се почувствах здрав, но още не смеех да помръдна. Тогава очите на котарака спряха да блестят, той се изправи, протегна се мързеливо, а после с един скок се озова на носа на лодката. Полегна си там и се отпусна, сякаш си е у дома.

Аз леко-леко се надигнах. От болката нямаше и помен.

Спрях мотора и се огледах. Лодката бе се забила в пясъчната коса на един малък наносен остров от румънската страна на Дунава.

Боже, как беше се озовал тука белият котарак?

Около рибарската ми барака винаги са се въртели поне по пет-шест котки. Хранех ги зиме и лете, но вътре не ги пусках. Ако някоя опиташе да влезе, я наритвах.

Когато белият котарак за първи път стъпи на прага на къщата ми, той се поспря и ме погледна внимателно. Разбра, че няма да го напъдя и влезе вътре с царствена походка. С един скок се настани върху перваза на прозореца. Точно там, полегнал, вперил поглед в течащата река, прекарваше после времето си.

В рибарската махала живеем постоянно само петима стари ергени – кой в барака, кой във фургон. Останалите рибари си имат семейства и се прибират в селото – то е само на два километра.

Белият котарак се превърна в местната атракция. Той доста се отличаваше от събратята си. Обичаше водата и често плуваше навътре в реката. Демонстративно отказваше да яде подхвърлената му риба. Никога не се умилкваше и не разрешаваше да го докосват, дори на мене не ми даваше да го погаля. Обикновено се движеше бавно-бавно с вдигната високо опашка. Силата му личеше, дори рибарските песове го отбягваха.

Когато белият котарак идваше с мене на риболов, винаги имах слука. Той обичаше да застава неподвижно на носа на лодката, надвесен над водата, вперваше поглед напред и с кимване на глава ме насочваше накъде да поема.

След като ми го откраднаха, започнах да вадя празни мрежи… Бях забравил какво е празна мрежа!

Трябваше да си го взема.

Имението на Делибеев бе оградено от висок кльон с електрически датчици и безброй камери. Два дни го обикалях и реших, че вътре може да се проникне единствено откъм реката. Скалите под кулата стърчаха отвесно над Дунава, затова там бяха си спестили ограда.

Още преди съмване се добрах до подножието на калето и скрих лодката в едни шубраци. Щом взе да се развиделява, се залепих за скалата като гущер и запълзях нагоре. Имам известен опит в катеренето. Не исках да рискувам да си счупя главата, затова набивах в камъка алпийски клинове с карабинери и пусках въже. Така губех време, но трябваше да мисля и за връщането. Оказа се, че скалата е здрава и катеренето мина добре. Справих се за около два часа.

Успях да се кача горе преди стопаните на имението да се разбудят. Беше съвсем тихо. Пред входа на каменната кула патрулираше пазач с карабина калашников на рамо.

Трябваше да си намеря място за наблюдение.

Над двора се беше надвесила огромна липа. Изчаках охранителя да се поотдалечи, притичах до дървото, залепих се за ствола му и безшумно се покатерих горе в короната.

Тоя ден ми вървеше на катерене.

Настаних се удобно на един клон под върха на липата. Отгоре имението се виждаше като на длан. На равното пред кулата зеленееше голямо мътно изкуствено езеро, брегът му бе отдалечен на двайсетина метра от моя наблюдателен пост. Този гьол го помнех от едно време. Странно – сега езерото и ивица земя от едната му страна бяха оградени с яка двуметрова метална ограда. В далечния край – от вътрешната страна на оградата, току-до водата, блестеше стъклен павилион.

Дълго висях на дървото, но търпението ми бе възнаградено. По някое време вратата на кулата се отвори. Отвътре излезе една жена, която изтегли на двора инвалидна количка. В количката седеше самият Делибеев – бях му виждал физиономията по телевизията, но не знаех, че е сакат.

Жената бе поразително красива. Имаше гъвкаво тяло и грациозна осанка. Зъбите ѝ блеснаха ослепително на слънцето, а яркочервената ѝ коса се разля като вълна. Явно това беше самата госпожа Делибеева.

Красавицата отбута количката с мъжа си до брега на езерото, а после викна на пазача с карабината:

– Айде, Лъчо! Сигурно е огладнял!

Пазачът хукна нанякъде, но след пет-шест минути пак се появи. Сега стискаше в ръка дребничка сива котка. Както я държеше за врата, протегна се и я пусна зад оградата на езерото – точно върху ивицата суша, на метър от водата.

Тая котка не беше от моите. Тя се огледа и приседна на място. Не можеше да избяга, пред нея имаше вода, а зад нея – ограда.

Обитателите на имението застинаха неподвижни, вперили очи в спокойното езеро.

Изведнъж от мътната вода изскочи звяр с раззината чудовищна паст. Котето се изстреля нагоре като пружинка, но челюстите го достигнаха във въздуха и щракнаха.

Щях да падна от дървото. Това беше огромен крокодил. Той глътна котката, а после бързичко се върна заднешком във водата.

Мъжът на инвалидната количка, който беше с гръб към мене, дори не потрепна.

– Май една котка няма да му стигне – каза красавицата. – Има ли още!

– Има – рече пазачът с карабината и пак изчезна нанякъде.

Когато отново се появи, държеше в ръка моя бял котарак.

– Я да го видя! – разпореди красавицата.

Охранителят вдигна пред очите ѝ котарака. Тя дълго го оглежда.

– Боже, какъв хубавец! – каза накрая.

Пазачът промърмори:

– Какво да го правя?

Красавицата кимна към езерото и каза:

– Дай му го! Жалко! Такъв хубавец…

Охранителят се протегна и пусна белия котарак зад оградата, после отстъпи няколко крачки назад.

Крокодилът се беше скрил някъде. Белият котарак стъпи здраво на ивицата земя и се обърна срещу мътната вода. Сякаш знаеше, че чудовището го дебне.

Изведнъж мъжът от количката се раздвижи и нададе протяжен гърлен вик…

Дали Делибеев видя звяра? Не можех повече да чакам. Кръвта ми кипна…

Красавицата

Когато бодигардът вдигна котарака пред очите ми, направо ахнах:

– Боже, какъв хубавец!

Животното имаше снежнобяла козина, а очите му бяха различни: едното синьо, другото – яркожълто. Беше необикновено едро.

Знам, че ако се вгледаш в очите им, котараците отклоняват погледа си. Реших да му направя тоя номер, но аз самата не можах да издържа на неговия втренчен взор и първа извърнах очи. Странно създание…

Бодигардът разбра, че се колебая и ме попита:

– Какво да го правя?

Крокодилът беше гладен и очакваше дажбата си.

– Дай му го – казах. – Жалко! Такъв хубавец…

Бодигардът прехвърли котарака през оградата. Закуската на звяра бе сервирана.

Изведнъж мъжът ми се раздвижи и извика нещо.

Едва не се разревах. Бях загубила вяра, че той отново ще заприлича на човешко същество, но понякога проблясваше надежда…

Всесилният доскоро Евгени Делибеев вече четири месеца почти не помръдваше. И денем, и нощем седеше неподвижно, с отворена уста и стъклен поглед…

С Евгени се познавахме от студентските години. Той следваше в консерваторията – специалност тромпет, а аз учех право в университета. Запознахме се на капитански курс за ветроходци на язовир „Искър“. После тръгнахме заедно по спортни лагери и регати на морето.

Той се беше сдобил още от детските години с прякора Крокодила Гена, защото като хлапак знаел наизуст руското филмче за Гена и Чибурашка. Можел със затворени очи да повтори думите на български, а на руски песничките от цялото филмче. После за по-кратко всички започнали да му викат Кроки. Той така и се запознаваше:

– Приятно ми е… Кроки.

Навремето малцина знаеха истинското му име.

Кроки беше забавен и духовит. Минаваше за развейпрах. Биваше го само във вятърничавите работи. Най-много го уважаваха ветроходците. Той рядко губеше регати, но повече се вълнуваше от силния крен и плавния поворот, отколкото от първото място. Тромпетът бе другата му любов. Джазмените все повтаряха, че свири като негър. Канеха го да стане член на най-добрите бендове, но Кроки предпочиташе да е гост-музикант и бродеше като единак от група в група.

Когато дойде да иска ръката ми от нашите, беше облякъл чужд костюм, взет назаем от негов приятел. Влезе в хола на къщата ни в Бояна и промърмори само, че искаме да се оженим…

Баща ми го огледа от глава до пети и каза:

– Добре, щом искате… Но музикант къща не храни. Затова като сватбен подарък ще ви купя една печатница. Ако я управлявате добре, ще се оправите. А тромпетът може да почака… Става ли?

Кроки само кимна тъжно.

Така се оженихме. Баща ми наистина ни купи печатница. Той беше голям началник през социализма, че и после. И постоянно се грижеше за мене, за единственото си дете.

С Кроки направихме семейна фирма. Кръстихме я „Собек принт“. Името го измислих аз – щеше ми се хем да е ефектно, хем да се връзва някак с прякора на мъжа ми. Дотогава Кроки не беше и чувал за Собек – древния египетски бог с крокодилска глава.

В началото на деветдесетте печатарският бизнес вървеше добре. И книги, и вестници се въртяха в стохилядни тиражи. Татко също помагаше – осигуряваше ни поръчки по партийна линия.

За три години яко бачкане събрахме пари за яхта. Само за яхта си мечтаехме тогава. После цял месец с Кроки обикаляхме европейските пристанища да си търсим подходящата лодка. Тогава на мода бяха яхтите с тясна кърма. Намерихме сравнително добре запазен картер на остров Кефалония в Йонийско море и то не като стандартните 9-метрови, а 10-метров. Продаваше го един французин. Спазарихме се и му броихме парите кеш… Като видя торбата с пачките, той се хвана за главата.

Лодката се казваше „Ла бон ви“. Ветроходците са суеверни и не е прието новият собственик да сменя името на яхтата.

– Щом лодката ни е „Ла бон ви“ – ухили се Кроки, – значи ние вече сме бонвивани.

Беше началото на май – сравнително хладен май.

– Да плаваме на юг – предложи Кроки, – та да си стоплим кокалите.

Имахме си наша лодка, тя се държеше перфектно на вятъра и можехме да ходим, където си искаме.

Обиколихме Пелопонес, после поехме покрай южния бряг на Крит. Но времето така и не се оправяше.

–Да прескочим до Африка, а? – предложи Кроки. – И без това сме в Либийско море.

– Глупости – казах. – Нали нямаме визи.

– А къде виждаш митници в морето? – позасмя се той.

И поехме на югоизток – към Египет.

Случихме на вятър – поддържахме средно 6-7 възела. Кроки дежуреше нощем, аз карах денем. Постепенно времето се затопли, слънцето напече.

Точно на средата на Средиземно море вятърът изведнъж спря. Спря напълно. Водата се укроти и заглади – като огледало. Лежахме неподвижно, голи, като тюлени. Час подир час. Само сянката пълзеше.

– Искаш ли – обади се Кроки по някое време, – да си живеем на яхтата? Ще разкарваме за пари туристи напред-назад по островите. Ще се носим, накъдето духа вятърът.

– А ако няма вятър? – попитах го.

Той се усмихна и каза:

– Аз си имам ангел пазител, който ми праща вятър. Зная как да го повикам.

Кроки измъкна тромпета си, изпъна се на носа на лодката и разцепи тишината с любимото си парче „Когато светците маршируват“. Надуваше здраво, а зелените му очи светеха.

Изведнъж, като по чудо, полъхна ветрец, а след минутка здраво си задуха.

Не беше за вярване!

На другия ден стигнахме Александрия.

След това поехме нагоре по най-западния ръкав на Нил. Движехме се на мотор. Оставихме лодката в град Розета и с влак се добрахме до Кайро. Видяхме пирамидите в Гиза и решихме да се прибираме. Слава Богу, „Ла бон ви“ ни чакаше невредима.

Точно срещу Розета – от другата страна на Нил, има едно малко градче. Там спряхме да заредим нафта. Момчето от бензиностанцията предложи да ни покаже местната забележителност – ферма за крокодили.

– Крокодили? Добре – каза Кроки, макар че не беше особено ентусиазиран.

Качихме младежа на борда и плавахме 5-6 мили срещу течението. После свихме по един канал и стигнахме до голямо блато, оградено с висока ограда. Това беше въпросната ферма. Посрещнаха ни любезно, поседнахме на една тераса точно над гьола, донесоха ни чай и наргиле.

Водата вреше и кипеше от крокодили, но сред тях нямаше по-едри от метър и половина. И всичките бяха еднакви по големина.

– Ако не са еднакви – обясни ни шефът на фермата, – по-големите ще изядат по-дребните. Отглеждаме ги, докато достигнат два метра. После кожата им се втвърдява и не става за нищо. Напоследък много се търси и месото им – зареждаме ресторанти в цял свят.

След това ни заведоха до басейн със стотици дребни крокодилчета, пак еднакви, дълги по 60-70 сантиметра. Те сладко се премятаха и боричкаха.

– Всяко от тези животинчета струва в Европа поне две хиляди долара – каза шефът, – а аз мога да ви ги продам по 800 парчето. Нилските крокодили са защитен вид и търговията с тях е забранена, освен ако не ви е издаден сертификат от официална ферма като нашата. Тези създания са много издръжливи, транспортират се лесно, дори и в куфар, стига кожата им да се поддържа влажна.

– Давам триста долара за едно от тия – каза изведнъж мъжът ми и посочи крокодилчетата в басейна. Дори не ме попита съгласна ли съм.

Веднага започна характерният за Египет пазарлък. Щом стигнаха цена 450 долара, Кроки и шефът на фермата си стиснаха ръцете.

– Избери си го сам – рече накрая арабинът.

Кроки посочи едно зверче, което дремеше с широко отворена уста.

– Искам това!

После шефът на фермата отиде да пише сертификат, а на нас ни сервираха печено крокодилско.

По някое време край масата ни се завъртя кльощав, белобрад мъж. Докато прибираше мръсните чинии, взе да шепне на лош английски:

– Хора, бягайте далече оттук! Не си купувайте крокодил! Аз съм християнин като вас, аз съм копт. Послушайте ме! Крокодилите са древни създания и понякога древни, страховити демони обладават телата им. Не си взимайте крокодил! Платете си обяда и си вървете щастливи.

Ах, защо не послушахме белобрадия копт.

Крокодилчето кръстихме Собек. Докарахме го до България без проблеми. Направихме му огромен аквариум и си го сложихме в хола. Докато беше по-дребно, го хранехме с разни насекоми, рибки и жабки, после минахме на бели мишки. Веднъж на две седмици му давахме по 7-8 мишлета, но дажбата растеше. За две години Собек стана метър и половина и взе да яде поне по 15 мишки.

По книгите пише, че нилските крокодили не са подходящи за домашни любимци, защото не се привързват към стопанина си, не изпитват никакви чувства и са гадни студенокръвни. Явно нашето крокодилче беше по-различно. Когато мъжът ми влезеше в стаята, Собек започваше да върти опашка и да се гали като коте. Двамата можеха да си играят с часове. Кроки хващаше мишлетата за опашката и ги пускаше направо в гърлото на зверчето… След като челюстите му щракнеха, го целуваше по върха на муцуната. После разтваряше устата му и с четка за зъби внимателно почистваше зъбките му. През това време Собек примигваше доволно и жълтите му очички се навлажняваха.

Междувременно се захванахме с истински бизнес. По времето на масовата приватизация направихме приватизационен фонд.

– Най-важното сега е да омаете повече хора – съветваше ни татко. – Обещавайте им, каквото ви хрумне! Не мислете дали после ще го изпълнявате.

Омаяхме доста хора. Изведнъж се оказа, че управляваме маса чужди пари. И започнахме да купуваме разни закъсали предприятия. Беше като игра – взимаме на кредит малко свежи пари, добавяме малко бонове и готово – заводът е наш. После го ипотекираме, взимаме нов кредит и купуваме 2 други предприятия. И така нататък. Обикновено приватизирахме фирми с почивни станции по морето, които веднага превръщахме в хотели. Тогава дойде хиперинфлацията и кредитите ни изведнъж се стопиха. Така „Собек груп“ стана реален крупен собственик. После година-две едва се крепяхме, но се появиха руски и украински фирми и приходите ни потекоха като река.

Кроки се хвърли с много хъс в големия бизнес. Постоянно бродеше из България, спеше само по четири-пет часа. Косата му посивя. Няколко поредни години не си взе и ден отпуск. Забрави морето и яхтата.

В един мразовит зимен ден четири яки момчета го причакаха пред къщи и го пребиха с метални тръби. Намерих го плувнал в кръв. Бяха му счупили левия крак точно под коляното.

– Кой и защо? – питах няколко пъти Кроки.

– Не ти трябва да знаеш – просъскваше той.

Оттогава на бузата му остана грозен белег – вместо усмивка.

След побоя беше опасно да оставаме в София. Наехме многобройна охрана и се преместихме да живеем в бившия комплекс на „Балкантурист“ до Дунава. Отидохме там и по друга причина – в имението имаше голямо изкуствено езеро, а Собек доста беше наедрял.

Ветеринарят, който наглеждаше крокодила ни в София, веднъж предложи:

– Това животно много порасна. Защо не си го препарирате? И пак ще му се радвате.

– Млък! – озъби му се Кроки и си намери друг доктор.

В имението крокодилът Собек се чувстваше прекрасно. Точно до езерото построиха за него отопляем стъклен павилион. Всеки месец изсипваха във водата цистерна с речна риба, а вече включваха в менюто му всевъзможни живи твари. Единствено Кроки се осмеляваше да влиза в клетката му и го галеше по зъбите, докато звярът въртеше предано опашка.

Междувременно преместихме офиса на „Собек груп“ в близкия до имението град. Заехме целия бивш ГУМ, а пред него сложихме голяма скулптура на древния египетски получовек-полукрокодил. После постепенно изкупихме повечето предприятия в района и хиляди декари земя. Кроки си поръча брониран ролс-ройс фалкон. Походката му стана наперена, пусна си корем, говореше бавно и цинично, особено с политиците, които неприкрито му се подмазваха. Дори на мене все по-често крещеше.

Веднъж, както си пиеше чист джин пред езерото и зяпаше зелената вода, Кроки каза:

– Знаеш ли, бях се унесъл в дрямка и изведнъж… така в полусън… сякаш започнах да виждам през неговите очи – той кимна към крокодила. – Плувах по дъното, край мене минаваха разни риби, а слънцето висеше над главата ми като огромно светло петно. Между другото, бетонното дъно на езерото е скучно и равно. Трябва да викнем някакъв архитект да нареди долу разни камъни, лабиринти, малко пясък…

За една Нова година успях да накарам Кроки да ме заведе на екскурзия до Мароко. Така се озовахме в Маракеш. Движехме се без охрана, само с един екскурзовод, който ни служеше и за преводач. Няколко часа бродихме из тесните улички на стария град – дрипавата тълпа ни блъскаше, а уличните търговци ни преследваха нахално. Изведнъж излязохме на големия централен площад. На това място може да се видят интересни неща – акробати, жонгльори, музиканти с дресирани маймуни или кобри. В един от ъглите на площада 50-60 души се бяха струпали в плътен кръг около една млада жена с открито, незабрадено лице. Тя беше поседнала на дървен стол и говореше. Само говореше – монотонно, напевно. Слушателите внимателно следяха движението на устните ѝ.

– Какво става тука? – попитах екскурзовода.

– Тази жена разказва приказки, стари приказки – обясни той. – Шшт, трябва да пазим тишина!

Разказвачката на приказки извърна глава и ни огледа. Зелените ѝ очи просветнаха. Изведнъж спря да говори. Не сваляше поглед от Кроки. Възцари се неловка тишина.

По някое време от тълпата явно я подканиха да продължи. Тя промърмори нещо. Преводачът ни преведе:

– Жената ни помоли да си тръгнем. Трябва да си ходим!

– Но ние не пречим – казах аз и демонстративно пуснах в кошничката на разказвачката една банкнота от 50 долара.

Жената се изправи и започна сопнато да обяснява нещо. Ето думите ѝ:

– Вървете си! Моля! Не ви искам парите… Не мога да разказвам за любов, докато този – тя посочи с показалец Кроки, – стои до мене. Не виждате ли? Той е наполовина човек, наполовина звяр… Махни се демоне! Махни се демоне!

– Аз ли съм звяр? – попита мъжът ми, но нямаше кой да му отговори, защото тълпата враждебно ни наобиколи. Не ни оставаше друго, освен да бягаме.

После преводачът дълго се извинява, че може би не е превел точно думите на разказвачката.

Няколко месеца по-късно, в една дъждовна пролетна утрин, отново опитаха да убият Евгени Делибеев. Нападнали го с три джипа – пред входа на офиса му, на самия градски площад. Атакували го седем-осем мъже. Първо взривили граната, после започнали да гърмят с калашници… Застреляли на място шофьора и един бодигард. Кроки като по чудо се отърва само с една драскотина от куршум на челото и леко сътресение.

Той паднал като подсечен и от главата му рукнала кръв. Това го спасило. Нападателите решили, че са го убили и си тръгнали.

Кроки се прибра вкъщи на другия ден. Беше бесен. Когато посегнах да погаля бинтованата му глава, грубо ме блъсна и каза:

– Жив съм.

После слезе на двора. През прозореца видях как влезе в клетката на крокодила и поседна на брега на езерото, направо на пясъка.

След малко звярът изпълзя и кротко положи чудовищната си глава в скута му.

Кроки го погали и се разрева.

След нападението се затворихме в имението и удвоихме охраната. Не излизахме по никакъв повод. Кроки по цял ден зяпаше гьола и се наливаше с джин. От време на време крещеше някому по телефона.

Седмица по-късно се поусмихна и каза:

– Разбрах кой е поръчал да ме гръмнат. Петър Занев е бил.

Не можех да повярвам. Петър Занев беше наш съдружник в една трета от фирмите ни.

– Сигурно е – продължи Кроки. – Един от хората му се продаде… Представяш ли си? Пепи – тоя педал… Искал е да ме убие и после да ме обере.

След два дена непознати момчета докараха Занев в двора на имението ни. Измъкнаха го грубо от колата. Казаха, че го открили в някаква вила, в леглото на любовника му. Кроки им благодари и ги отпрати.

Петър беше облечен само с черни дамски прашки, отгоре с ефирни червени жартиери. Коремчето му смешно стърчеше напред. По цялото му тяло нямаше и един косъм.

– Пепи, защо ме поръча? – попита го Кроки.

– Ако не те бях поръчал аз – усмихна се тъжно Занев, – ти щеше да ме поръчаш. Исках да те изпреваря, това е. Но ти извади късмет.

– Не ми е и хрумвало да те махам – каза Кроки.

– Делибеев, отдавна съм разбрал, че си истински хищник. А хищниците не обичат да делят плячката си. Рано или късно щеше да ми дойде редът. Както дойде на някои други хора…

– Дрън-дрън – махна с ръка Кроки. – Ти си твърде незначителен.

– Добре – каза Петър. – Сега какво ще ме правиш?

Кроки се замисли. После изведнъж го попита:

– Можеш ли да плуваш?

– Не – отсече Петър.

– Поне малко?

– Хич.

– Чудесно – Кроки се изправи, сложи ръка на рамото на Занев и го поведе към езерото. – Каза, че съм имал късмет. И аз ще ти дам шанс… Повече, отколкото ти даде на мене…

Краката на Петър трепереха, той едва пристъпваше.

Кроки отвори вратата в оградата към езерото. Двамата влязоха през нея и застанаха на ивицата суша.

– Тоя гьол – обясни Кроки, – е дълбок метър, метър и нещо, но в него има две-три по-дълбоки ями, изровени с времето. Виждаш ли вратата в другия край, при стъкления павилион? Ако имаш късмет да стигнеш дотам, ще ти простя всичко. Но ако попаднеш в яма и не можеш да изплуваш, няма кой да те спасява. Айде, тръгвай!

Петър Занев се огледа недоверчиво и нагази във водата, пое с малки стъпчици към другия край на езерото.

Кроки излезе през вратата, заключи я с катинара и си седна на любимия стол. Наля си джин, отпи глътчица и впери поглед в човека, поръчал убийството му.

Така и не посмях да се намеся.

Петър не бързаше. Преди да пристъпи, внимателно проверяваше с крак дали дъното пред него е твърдо. На няколко пъти смени посоката си. Колкото повече се доближаваше до стъкления павилион, толкова повече се изпълваше с надежда.

Изведнъж мъжът ми се задави в гърлен кикот и каза:

– Пепи, виждам ти жартиерите. Ето, виждам ги…

Обърнах се към Кроки. Той изобщо не гледаше към Петър Занев, а и нямаше как да го види – беше със затворени очи и вдигнато към небето лице.

– Ида, ида – закачливо каза Кроки и се озъби.

Точно тогава от мътната вода зад Петър плавно се подадоха раззинатите челюсти на крокодила. Собек захапа през кръста човешката си жертва и енергично се завъртя около оста си. Чу се пукот като от прекършване на клон – звярът бе пречупил гръбнака на Занев. После водата изведнъж утихна, само червеното петно на повърхността продължи бавно да се разширява.

Хукнах към Кроки. Бях бясна и отдалече му се развиках.

Той не ми отвърна. Само се зъбеше срещу облаците и издаваше нечленоразделни гърлени звуци. Крещях, бих му шамари, после го прегърнах и се разревах…

Празен поглед, никаква реакция!

Така Евгени Делибеев загуби разсъдъка си.

От тоя ден насетне Кроки можеше да движи единствено челюстите си. Дъвчеше лакомо каквато и храна да пъхнеха в устата му. Дъвчеше и отделяше. Нищо друго. Купих му инвалидна количка и го разхождах из двора. Нощем той спеше дълбоко, легнал по корем. Когато се събудеше, изпъваше тяло, а пръстите му потрепваха. Нищо повече.

Десетина дни след случката в езерото татко доведе в имението свой приятел психиатър. Казваше се Норис Бохосян. Носеше панталон с ръб и пушеше пурети. Обеща да не си тръгва, докато не постави диагноза на Кроки. Разпитваше ме като детектив, упорито и досадно, часове наред. Особено любопитство проявяваше към крокодила. Постоянно носеше папка с бели листа, като на всеки лист, струва ми се, записваше отделна диагноза, а отдолу дописваше съответни аргументи. Любезно ми обясняваше какво означават разните психарски термини.

Един ден не се сдържах и го попитах:

– Има ли надежда мъжът ми да се оправи?

– Може да се оправи, но може да стане и по-зле – усмихна се тъжно Бохосян. – Вижте, в момента вашият мъж си мисли, че се е превърнал в животно. Тази мисъл го шокира… и буквално го вцепенява. Състоянието му се нарича психогенен ступор. Но метаморфозата още не е пълна, тоест господин Делибеев още не е напълно убеден, че се е превърнал в звяр. Навремето за хора в неговото състояние са казвали, че са обладани от зъл демон. Даже някои католически свещеници били специализирани в прогонването на демони. Тая практика се нарича екзорсизъм. Аз обаче не съм екзорсист и предпочитам определени медикаменти.

– Не разбрах, може ли да се излекува? – попитах.

– Има три възможности – каза тихо Бохосян. – Първата е, ако Делибеев реши, че е човек. Тогава има шанс да се излекува. Втората е да остане неопределено време в ступор. Третата е най-лоша. Може да реши, че е звяр. Тогава ще започне да се държи като звяр. Изведнъж ще се сдобие с неподозирана сила и ще стане опасен за себе си и околните – ще хапе, ще убива… Трябва да сте готови и за тоя вариант!

Доктор Бохосян изписа купчина лекарства и препоръча медицинска сестра, която да се грижи постоянно за Кроки.

– Въоръжете се с търпение! – каза на тръгване. – Аз ще се отбивам да го наглеждам всеки понеделник.

После минаха много понеделници, но състоянието на моя мъж си оставаше непроменено.

Изведнъж се оказа, че някой трябва оперативно да управлява стотиците предприятия от „Собек груп“. Кроки беше структурирал съвсем простичко групировката си. Всяко предприятие, което печелеше достатъчно, бе придобило висока степен на самостоятелност. А тези, които губеха, се обявяваха за продажба или се сменяше мениджърският им екип.

Добре, че бях съдружник на съпруга си във всички фирми и имах правото да се подписвам вместо него. Ако се разбереше обаче, че Кроки е загубил силата си, за броени дни хиените щяха да ни разкъсат.

Така аз се настаних на шефското място в офиса на „Собек груп“. На партньори и подчинени обяснявах, че господин Делибеев е решил известно време да не се появява на публични места от съображения за сигурност. Всъщност, не бяха много хората, които се осмеляваха да попитат каквото и да било за моя съпруг.

Беше лято, отпускарско време. Два месеца минаха някак си без напрежение, но все по-често взеха да ме подпитват за Кроки. Реших да спретна малък театър. Една сутрин натоварихме вцепененото тяло на моя мъж в ролс-ройса и поехме към офиса. Ескортираха ни три джипа с десетина здрави момчета в тях. Шествието тържествено пресече градския площад, но само ролс-ройсът влезе във вътрешния двор на офиссградата. Момчетата от джиповете демонстративно заеха позиции навън по улицата.

Целият град веднага разбра кой е дошъл. Голям цирк!

Качихме Кроки по вътрешния асансьор до кабинета му, като служителите предварително бяха предупредени да не се мяркат пред очите му.

Три часа по-късно ролс-ройсът прибра боса в имението му.

Ефектът от представлението бе неочаквано добър. Длъжниците ни започнаха панически да превеждат забавените плащания. Машината „Собек груп“ пое напред с пълна пара.

Наложи се вцепененият Евгени Делибеев да ходи по-редовно на работа. Поне веднъж седмично ролс-ройсът му пътуваше до офиса. Аз пък се научих да повишавам заплашително тон. Разбрах, че само така може да се управлява голямо предприятие. Но колко дълго можех да издържа сама? Рано или късно истината за Кроки щеше да излезе наяве.

Молех се най-сетне мъжът ми да се превърне в каквото ще се превръща – в човек или в животно.

И ето – докато белият котарак стоеше на брега на езерото, а странните му очи внимателно наблюдаваха мътната вода, Кроки се раздвижи и извика нещо нечленоразделно. Дали беше видял Собек или някак усети присъствието му?

Бодигардът Лъчо обърна глава към мене и каза:

– Чу ли? Босът каза нещо. Дали…

В този миг изпука клон и под липата до входа на кулата сякаш от нищото се появи дребен човечец в зелени камуфлажни дрехи. Той се втурна устремно право срещу нас.

Бодигардът успя да свали от рамо карабината си и я насочи срещу нападателя, но дребният мъж връхлетя като вихър. С едната си ръка той хвана цевта на пушката и в същото време подсече с ритник в коляното пазача. Лъчо се просна като чувал на земята, а карабината му се озова в ръцете на нападателя. Бодигардът изрева от болка и веднага опита да се изправи, но човечето го прасна по главата с приклада на пушката и го приспа. После ме стрелна с поглед и заповяда:

– Не мърдай!

Вдигнах уплашено ръце – като арестант.

Дребният човечец не ме удостои с повече внимание. Той зареди с рязко движение карабината, свали внимателно предпазителя ѝ и я насочи срещу мътните води на езерото. Белият котарак за миг го погледна и помаха с опашка, а мъжът се разкрачи широко – за по-добра опора, и застина неподвижно с вдигната пушка.

Когато крокодилът изскочи над водата с раззината паст, котаракът се метна назад. В тоя миг се разнесе един-единствен изстрел.

Собек се просна на брега и повече не помръдна.

Дребният мъж заметна карабината на рамо, а после отвори вратата в оградата на езерото. Белият котарак излезе през нея с горделива походка.

– Госпожо, извинете, че нахълтах така – кимна ми мъжът. – Всичко стана толкова бързо… Нямах избор. Трябваше да го спася…

Отнякъде дотичаха три момчета от охраната и насочиха пистолетите си срещу дребния човечец. Той наведе рамо, за да падне карабината му на земята, а после вдигна ръце.

В този миг чух, че Кроки пак простена нещо. Обърнах се към него и що да видя: белият котарак се беше озовал в скута му. Лежеше си там кротко и не помръдваше.

Изкрещях:

– Махнете това животно от мъжа ми!

Единият от охранителите се спусна да изпълни заповедта.

– Момче, чакай малко! – извика му ненадейно дребният човечец, както си стоеше с вдигнати ръце, а после обърна глава към мене. – Госпожо, ако щете, вярвайте, но тоя котарак умее да лекува разни болежки. Не го пъдете оттам! Да си поседи малко. Поне няма да навреди. Ако мъжът ви е болен…

Дребният човечец не успя да си довърши изречението, защото и той видя това, което видяхме всички: изведнъж празният, блуждаещ поглед на Кроки се изпълни с разум, с човешки разум. Мъжът ми бавно се огледа, ококорен от учудване, после ме зърна, позна ме, усмихна ми се и съвсем ясно и отчетливо каза:

– Боже, какъв кошмар сънувах.

Щом чу тия думи, белият котарак скочи на земята, отиде при дребния мъж и се отърка о прасеца му.

Кроки пък опита да се изправи, но явно обездвижените му крака не бяха в състояние да го задържат и той рухна като подкосен в инвалидната си количка.

– Леле – извика, – какво ми е на краката!

Хвърлих се върху него и го нацелувах.

По някое време чух гласа на дребния мъж:

– Госпожо, вече може ли да си ходим?

– Може – казах му, а после заповядах на охранителите: – Закарайте тоя мъж и котарака му там, където пожелаят. И ще се радвам, ако приемат да ги закарате с ролс-ройса.

Белият котарак сякаш разбра думите ми – обърна към мене глава, размаха бавно опашка и примигна с оранжевото око.

Звярът

Събудих се, защото кръвта във вените ми изведнъж се сгорещи, а сърцето ми заблъска като огнена камбана. Сякаш ме извадиха от фризер и ме пъхнаха във фурна.

Отворих очи и първото, което видях, бе, че в скута ми се е излегнал огромен бял котарак. Топлината идваше от него. Той не помръдваше, не мъркаше, само ме гледаше някак странно.

Бавно се разсънвах… Постепенно осъзнах, че се намирам в двора пред езерото, седнал на някакъв инвалиден стол.

Бях сънувал отвратителен кошмар. Бях сънувал, че съм животно. Хищно, студенокръвно. И сега, на границата на разбуждането, ръцете ми още бяха покрити с люспи, а на пръстите ми стърчаха дебели закривени нокти.

Бавно се разсънвах… Една подир друга зелените люспи омекваха и се превръщаха в гладка, топла, пореста кожа. Ноктите ми пък се смалиха и порозовяха.

Собствената ми метаморфоза бе твърде вълнуваща, но успях да видя, че жена ми е до мене. Чух се да казвам:

– Боже, какъв кошмар сънувах.

Тези думи трябваше да оправдаят блуждаещия ми поглед. Щом ги чу, белият котарак скочи от скута ми и си тръгна.

Тогава се опитах да се изправя и разбрах, че краката не ме държат.

После ми обясниха, че не само краката, ами и мускулите на цялото ми тяло били отслабнали от дълго обездвижване. Разказаха ми, че няколко месеца съм движел единствено челюстите си, тоест, бил съм се превърнал в едно право черво – право черво с подлога.

И през цялото време всички се държаха с мене крайно умилително, та се налагаше често да повтарям:

– Добре де, вече не приличам на дебил, нали?

Междувременно трупът на моя домашен любимец – крокодила Собек, бе изчезнал дискретно. Махнаха и оградата около гьола – вече беше ненужна. После източиха водата от езерото, бетонираха наново дъното му, а накрая го напълниха с бистра вода и пуснаха вътре златни рибки.

Нямах си друга работа, освен да раздвижвам мускулите си. Постепенно започнах да ходя на два крака – като нормално човешко същество.

След това вкъщи се появи някакъв доктор психар, арменец. През ден той се затваряше с мене на последния етаж в кулата и дълго си събеседвахме. Питаше ме, разпитваше, но разговорът все опираше до юношеските ми години и моите първи сексуални трепети. На всичко отгоре докторът ме караше да пия по една шепа хапчета. Накрая той си призна, че ще напише дисертация за моя случай. Това леко ме изнерви и заявих на Нора – жена ми, че ако не разкара арменеца, отново с най-голямо удоволствие ще полудея.

Слава богу, послушаха ме. Явно Нора и тъстът смятаха, че съм започнал да се оправям.

Това ми даде повод да спра лекарствата. И веднага се почувствах по-добре, а пелената, покрила спомените ми от последните години, леко-леко взе да се вдига.

Една сутрин Нора ме помоли да отида с нея до офиса – за да ме видят, че съм оздравял. Качихме се на ролс-ройса и поехме към града, ескортирани от три джипа въоръжени до зъби момчета.

Накарах шофьора да спре точно пред скулптурата на Собек. Върху неговата крокодилска муцуна се беше настанил гълъб и го цапаше с екскременти, без да се съобразява с божествената му същност.

– Аз ще се поразходя малко и ще пия едно кафе – казах, – а вие си вършете работата. Нямам нужда и от охрана.

Нора взе да се озърта уплашено. Септемврийското слънце огряваше площада, кафенетата бяха пълни.

– Нали съм в болнични – рекох.

Жена ми се замисли малко и кимна с глава:

– Добре. Едва ли някои те очаква да се появиш…

Слязох от ролс-ройса, а Нора и охраната се прибраха в офиса.

Походката ми още бе несигурна. Пресякох бавно площада и седнах на една маса отвън в първото кафене.

По някое време се появи млада сервитьорка.

– Едно еспресо – поръчах.

Кафето, което ми донесоха, бе рядко и блудкаво. Само сръбнах и се нацупих. Реших да не го пия, а да отскоча до офиса да ми направят по-добро. Огледах се за сервитъорката. Когато срещнах погледа ѝ, кимнах:

– Сметката моля!

Момичето ми донесе касова бележка и промърмори:

– Осемдесет стотинки.

Дадох ѝ една десетолевка.

– Момент – каза тя и влезе вътре.

Минута по-късно от кафенето изскочи плешив, възпълен чичко. Дотича при мене, неумело се поклони и сложи десет лева на масата. Беше моята десетолевка, помнех я – чисто нова банкнота, още неопипана.

– Извинете, господин Делибеев, но момичето не ви позна.

– Моля?– казах и изведнъж осъзнах, че глъчката на площада е утихнала. Беше се възцарила мъртвешка тишина. Всички ме зяпаха и мълчаха като риби.

– Как така ще си плащате кафето? – попита чичкото. Говореше бавно, а по бледите му бузи изби пот.

– Не разбрах – промърморих аз.

– Нали – наведе глава чичкото, – все пак заведението си е ваше.

– А, да – казах, взех си банкнотата и сравнително бързо се добрах до офиса.

След тая разходка реших да се раздвижвам из по-безлюдни места – далеч от любопитни погледи. Всяка сутрин слизах по една стръмна пътечка до Дунава и хуквах по дигата. От ден на ден постепенно увеличавах натоварванията – тичах все по-далеч и все по-бързо. Обикновено ме следваха трима охранители – на двайсетина метра подир мене. Те бяха добре тренирани момчета, не успявах дори да ги изпотя. Веднъж с тях слезе и шефът на охраната. Викаха му Майора. Прякора си той носеше от едно време – беше служил като барета. Имах му пълно доверие.

Както тичах по дигата, ме застигна и каза:

– Шефе, искам да знаеш, че открихме момчетата, на които те беше поръчал Петър Занев.

– Какво? – попитах учудено аз.

Майора се спря и отчетливо каза:

– Разбрахме кои са тези, дето те стреляха с калашници. Сега трябва да решиш какво да ги правим. Те няма да стоят мирни.

Изведнъж усетих в устата си блудкав вкус на кръв. Кожата ми сякаш започна да се втвърдява. Чух се да казвам:

– Ще изчакаме малко, докато пак си стъпя на краката.

Този отговор сякаш не се хареса на Майора, но той ми кимна и си тръгна по обратния пък към имението.

Аз останах вцепенен на място. Бях вдигнал ръцете си и внимателно ги наблюдавах – по тях бавно започнаха да се оформят люспи. Вече знаех: заплахите ме превръщаха в животно. Трябваше да избягам от страха.

Трескаво се съблякох, свалих маратонките и нагазих в реката. Когато водата стигна до кръста ми, се хвърлих и заплувах. Право навътре. Загребвах плавно и мощно. Опитвах се да дишам равномерно. Хладната вода раздвижи кръвта ми – сякаш ме обля гореща вълна. Все повече се отдалечавах от брега. Когато силите ми свършиха, се обърнах по гръб, разперих ръце и се оставих течението да ме носи. Даже притворих очи, защото слънцето ме заслепяваше.

Водата ме влачеше. Бях абсолютно неподвижен.

По някое време тази част от мене, която съзерцава и мисли, сякаш се отдели от тялото ми и се издигна нагоре.

Така хем летях, хем наблюдавах отвисоко моето неподвижно туловище от сплетени кости, мускули и нерви. То се носеше по средата на реката – една тресчица по течението…

Когато бях на 12 години, семейството ми се пресели в София. Така и не разбрах защо родителите ми зарязаха спокойното градче, в което се бях родил, и голямата ни къща. Преместихме се във висок блок в покрайнините на столицата.

Новото ни местоживеене за мене имаше едно предимство – в градинките между панелките винаги беше пълно с деца. Софийските ми приятели веднага ме включиха в обичайните си игри, но трябваше да минат няколко месеца, преди да бъда посветен и да участвам в най-престижното състезание за момчетата в квартала – шампионатът на боевете с гущери.

Правилата на този турнир бяха въведени преди години от нашите батковци. За да стигнеш до него, трябваше да преминеш няколко предварителни кръга.

Първо всеки блок си формираше свой отбор ловци, който трябваше да организира хайки и да си улови гущери бойци. В нашия отбор аз бях единственият начинаещ. За хайка се събирахме поне 7-8 души. Излизахме по обед – тогава слънцето грееше силно и гущерите изпълзяваха да се припичат. С часове бродехме из горичките и полето край града. Движехме се във верига и внимателно се озъртахме. Ако някой видеше гущер, даваше знак и всички се юрваха да преследват влечугото. Ловяха се само едри екземпляри – дребните по принцип бяха оставяни да се спасят, за да си пораснат след време. Най-лесният начин да уловиш гущер е първо да го настъпиш, а после внимателно да го измъкнеш изпод ходилото с ръка, като внимаваш да не те ухапе, разбира се. Номерът е да не му скъсаш опашката – гущер със скъсана опашка не се броеше за боец. Затова задължително ходехме, обути с гуменки – с твърда подметка може да убиеш животинчето. Гущери с нови опашки, пораснали след старо скъсване, също не се признаваха за бойци.

Друго важно правило повеляваше, че уловеният от хайката боец принадлежи на този, който първи го е зърнал, а не на този, който го е настъпил и хванал. Това правило облагодетелстваше ловци-новобранци като мене – аз дълго време не смеех да настъпя гущер, защото се страхувах, че ще го смачкам, но пък като начинаещ имах късмет. Още при една от първите ми хайки току пред мене се изпречи огромен екземпляр – пропълзя по една скала, обла като морена. Видях го първи и се развиках, сочейки с пръст:

– Тука, тука, тука…

С момчетата оградихме камъка, а гущерът, щом ни видя, се изстреля като зелена светкавица.

Хукнахме да го гоним. На няколко пъти животинчето смени посоката, но накрая Цучо от първия етаж направи страховит скок и успя да го настъпи. Цучо беше най-добрият ловец в отбора. Той внимателно измъкна влечугото изпод подметката си, пъхна го в голям хартиен плик и въздъхна облекчено:

– Цял е.

После всички взеха да скачат възторжено и да ме прегръщат.

– Какво толкова? – питах.

– Тоя звяр е потенциален шампион – обясни ми Цучо. – Аз поне не съм виждал толкова едър боец.

Когато се прибрахме при блока, премерихме с линия гущера и се оказа, че е дълъг точно 41 сантиметра. Въпреки впечатляващата големина, изглеждаше твърде кротък. На цвят беше по-светлозелен от събратята си. Влачеше се тромаво и се оглеждаше страхливо.

– Хич не ми прилича на шампион – казах. – Но става за плашене на момичета.

– Ще го проверим – поклати глава Цучо. – Ще видиш, че съм прав.

За да накараш два гущера да се сбият, достатъчно е да им потъркаш десетина пъти муцуните една о друга. Те взаимно се озлобяват и като ги пуснеш на земята, веднага се захапват. Тъпи създания! Не се дебнат, не се блъскат, не се хапят – просто напъхват челюстите си една в друга, стискат ги като клещи и започват да се премятат странично. Първо се премятат на една страна, после на друга. И пак. Колкото повече се превъртат, толкова по-оспорван е боят. В един миг по-слабият се отскубва и хуква да бяга. Така се признава за победен. Няма нужда от съдии, победителят винаги е безспорен.

Моят гущер премина предварителните кръгове на първенството като на шега, а на финалния турнир направо освирепя. Най-трудно му беше на полуфинала – един ивичест дебелак доста се съпротивляваше, но накрая побягна с подвита опашка.

Последната битка се проведе в сухия фонтан пред читалището – беше се събрала голяма тълпа и всички искаха да гледат. Още от самото начало на схватката моят гущер усети, че е по-силен от врага си, но не го довърши веднага, а взе да го размята наляво-надясно за радост на публиката. Накрая противникът му все пак успя някак да се отскубне и хукна да се спасява, а тълпата ревна възторжено.

После победителят в турнира – моят дракон, бе обявен за цар гущер, а аз изведнъж усетих, че ме понасят и подхвърлят във въздуха.

Ето така всички забравиха, че съм смотан провинциалист и ме оградиха с внимание. Направо се превърнах във всеобщ любимец.

Когато народът си тръгна, извадих от джоба си кибритена кутийка и изсипах от нея – току пред муцуната на цар гущер, три скакалеца с отскубнати краченца.

– Браво – рекох, – добре се представи.

Моят дракон ги лапна, без да ме погледне. Тогава Цучо каза:

– Вече можеш да си го опитомиш. Цар гущер го заслужава. Само трябва да го държиш ден-два в ръка и той ще се укроти. Не в плик, а в ръка. Така се прави… Той ще свикне с тебе, ще те заобича, а после няма и да си помисли да бяга.

– Добре – рекох. И се заех да опитомявам цар гущер – взех го внимателно в шепата си и го понесох.

Носих го в ръка не повече от час – първо минахме през квартала, после и през училището – да оберем овациите.

Когато се прибрахме при блока и разтворих дланта си, цар гущер си остана неподвижен – дори не помръдна.

– Видя ли, вече се е кротнал – каза Цучо.

Пуснах гущера на земята, а той се обърна по гръб и вирна крака.

– Идиот – кресна Цучо. – Притискал си му тия дупчици отстрани, нали?

– Да – кимнах.

– През тия дупчици той диша. Ти си го удушил.

Така разбрах как дишат гущерите. Трябваше по-рано да го науча. Цар гущер не случи на човек. Вместо да го опитомя, го убих.

– Това не трябва да се разчува – промърмори Цучо, а целият отбор ме гледаше лошо.

Грабнах мъртвото тяло на шампиона и избягах.

Вечерта намерих в общото мазе права лопата и издълбах дълбок гроб в градинката до блока. Положих на дъното му животинчето и го покрих с няколко прежълтели орехови листа. Но когато се канех да хвърля отгоре пръст, шумата изведнъж се раздвижи и от нея се подаде главата на цар гущер. Опулените му очи се втренчиха в мене. Гледаха ме, без да примигват. Изведнъж тялото на влечугото взе да расте – сякаш някой го надуваше. Растеше и се надуваше, растеше и се надуваше. Когато стигна дължина около метър, се изправи бавно, подви назад опашка и се облегна на нея. И продължи още да расте. Два пъти по-високо от мене стана. Тогава протегна ръчичка и впи люспестите си пръстчета в гърлото ми. Започна да ме души. Безмилостно ме душеше, дъх не можех да си поема. Опитах да се освободя от хватката му, но хладните му пръсти стискаха все по-силно и по-силно. Пред очите ми притъмня. Отпуснах ръце и се предадох. И сякаш започнах да потъвам в мрака – все по-дълбоко и по-дълбоко.

По някое време успях да поема дъх. Отворих очи.

Около мене бяха се струпали някакви хора. Бях се излегнал на земята, а една лелка ме поливаше с вода. Накараха ме да изпия няколко глътки. После ми набутаха в устата парче шоколад – сдъвках го, без да се противя.

– Оправи се – каза някой.

Успях да се поусмихна. Реших да кажа, че съм добре, но когато отворих уста, невидими, хладни пръсти ме стиснаха за гърлото и вместо думи от устата ми излязоха нечленоразделни звуци. Пак опитах да кажа нещо и пак не можах – като че шията ми бе стегната с железен оглавник.

Изведнъж осъзнах, че съм онемял.

Минаха ден-два, мина седмица – така и не проговарях.

И се започна едно безкрайно ходене по доктори. Разни специалисти се опитваха да ме излекуват, но все по-неуспешно. Постоянно носех в джоба си един мърляв тефтер. Пишех в него възможно най-четливо, подавах го на събеседниците си, после пак пишех. Твърде досадно е писменото общуване – това запомних.

По времето, когато бях ням, започнах да свиря на тромпет. Свирех всеотдайно, по цял ден. Докато надувах тръбата, говоренето не ми липсваше.

Години по-късно, когато изнасях концерти, се опитвах да свиря така, сякаш съм ням. Сякаш трябва да кажа всичко с тромпета.

След като медицината не успя да се справи с безмълвието ми, майка реши да ми търси бабичка баячка – да ми лее куршум против уплах.

Една мразовита зимна събота се озовахме в някакво кюстендилско село. Местната баячка беше достатъчно прочута и лесно открихме къщата ѝ. Оказа се, че не е бабичка, нямаше дори и 40 години. Беше мургава, с буйна къдрава коса – като кошница върху главата ѝ. Посрещна ни с усмивка и ни покани в една стая на приземния етаж. Свари кафе в джезве, изчака майка ми да отпие глътчица и я попита:

– Кажи ми, ама точно, преди колко дни ти онемя момчето?

– Преди 36 дена, на 14 ноември – отговори майка.

– Браво – каза баячката, – ако бяхте почакали още малко, щеше да си остане нямо. Куршум се лее до 40-тия ден. А какво олово ми носиш?

Майка бръкна в чантата си, извади една смачкана на топка салфетка и внимателно я разгъна. Вътре имаше десетина сплескани куршума и шепа сачми.

– Тия куршуми са гърмяни, нали? – попита баячката.

– Гърмяни са – каза майка. – От стрелбището ги взех – при нас има стрелбище, под мишените ги събрах.

– Добре – рече домакинята ни, изсипа куршумите и сачмите в едно канче с бакелитена дръжка, а канчето сложи върху бумтящата пернишка печка. След това измъкна изпод леглото една голяма тава. Точно в средата ѝ намести очукана зелена тенджера, пълна с вода, а около нея подреди ножица, голям ключ, игла за плетене и нож.

Когато оловото в канчето се разтопи, баячката покри главата ми с бяла кърпа. Вече нищо не виждах, но я чух да казва на майка:

– Вдигни тавата над момчето и я дръж здраво! Готова ли си?

– Давай! – каза майка.

Над главата ми се чу едно „пшшшш“ – явно баячката беше изляла разтопеното олово от канчето в студената вода на зелената тенджера.

– Сега – обясни тя, – оловото ще се стегне и ще заприлича на това, което е уплашило детето. Я да видим! Странно… като гущер е. Гущер с извита опашка.

Ако можех да говоря, щях да извикам: „Е, на какво друго да прилича?“

После баячката взе да дрънка с разните железа от тавата, като ги блъскаше о тенджерата. И бърбореше нещо. Редеше думите бавно и монотонно, без да надига глас:

– И ти, момче, като всеки човек, си имаш ангел хранител. Само той може да те избави от страховете ти, но още не е научил, че си в беда. Опитай се да си го представиш. Така ще го повикаш да дойде при тебе. Затвори очи, мисли за ангела си, опитай се да си го представиш!

Затворих очи и моят пазител наистина се появи. Беше най-обикновен ангел – с големи бели криле.

На другата сутрин ме събуди уханието на пържени филийки – в неделя майка обичаше да ме глези. Надигнах се и погледнах през прозореца – навън бе натрупало сняг. Станах и лениво започнах да се обличам. Тогава майка влезе в стаята ми. Усмихнах ѝ се и проговорих:

– Мирише ми на пържени филийки.

Сбръчканото парче олово с форма на гущер остана десет дни под възглавницата ми. Така и не посмях да го докосна. После майка го хвърли в Перловската река.

Баячката ми помогна да проговоря, но от страха така и не се освободих. Минаваха години, а гущерът натрапчиво продължаваше да ме преследва. Изпълзяваше от най-невероятни места, когато най-малко го очаквах – ту дребен, колкото педя, ту огромен като тиранозавър. Покрай Перловската река изобщо отбягвах да минавам – там винаги ме дебнеше един цар гущер, монтиран като статуя върху бетонното корито. Съзнавах, че това е тъпа халюцинация, но всеки път, щом я зърнех, настръхвах. Спокойствие намирах единствено на лодка в открито море – там влечугото не можеше да пропълзи.

На никого не казвах, че ме преследват странни видения – щяха да ме вземат за луд.

Когато в Египет за първи път зърнах малкото крокодилче Собек, то ми се стори съвсем безвредно, даже мило. Припомних си думите на един приятел, който често повтаряше, че човек може да опитоми страха си. Той даваше пример със себе си. Като бил дете, някакъв пес щял да му отхапе тестисите. След тая случка започнал да изпитва панически ужас от кучета, не смеел да ходи по улиците. Подир години неговите деца някак го убедили да си вземат помиярче вкъщи. Моят приятел се влюбил в домашния си любимец и постепенно излекувал страха си от кучета.

Ето така стигнах до решението да си взема вкъщи крокодилче.

Цар гущер изведнъж изчезна – спря да се появява. Колкото повече се привързвах съм новия си домашен крокодил, толкова по-рядко си спомнях за гущера от кошмарите ми.

Собек беше дружелюбен и мил. Разбираше всичко, което му говоря и намираше начин да узнавам мислите му. Имаше силно и пъргаво тяло с безмилостна захапка, а хищническият инстинкт никога не му изневеряваше. Неслучайно дедите му бяха преживели стотици милиони години еволюция. Въобще, това създание беше въплъщение на съвършенството.

Бизнесът е джунгла, а големите играчи в него са безмилостни хищници. Спечелих много пари, защото Собек стана мой учител. Просто започнах да му подражавам, а той тихомълком ме направляваше. Първо се научих да се крия и дебна от засада. След това разбрах, че трябва винаги да съм защитен и да не вярвам никому. Накрая станах хладнокръвен и безчувствен.

Боже, защо ме остави да се превърна в чудовище!

Смрад на изгоряла нафта ме лъхна в носа и ми даде да разбера, че се намирам по средата на Дунава – гол и вкочанен. Докато се носех надолу по течението и назад във времето, моите охранители бяха намерили отнякъде моторна лодка и идваха да ме спасяват. Изтеглиха ме от водата, разтриха изтръпналите ми мускули, увиха ме с одеяло и ме накараха да глътна два аспирина.

Мълчах и се подчинявах. Имах късмет – след дългото плуване в реката се разминах дори без настинка. Въобще, тялото ми отново ме слушаше – въпреки преживяното, имах вид на физически здрав човек.

През последните дни жена ми постоянно ме уговаряше да започна да се появявам на публични места – да видели партньорите и конкурентите, че отново съм в добра форма. Все повтарях, че светските събития ме отегчават. Наближаваше обаче петдесетият ми рожден ден и се съгласих да присъствам на юбилея си, стига да го празнуваме вкъщи. Времето бе доста топло за началото на октомври и решихме да направим купона отвън.

Изведнъж имението се напълни с хора – напред-назад щъкаха охранители, готвачи, сценични работници. Наредиха маси из целия двор, издигнаха дървена платформа в средата на езерото, а върху нея построиха гигантска сцена.

На юбилея ми се домъкна целият така наречен елит на държавата – половината министерски съвет начело с началника им, депутати от разни партии и ред още хрантутници. Имаше и доста заможни персони, както и хора, които не помнех откъде познавам. Всички ми се усмихваха, ръкуваха се с мене и ми даваха подаръци.

Още по време на предястието започна музикалната програма. На сцената един подир друг се качваха естрадни певци, циркаджии и дори един фокусник. Храната бе великолепна, алкохолът щедро се лееше.

После се почнаха речите – добре подготвени, предварително написани поздравления. Никой не посмя да импровизира.

По някое време Нора набута в ръката ми чаша джин и каза:

– Отпусни се вече! Виждаш, че всичко минава добре. Наздраве и честито!

Чукнахме чаши и тя ме целуна. Това ми хареса и отпих от джина. Веднага усетих как алкохолът като топла вълна се разля по цялото ми тяло. После пак отпих и главата ми се замая. Картинката пред очите ми на няколко пъти се нагъна – като образ на развален телевизор. Разтърках очи и се огледах. И видях как гостите ми започнаха да се променят – главите им бавно взеха да се изкривяват и деформират. Сякаш всички бяха омагьосани – като в анимация. Голите им ръце се покриваха с козина, с люспи или пера, а човешките им лица постепенно добиваха животински черти – източваха се в муцуна или човка. Такива странни създания – с човешки тела и животински глави, бях виждал в рисунки от Древен Египет. Напомняха ми и Йеронимус Бош, и някои сюрреалисти.

Внимателно се взирах в гостите на моята маса – те сякаш не знаеха какво им се е случило и продължаваха спокойно да си бъбрят. Въпреки странните им метаморфози успявах да разпозная кой кой е. Всеки имаше муцуна или клюн на точно такова животно, която му подхожда – и по характер, и по поведение. Жена ми беше станала невестулка. Тъстът – лъв. Началникът на охраната ми – горила. Министър-председателят – черен пор. Вътрешният министър – чакал. Лидерът на управляващата партия – котарак. Шефът на коалиционната партия – сокол. Председателят на парламента – шаран. Финансовият министър – прасе. Всички богаташи бяха хищници. Повечето жени – разни бели птици, но имаше и змии.

Въобще, дворът ми се превърна в менажерия. Сред зверовете бродеха и хора, които още не бяха загубили човешкия си лик, но те ми бяха непознати.

Сервитьорът пак ми наля джин.

Изпих чашата, но тоя път кръвта ми сякаш започна да изстива, а сетивата ми се изостриха – осъзнах колко хищни създания има наоколо. Моите най-големи врагове бяха тук – сред гостите ми, може би на моята маса. Някои от тях таяха смъртна омраза и търпеливо ме дебнеха, очакваха подходящия миг да ме захапят.

Дали онази кобра не се кани да ме клъвне?

Знам, че оня слон мечтае да ме стъпче.

Защо хиените от съседната маса се кикотят? Явно се наговарят да ме нападнат.

Повиках един от моите гардове – с глава на носорог, и му наредих да ми пази гърба. Това не ме успокои особено. Чувствах се слаб и уязвим.

Поръчах си още един джин.

Докато пиех ледената течност, кожата ми започна да се втвърдява, а ноктите ми пораснаха, закривиха се, изостриха се. По пръстите ми се появиха корави люспи.

Вече бях свикнал на тая метаморфоза – превръщах се в звяр. Само така можех да се защитя.

Изведнъж почувствах нечий втренчен поглед. Обърнах глава и видях белия котарак. Беше се излегнал върху една от бойниците на върха на кулата и ме наблюдаваше с различните си очи. Не сваляше поглед от мене. Това беше единственото истинско животно сред озверялото множество, а само то не ме плашеше, даже напротив – сякаш ми вдъхваше кураж.

Зарязах масата и хукнах към него – нагоре по стълбите на кулата.

Когато излязох на терасата, ме лъхна влажният вятър, идващ от Дунава.

Белият котарак ме видя, скочи грациозно от бойницата и тръгна бавно към мене. Както си ходеше, започна да се надува и расте. С всяка крачка ставаше все по-голям – някак плавно и постепенно. Изведнъж спря и се изправи на задни крака, а тялото му започна да добива пропорциите и формите на човек… на мъж… на млад, добре сложен мъж.

Преди лицето на младежа да добие определени черти, на гърба му се появиха два израстъка – те бързо-бързо се превърнаха в огромни криле, които достигаха земята. Огромни криле, покрити с бели пера.

А си мислех, че вече нищо не може да ме учуди.

Крилатият мъж се усмихна и каза:

– Здрасти, аз съм твоят ангел-хранител. Хранител… в смисъл пазител.

Очите му бяха различни: едното синьо, другото – жълто, почти оранжево. Имаше къдрава руса коса, дълга до раменете.

– Здрасти – казах.

– Няма ли да почерпиш по бира за юбилея? – попита ангелът и се настани на пейката до голямата маса.

– Разбира се – кимнах.

В бара на терасата имаше голям хладилник. Порових из него и намерих еднолитрова бира в пластмасово шише. После грабнах две чисти стъклени чаши и тръгнах към специалния гост. Той беше изпънал пред краката си едното ангелско крило и старателно го облизваше.

– О, прощавай! – каза. – Напоследък добих някои чисто котешки навици, но ще се оправя.

Налях бира в чашите. Чукнахме се.

– Беше ме позабравил – промърморих.

– Не – рече ангелът. – Просто напоследък едва смогвам.

– Представях си те някак по-зрял, по-възрастен – казах. – Приличаш ми на 30-годишен младеж.

– Аз съм безтелесно, свободно същество – усмихна се ангелът. – Мога да се явявам под различни външни образи, но когато приемам човешки вид, най-малко плаша хората, пред които съм решил да се явя.

– Все пак си по-стар от мене – казах. – Всъщност, на колко години си?

– По-стар съм не само от тебе, но и от света, който очите ти виждат. Аз помня как се появиха първите прашинки на Вселената, помня как засияха звездите и Слънцето, помня как Господ оформи планините и океаните, а после създаде живите твари… – ангелът отпи една голяма глътка бира и пак се усмихна. – Съзнавам, че се изразявам архаично, но езикът на човеците твърде бързо се развива.

– Имам нужда от твоята помощ – казах. – Сигурно си разбрал, че виждам неща, невидими за другите хора. Дали не губя разсъдъка си?

– Умът ти още си е на мястото – отсече ангелът. – Твоят досег до демона ти отвори по-широко очите. Вече ще виждаш света по-иначе от останалите, ще познаваш с един-единствен поглед същинската природа на всеки срещнат. Тази нова способност е и предимство, и тежест. Приеми я спокойно! Не си нито първият, нито последният.

– Моите гости долу по масите са полузверове-полухора. Това ли е същинската им природа? – попитах.

– Когато Господ създаваше животните, прояви голяма фантазия. За всяко от тях измисли различно тяло и нрав. Вдъхна живот на същества тромави и пъргави, зли и плашливи, хитри и тъпи. После Бог се зае с човека. Първо оформи телесата му, като забърка коктейл от всички животински качества, които беше измислил дотогава. Но после дари хората с искрица от своя дух – тоест с душа. По тази искрица те се отличават от зверовете.

– Сякаш разбирам… – промърморих.

– Някои хора живеят така – продължи ангелът, – че искрицата им едва тлее. Затова те са загубили човешкия си лик и приличат на разни зверове. Повечето ти гости са такива. Животинското у тях е взело превес. Който има сетива, ги вижда на какво приличат.

– А как може да се разпали тая искрица? – попитах.

– Прави това, което е присъщо само на човеците – каза ангелът. – Лесно можеш да провериш дали казвам истината.

Огледах се. Пред погледа ми проблесна моят стар тромпет. Беше изправен на един от рафтовете зад барплота. Стърчеше самотно – като забравен сувенир. С няколко скока се озовах зад бара. Взех инструмента в ръце. Беше прашасал.

Щом допрях мундщука до устните си, срещнах погледа на ангела с различните очи. Той се усмихна и каза:

– Става.

Подхванах любимото си парче – „Когато светците маршируват“. Надувах яко, усещах как вените по шията ми се издуват до пръсване. И видях как коравите люспи по ръцете ми омекват и се стопяват, а под тях се появява човешката ми кожа.

Довършвах музикалната фраза, когато чух гласа на ангела:

– За това говорех. Значи си ме разбрал.

Обърнах очи към него и го видях как допива бирата си и се изправя.

– Благодаря, че почерпи – каза. – Време е да си тръгвам. Чао.

Не намерих думи да го спра.

Ангелът се качи на бойницата към Дунава, разпери бавно огромните си криле и полетя. Полетя нагоре срещу луната. Направи няколко плавни могъщи замахвания – някак театрални, а после изведнъж изчезна.

Отново повя хладният дунавски вятър и разбрах, че съм сам на върха на моята кула.

Изведнъж дочух подрънкване на чинии, кикот и дюдюкане. Тълпата долу още пируваше в моя чест.

Надвесих се над множеството и отново подхванах с тромпета марша на светците. Милите гости ме чуха и се смълчаха.

Когато свърших, всички бурно взеха да ме аплодират. Ръкопляскаха френетично, но аз чувах само чаткане на люспи и нокти.

Костадин Костадинов е български писател и издател, съосновател на издателство „ПАН“ – едно от водещите детски издателства у нас.

Коментари (3)

- 07-01-2014|Златко

Напоследък рядко ми се случва да получавам толкова невероятно добри подаръци. Разказът буквално ме погълна, изчетох го на един дъх, въпреки немалкия обем. Не беше ми се случвало много отдавна.

- 13-01-2014|Тодор Костадинов – Странно, талантливо и чудесно …

Браво, Коце!

Признавам си, отдавна не бях чел нещо, което да не мога да оставя за нищо на света!!!

За съжаление, започнах го в офиса, и се наложи хора да ме чакат докато го довърша …

Надявам се, че си го писал скоро, а не в младите ни години!

Тодор Костадинов

- 26-01-2014|Kрасимир Дамянов

Чудя ви се на акъла! Сладки детски лигавежи… Излъга ме в началото и мен, но Красавицата и историята на Звяра ми полепна като малеби. Абе вие добре ли сте?! Вярно, и двамата сте сладкодумци…ама пък чак толкова?!…

Поне да се казваше белият котарак, да му простиш… Заклибабие 88! Брррр…

Напред към Тльон – да нахлуем в реалността

Автор: Джейкъб Микановски

На 24 ноември 1948 Върнън Съливан изчезва. Две години преди това той е станал повод за скандал в Париж, когато издателството Editions du Scorpion публикува първия му роман, Ще плюя на гробовете ви. Съливан е чернокож, но минава за бял. Писнало му е да чете в американските романи за „добри чернокожи“ „от онзи вид, който белите възторжено потупват по гърба“ и искал да напише нещо, което описва един по-суров свят – онзи, познат от живота. Книгата му е брутална, сексуално открита и расово-табу. Героят в нея е Ли Андерсън, рус и синеок, но от чернокож произход човек, който пристига в среднозападното градче Бъктън с намерение да отмъсти за линчуването на малолетния си брат. Започва да работи в местната книжарница и се сприятелява с тийнейджърите от околността. По някое време те го запознават с две богати бели момичета – сестри – които той иска да прелъсти, изнасили и убие.

Съливан знае, че не би могъл да публикува Ще плюя на гробовете ви в Америка, „тази избрана страна на пуритани… алкохолици и фалшиви проповедници“, но пък и не би могъл да бъде подготвен за посрещането, което ще получи във Франция. В течение на първите няколко месеца книгата се продава зле. След това една дясна групировка, наречена „Асоциация за социално и морално действие“ нарочва книгата като пример за новия следвоенен декаданс и започва да настоява за забраната ѝ. Ще плюя на гробовете ви става първата книга след Мадам Бовари, преследвана съдебно във Франция за нецензурност. И докато случаят е подготвян за съда, събитията получават мрачно развитие. Една жена е намерена убита в евтин хотел близо до Гар Монпарнас. Любовникът ѝ, женен търговски пътник на средна възраст, я е удушил, но преди самият той да се самоубие е подчертал някои от по-насилствените пасажи от Ще плюя… – включително и онзи, в който Ли описва усещанията, които изпитва при удушаването на своята приятелка. Полицейските следователи откриват книгата до тялото на убитата. Жълтата преса веднага подхваща новината. Продажбите отскачат нагоре.

Книгата на Съливан е хит. Това е единствената книга-бестселър на 1947, далеч напред от Бовоар, преди Сартр, преди Камю. Хората желаят да се срещнат с автора. Пресата желае да разговаря с него. А освен това той е ответник в гражданско дело, което може да доведе до тежки глоби или дори до затворническа присъда. Трябва да се яви в съда, което е доста сложно, тъй като в действителност Върнън Съливан не съществува. Той е изобретение на своя „преводач“, Борис Виан – джаз-тромпетист, автор на песни, поет, инженер и кабаретна звезда.

Виан е най-чист представител на сцената от парижкия Ляв бряг[69]. Той се явява на кабаретната сцена заедно с Жулиет Греко, пише за Модерни времена[70] и посреща Дюк Елингтън по времена посещението му в Париж. Запознава Майлс Дейвис с Луи Мал и споделя една и съща любовница със Сартр. Виан страда от слабо сърце; той знае още от детството, че ще умре млад. Любимите му неща са трилъри и джаз. Пише Ще плюя на гробовете ви заради едно предизвикателство. Един от приятелите му е започнал да издава поредица криминални романи и търси нещо, което би могло да се конкурира с изданията на Чандлър и Кейн, представени от прочутата Série Noire. Той е попитал Виан коя книга да преведе, но вместо това Виан решава тайно да напише книгата сам и да се преструва, че я е превел от l’américain. Цялата работа му отнема две седмици.

По времето, в което съдът започва да се занимава с него, Виан вече се е прехвърлил към други неща. През 1946 и 1947 публикува два нови романа, вече под собственото си име, Веркокен и планктона, както и шедьовъра си, Пяната на деня (днес вече и филм на Мишел Гондри). И двете книги са експериментални, рикоширащи, написани в стил УЛИПО лудории, пълни с игри на думи и абсурди. Това е видът книги, с които той би желал да стане известен, в противоположност на творбата, чрез която вече е известен, ако и под чуждо име. Но по това време той вече е впримчен в една идентичност, която не желае. По време на процеса прокурорът му предлага да го освободи от обвиненията, ако успее да покаже, че е гений. Виан отказва. Приема затворническата си присъда от петнадесет дни без оплакване (присъдата е незабавно отменена, но той все пак е принуден да заплати висока глоба) и признава, че Ще плюя на гробовете ви „едва ли заслужава някакво внимание от литературна гледна точка“.

Но дали това е вярно? На пръв поглед, да. Като белетристика, Ще плюя на гробовете ви е доста второстепенно произведение, поредица от зле оформени скици, тласкани напред от детинска жажда за секс и хаос. Прозата е аматьорска, сексът едновременно и свенлив, и груб, а общата нагласа – женомразка. Героите са или нищожества, или шаблони, движещи се сред някакъв картонено-сценичен Среден запад, скърпен набързо от евтини трилъри и филмови пози. Неподходящи детайли показват незапознатостта на Виан с Америка, като например сцената, в която младите приятелки на Ли се тъпчат с консерви от желирано пилешко (аспик?!) след една оргия: „Бил, Дик и Никълъс бяха само по ризи, оплескани със сос. По роклята на Лу се виждаше огромно петно от майонеза.“ Понякога собствените мании на Виан внезапно се появяват на преден план, както когато Ли изнася на приятеля си лекции върху произхода на афро-американските популярни песни или когато се оплаква пред читателя от трудностите при писането на литературни бестселъри.

Ще плюя на гробовете ви е провокация и пакостлива шега, а публиката го поглъща нацяло. Погледнат повърхностно, романът не функционира като литература. Етиката му е, хм, въпросителна. И макар че Виан стои твърдо на позициите на расовата справедливост, политиката на един бял французин, пишещ под прикритието на черен американец, описващ чернокож човек, представящ себе си за бял, е очевидно проблематична, откриваща възможността за един вид шеметна, двойно-преобърната чернокожа персонификация. Но именно множеството дефекти на книгата са онова, което я прави трудна за игнориране. Тя се излива във вас като глътка уиски, с една грапавост, която ви кара да четете с настървение, а и с горчивина, оставяща следи по езика.

Напук на самия себе си, Виан е успял да кристализира нещо, което се намира в парижкия въздух през 1946. Филмовият историк Джеймс Нармор определя романа като едно от рождените места на нещото, което малко по-късно ще получи названието noir. За него това е същината на новата, мрачна чувствителност и символ на нейната заплененост от сексуалното насилие и расовата другост. Двадесет години по-късно Джеймс Болдуин вижда един роман, който е дълбоко дефектен и дори порнографски в начина, по който третира черната сексуалност, но също и такъв, който съдържа нещо реално, що се отнася до френските чувства след войната, тяхното „ужасено удивление от американците“ и неловкост пред объркващата главоблъсканица на чернокожите войници. За Болдуин Ще плюя… не е експлоатация; той идва от едно автентично усещане за страдание и успява да предаде „яростта и болката“, които „Виан (и почти само той) беше в състояние да долови“.

Виан получава идеята за написването на книгата след като е прочел една статия от Хърбърт Асбъри, криминалният репортер и драстичен фантаст, който е написал Бандите на Ню Йорк (и вдъхновил борхесовата Всеобща история на безчестието). В статията става дума за преструването, за скриването на чернокожа идентичност под някаква бяла фасада. Очевидно е как статията е повлияла върху създаването на Ли Андерсън. Може би, създавайки Върнън Андерсън, Виан е искал да създаде фиктивен автор, който би могъл да мине за реален.

Геният на Виан е в създаването на писателя; самият роман е по-скоро допълнение. Харесва ми представата за Съливан, скитащ из Париж в продължение на няколко години, получил живот благодарение на една литературна измама. Съществуването на Съливан между фикцията и факта е истински завладяващото в книгата на Виан. Въпреки че е измама, той е най-реалното нещо в нея. В продължение на две или три години, що се отнася до всички засегнати, той наистина е жив.

Улис Алдрованди, „Historia serpentum et draconum“, 1640

Някак естествено е, че французите притежават дума за този вид недействително съществуване между фиктивното и реалното. Върнън Съливан е pataphor, „разширена метафора, създаваща свой собствен контекст“ или, както изразява нещата нейният създател Пабло Лопес, „онова, което се случва, когато опашката на един гущер е станала толкова голяма, че се откъсва и на свой ред създава нов гущер“. Полемиката около Ще плюя на гробовете ви отваря вратите за цял набор от въпроси, заобикалящи расата, представянето, мимикрията и измамата, но именно онзи нов гущер – реалността, катапултирана до съществуване чрез дълбочината на поддържащата я белетристика – която наистина кара сърцето ми да подскача. Отчасти защото има нещо силно вълнуващо при всички измами, но особено при измамите, които заплашват да преобърнат с главата надолу и съкрушат създателите си. И най-вече защото придаването реалност на Върнън Съливан, дори и ако това е само ограничената реалност на един квази-фиктивен Голем или пара-литературно чудовище на Франкенщайн, улучва право в сърцето онова, което обикновено възприемаме като подобаващо отношение между литературата и света.

В течение на последните няколко години дебатите около подобаващите роли на фикцията и документалистиката бяха доминирани от нещо, което може да се нарече „войните за реалността“. От една страна тук се намира големият Джеймс Ууд[71], който стои зад августейшата позиция на реалистичната белетристика. Реализмът, твърди Ууд, е не жанр, а съществен, подлежащ под всичко останало модус. Това е начинът, по който белетристиката изпълнява истинското си предназначение: използването на ловкост в служба на истината, а тази истина е нещо, което Ууд нарича живост (заемайки понятието от Вирджиния Улф). Именно в това се състои истинският улов на литературата: хипостазираното, одарено със самостоятелно битие, изписано в курсив, Реално.

От другата страна на дебата се намира Дейвид Шийлдс[72]. В Гладът за реалност той се застъпва за едно продължаващо размиване на границата между реалното и измисленото, между фиктивното и документалното. Нека да оставим мемоарното и фрагментарното да съществуват редом в разказа и комюникето. Нека се откажем от категориите, да отменим фалшивите разграничения и изчакаме взривното появяване на сто нови форми от блестящия пашкул, който се създава когато се забрави за разликата между Аза и света. Това е красива, освобождаваща мисъл, която носи със себе си обещанието за сваляне на романа от незаслужения му трон и слагане край на литературната критика като един вид дегустационно познавачество, с нейното безкрайно възхваляване на фино разработени сравнения и старателно оформени характери. Но всъщност това не е основното, което той казва. Онова, което Шийлдс изглежда наистина си желае, не е някакъв нов начин, по който белетристиката да се отнася към реалността, а повече начини, по които тя да заговаря директно неговия личен опит. Накратко, онова, което той търси, са не нови видове книги, а повече книги за самия него и за хората като него.

И така, ето какъв е изборът в сегашния момент – между ниския път на прагматично-интимния, натоварен с мъдрост, бликащ с афоризми, леко-фикционализиран, но в по-голямата си част реален мемоар, и високия път на литературния роман, който все още продължава многовековния си опит да сграбчи „живостта… живота, [представен] на страницата“, да го бутилира, подобно на парфюм, в контейнер от изтънчена проза. Но какво би станло, ако има и друг път? Ами ако белетристиката е използвала всички оръжия на свое разположение, за да ни мами, прилъгва, заблуждава и убеждава, че неща, които са фалшиви, всъщност са реални? Ами ако тя е третирала реалността като цел на някаква партизанска война, поле на действие за подривна дейност, с все двойни агенти, вълчи ями и дълбоко законспирирани ядки?

Какво би станало тогава? Би ли изгубила белетристиката етическото си ядро? Би ли се разпаднала бавно реалността, подобно на проядена от термити къща? Би ли могла изобщо да функционира?

Тапробана[73], „География на Птолемей“, 1492

Преди много години ми се случи да попадна в един антикварен магазин на книга със заглавие Чудатият холандец. Това е дневникът на Ян Свилт, моряк на служба във флотата на холандската Източноиндийска компания, в началото на 18 век. В хода на едно от пътешествията той е обявен за виновен в содомия и за наказание изоставен на самотен остров по средата на Атлантика. В хода на книгата Свилт пътува около нос Добра надежда, припомня си бруталното детство в Холандия и идиличните дни в Джакарта, и описва борбата си за оцеляване на негостоприемната скала, на която е бил изоставен, преди да стане жертва на глада и жаждата. Цялата история е много жива и силно трогателна, особено частите, в които Свилт описва спомените за любовника си, красив индонезийски младеж на име Бандино, който го учи на суфистка поезия докато двамата водят красивата си, но обречена любовна афера.

Само дето всичко това не е вярно. Или поне неговите най-добри части. Имало е наистина моряк, който е бил изоставен на остров Възнесение, и той наистина е писал дневник, открит от английски екипаж след като е умрял. По-късно той е публикуван в съкратена, преводна и вероятно изкривена форма. Но книгата, която прочетох аз, не е това. Чудатият холандец е историческа белетристика, написана от Питър Ейгнъс (псевдоним на Сай Адлър), хитро прикрита под формата на научна препечатка чрез добавянето на различни научни притурки, посветени на островната геология и мореплаването от 18 век.

Това е много убедителна измама. Била е достатъчно убедителна, за да си пробие път в няколко научни статии, но пък и достатъчно неизвестна, така че почти никой не я е забелязал. И при всички случаи тя измами мен. Разкрита е едва от един изследовател на холандската морска история, който осъзнава, че датите на пътешествията не съответстват на официалните документи от 18 век. Когато открих истината, аз бях подразнен от това, че съм бил подхлъзнат, и повече от само малко озадачен. В края на краищата, тук изглежда липсва мотивът. Защо Ейгнъс си е дал труда да фалшифицира тази слабо известна, ако и забележителна история, особено при такива незначителни изгледи за печалба в смисъл на признание или лична слава? Цялата история е озадачаваща. Освен, може би, ако е била част от някаква по-голяма схема за фалшифициране на историческото познание по хиляди микроскопични начини, за да бъде историята крадешком наситена с разкази за забранена любов.

Това е обезпокояващо усещане, да се изпадне в капан като този. Има един разказ от Хорхе Луис Борхес на име Тльон, Укбар, Орбис Терциус, който улавя по-добре от всичко друго, което познавам, ободрителността и тайнствеността на всичко това. В него, някакъв измислен свят, наречен Тльон, постепенно нахлува в нашата реалност и я подменя. Историята започва просто. Борхес и неговият приятел Биой Касарес седят в някакъв апартамент в Буенос Айрес, разговаряйки за огледала и наративи (както си го правят хората най-обичайно), когато Касарес си спомня за някакво древно царство на име Укбар. Но когато се опитват да го намерят в енциклопедията, то не е там, само че когато Касарес си отива вкъщи, той открива статия за него в собственото си копие на същата енциклопедия. Тя обяснява, сред други неща, „че литературата на Укбар е литература на фантазията, и че нейните епоси и легенди никога не са се отнасяли до реалността, а до двете измислени царства Мле‘хнас и Тльон.“ Двамата приятели отиват в библиотеката, за да намерят нещо повече за реалната страна Укбар, както и фалшивите ѝ близнаци, Мле‘хнас и Тльон, но се връщат с празни ръце.

Кратко време след това един английски приятел на Борхес почива. Сред личните му вещи е открит единичен том от цяла енциклопедия, посветена на Тльон, неговата география, митология, лингвистика и странна идеалистическа философия. Накрая тайната е разкрита: Тльон е работа на някакво тайно общество, което е работило в продължение на столетия, за да измисли една страна. В Америка те са намерили богат покровител, който се е надсмял над скромността на тяхната амбиция и им е казал, че вместо това трябва да измислят цяла планета. Томът бил първата стъпка по пътя към откриването на Тльон. По-късно обаче странните обекти, описвани в енциклопедията, започват да се появяват в реалния свят – тук един компас, там причудлив метален конус. В някаква складова сграда в Мемфис се открива пълно техническо описание на въображаемата страна. В този момент реалността започва да се огъва. Хората започват да изучават биологията и математиката на Тльон. Тльонската история се преподава в училищата, а тльонските езици започват да заместват земните. В края на историята целият свят е омагьосан от Тльон и е на път да бъде разложен от него.

Борхес си представя превземането на реалността като кошмар. След като е видял как светът е погълнат от „упояващите симетрии“ на Идеологията през тридесетте и четиридесетте, той има всякакво право да го върши. Но какво би било, ако започнем да разглеждаме Тльон като пътеводител вместо предупреждение? Все повече и повече мемоари оставят усещането за немощност, а романи – за изтощение. Защо да не потърсим трети път? Наречете го Тльон, по името на борхесовата въображаема планета. Тльон не е точно жанр, а по-скоро набор от стратегии. Те могат да бъдат много трудни за улавяне. Ще ни бъде от помощ първо да си начертаем малка пътна карта. Завийте наляво към реалистичния роман. Преминете покрай фантазията и научната фантастика, както и всяка форма на фиктивно изграждане на светове отляво (не че има нещо лошо в изграждането на светове – прекарал съм прекалено много време в мислене за хобитската архитектура или политиката на Вестерос, за да мисля нещо такова). Съсредоточете се вместо това върху произведения, които се отказват от описването на реалността в полза на нейното подкопаване.

Това могат да бъдат книги, вземащи формата на енциклопедии, подобно на Нацистката литература на Америките на Роберто Боланьо и Всеобща история на безчестието на Борхес; или такива, които използват като рамка подробни истории за изгубени и отново намерени ръкописи, като Ръкопис, намерен в Сарагоса на Ян Потоцки, Дон Кихот на Сервантес, или Блед огън на Набоков. Историческите фантазии всъщност не функционират, но алтернативните истории – да. Като например книгите на Лутър Блисет/Ву Минг, видеоклиповете на Яел Бартана за еврейското завръщане в Полша или откачените преписи на европейската антична история, направени от Антонио да Витербо. Тайни истории, като онези на Прокопий, Йожен Сю или Следи от червило на Грейл Маркъс са дори още по-добри. Някои лудории също са добри – Кенсингътнския рунически камък, поемите на Осиан, Война на световете[74]. Същото важи и за мокументални[75] произведения, особено когато се изиграват истински открито, като „И“ означава измама[76] или Водопадите на Питър Грийнуей.

Можете да стигнете до Тльон и като третирате белетристиката така сякаш е реалност и ѝ придадете последователността на историческия факт. Дейвид Томсън прави това във великолепния си, до голяма степен забравен роман Заподозрените. Същото се отнася и за голяма част от нещата на Питър Кери, особено Моят живот като измамник и Джак Магс. Струва ми се, че също и инсталацията на Крисчън Маркли, Часовникът, би могла да се причисли към тази група. Тя е направена от изображения на часовници във филми, по един за всяка минута от денонощието. Развиваща се в реално време, творбата на Маркли изглежда предлага внушението, че филмите оформят свой собствен свят, функциониращ редом с нашия собствен; часовникът тук е всъщност прозорец.

Някои измислени творби също функционират, но само ако създателите им вярват в тях. Вземете например портретите на феи от Ричард Дад, нарисувани в приют за душевноболни, или монументалната история на въстанието на децата-роби от Хенри Даргър. За произведенията на Тльон умопомрачението не е пречка, а мегаломанията – само предимство.

Определени видове религиозни откровения също могат да се причислят, особено когато касаят изгубени континенти или изчезнали раси – вижте например Иганций Донъли, Константин Рафинеск и Огъстъс льо Планжон. Псевдо-епиграфията, писането, извършвано от името и личността на религиозни фигури – Свети Павел, разговарящ със Сенека; Исус, водещ въздушни дуели с Юда (който печели) – си е направо подходящо. Това се отнася и до цели серии от мистификации: Псалманазар от Формоза[77], един французин, който е убедил Самуел Джонсън и останала Европа, че е тайванец; Едмънд Бакхаус, който, между другото, е създал и фиктивен дневник на един евнух, за да подкрепи вулгарната си история на последните дни от управлението на династията Манчу в Китай. Лора Албърт, представяща се като Дж. Т. Лерой. Фалшификациите също функционират, доколкото не са извършвани заради личен интерес или злонамереност (така че никакви Дневници на Хитлер или Протоколи на ционските мъдреци, но може би Иди и питай Елис от Беатрис Спаркс и със сигурност измислените мемоари от 1929 на актрисата Джоан Лоуъл, описващи живота ѝ по море, Люлката на дълбините.)

Всъщност, липсата на личен интерес и его ми изглежда като общо правило за изкуството на Тльон. Творбите на Тльон може и да не са етични, но те притежават етика: колкото и да мамят или объркват, те трябва да служат на самата творба, а не на създателя ѝ. Авторът не може да бъде главният герой. Лъжите са позволени, но те не трябва да бъдат разказвани с цел себеиздигане или разкрасяване (никакви Дженифър Лаук, Джона Лерър или Джейсън Блеър). Целта, в идеалния случай, е да се създаде нещо и да се остави то да се разпространи в кръвообращението на културата подобно на вирус, но да го направи без признание или компенсация. Подчинявате се на едно творение, след което се отстранявате от пътя му.

Виан е правил много неща след разкриването на измамата му. Писал е книги под собственото си име, свирил е в групи, играл е в кабарета, поставял е пиеси, развел се е, оженил се е отново. Но Върнън Съливан никога не го напуска. Съливан лишава пиесите му от публика, а останалите му романи от читатели. В продължение на известно време той се опитва да използва Съливан като псевдоним и да пише романи от негово име, но това не се получава. Нито пък става с някой от останалите му псевдоними (имал е поне тридесет и седем). През 1959, противно на собственото му желание и без негово участие, някой прави филм по Ще плюя на гробовете ви. Филмът е грубо преиначаване, очевидно заснето в местни условия и с френски актьор в главната роля. Виан отива на премиерата. След десет минути става и изкрещява: „И тия хора трябвало да бъдат американци? Ебати!“ След това си сяда обратно и умира от сърдечен удар. Изправен лице в лице със собственото си създание, като истински син на Тльон, Виан потъва заедно с кораба.

Гробът на Виан във Вил д‘Аврей. В съгласие с желанието му, нищо по гроба не го идентифицира.

Източник

Джейкъб Микановски е докторант в университета Бъркли, Калифорния, като заедно с това сътрудничи на множество американски културни издания, сред които LA Review of Books, Newyorker, The Point, The Awl и HiLoBrow. com.

Коментари (7)

- 05-01-2014|Дън Дрън Дрън

Това момче хвърля пълни шепи с имена-думи-имена в пламъците на постмодерното литературно инферно, жалкия край на което ще бъде описан подробно в роман на китаец, проговорил английски след поредната инкарнация. Добре че няма да се намерят читатели, тъй като хартията е лесно запалима. Време е за нов Месия, бледолики дрънтеисти. Sorry, I`m going to toss thе cookies.

- 05-01-2014|Златко

По този повод един стар, но вечен виц…

Седят във влака двама каубои. Единият пита другия:

– Колко е две и две?

Изминава към час, няма отговор.

– Колко е две и две бе?

– Чакай, изчислявам…

Минават така още няколко часа, вторият каубой продължава да изчислява, и накрая казва:

– Четири.

Първият вади револвера и го застрелва.

Хората наскачат, развикват се, „Чакай бе, стой, какво ти направи човека?“

– Тоя – отговаря първият каубой хладнокръвно – си позволи да знае повече от мене…

- 05-01-2014|Дън Дрън Дрън

Хер Енев, забравили сте нарочно да споменете продължението: Този интелигентен каубой е същият пъдпъдък, който се самоуби с последния си патрон – „Реквием за никого“. Нищо лично.

- 05-01-2014|Гост

Чл. 17 на западноафриканския кодекс „Курукан Фуга“ от 1236 г. от н. е. (империя Мали) постановява: „Лъжа, живяла 40 години, да се смята за истина.“

- 07-01-2014|Ясен

Авторът е пропуснал „Хазарските речници“ на Милорад Павич, който би могъл да се кандидатира за кмет на Тльон:)

Как се изписва името на автора на английски? Не го намирам в Интернет. Би било интересно за мен да прочета статиите му в посочените издания.

- 07-01-2014|Златко

Jacob Mikanowski.

Гугъл веднага намира повечето от статиите му, които са публикувани главно в четири американски издания и могат да бъдат четени на воля…

- 07-01-2014|Ясен

Благодаря. Намерих го. Пише интересно.

Създаването на една дясна партия е най-грешният път

Автор: Антоний Гълъбов

Интервю на Ренета Попова

Доц. Гълъбов, как негласуващият човек определя вота?

Преди няколко години правих изследване, което се казваше „Изборът на негласуващия“. Той избира паралелната система на разпределение на властта и богатството. Решава, че неговите лични проблеми не могат да бъдат решени чрез официалната институционална система на политическите партии, а могат чрез паралелната мрежа на познати, роднини, съседи. Това са всички онези, които в България седят по цял ден в кафенетата и оправят някого и нещо. Всъщност това е широката сива зона, в която се генерира голяма част от продукцията в България. Негласуващият човек не желае да влезе в институционалната система на демокрацията, защото не вярва, че тя е ефективна. При тези хора е разкъсана връзката. Те не вярват, че волята на отделния човек има значение за това как живее. Гласуват за следващия победител или гласуват за този, който им е платил, или за този, който ги е заплашил, или за партията на работодателя си. И така демокрацията остава крехка. В масовото съзнание тя представлява някакво природно бедствие. Прави впечатление, че често хората си говорят по улицата, „когато ни връхлетя демокрацията…“. Няма усещане, че демокрацията се постига всеки ден чрез действията на всеки от нас. Затова тя е лесно преодолима от добре организирани малцинства. Парадоксът е, че навлизаме във времена, в които добре организираните малцинства налагат волята си над мнозинството.

Ако приемем, че на едно общество му е нужно време, за да заживее пълноценно в демокрация, можем ли да кажем, че 23 г. са достатъчен период?

23 години звучат достатъчно, но да се запитаме в каква част от това време демократичните институции са давали ефективен резултат. Ако кажем 23 години, означава да забравим, че изборите през 1990 година бяха фалшифицирани, да забравим, че имаше управление като правителството на Любен Беров, което се каним да повторим сега като модел. Беше съставено в мандат на Движението за права и свободи, подкрепяно от БСП. Това беше управлението, което даде първата голяма глътка въздух на организираната престъпност в България, тъй като то съвпадна с ембаргото върху бивша Югославия. Практически 23 години изглежда голям период от време, но ако се запитаме колко пъти сме били свидетели на работеща демокрация, тогава се изправяме пред много по-кратък период от време. Големият риск при смяната на една тоталитарна с демократична система е, че демокрацията дава свобода и равнопоставеност, включително на онези, които носят отговорност за състоянието в страната. Много по-лесно са налага авторитарен режим след демокрация, тъй като тя няма толкова много защитни механизми отвъд гражданската активност. В същото време голяма част от хората не вярват, че от тяхното собствено действие зависи как живеят.

На какво се дължи безверието на хората в тяхната значимост?

Всички изследвания показват, че българите са убедени, че някакви външни фактори определят живота им – не собственото им поведение, а великите сили, световната конспирация, олигархичните кръгове, световното еврейство и т. н. Когато аз говоря за олигархични кръгове, мога точно да ги назова. Но когато се говори, че нещо въобще ни пречи, това означава, че всъщност не искаме да действаме самите ние. Това е описано в литературата и се нарича „външна локализация на контрола“. Освен това за нас е важно какво мислят другите. Страшно много се интересуваме от онова, което се случва вън от полето на собственото ни действие. То определя как ние се самооценяваме, не собствените ни резултати. Има определена политическа култура, според която това поведение се възприема като разумно – да не се хващаш на лъжите на политиците или, с други думи, да не ходиш да гласуваш. А това е единственият начин лъжите на политиците да минават безпроблемно.

Защо тогава профилът на негласуващия често е по-образованият човек? Не си ли дава сметка до какво води неговата пасивност, или това е неговият протест?

Това, което възпроизведохме, не наказва никого, така че е неправилно ниската избирателна активност да се нарича протестен вот. Просто улеснихме тези, които се стремяха към това. Един стар виц каква е мечтата на сервитьора в ресторант на „Балкантурист“ гласи: „Празен ресторант с бакшиш на всяка маса“, защото клиентът му пречеше. По същия начин на политиците в момента избирателят им пречи. Политическите партии желаят да има ниска избирателна активност. Тогава напред излизат твърдите ядра на партиите и онези, които по някакви причини са се почувствали задължени да гласуват. Високата избирателна активност плаши партийните сценаристи, защото не им е ясно кого ще подкрепят хората.

Има ли сходство между изборите през 1990 година и ситуацията сега? Ако тогава са липсвали доказателства за фалшифициране на вота, имаме ли основание сега за касиране на изборите?

Това е нещо, което трябва да реши Конституционният съд, но всеки български гражданин и всеки човек, който има отношение към политиката, е разбрал, че в събота, в деня за размисъл, имаше мащабно нарушение на закона. Имаше партийни пресконференции, на които се коментираха кандидати на други партии, обвиняваше се конкретна партия за това, което се случва. Независимо че ЦИК реши, че не е имало политическа пропаганда, с нея се занимават политолози, а не юристи. Самата ЦИК санкционира телевизията, която беше включена във всичко това. От една страна, има нарушение на закона от една медия, но не сме готови да кажем, че има нарушение от страна на политически партии. И то не на всички. Имаше такива, които излъчиха съобщения до медиите, в които не се нарушаваше законът. Например ДСБ предложи президентът да пренасрочи изборите и да бъдат напечатани нови бюлетини, което беше вследствие на публичната информация, но не и опит за негативна кампания срещу някого. Появи се информация от прокуратурата, че това са реални бюлетини. По този начин имахме свързаност между нарушението в деня за размисъл и изборния ден. Така че има формално правово основание да се смята, че законът беше нарушен.

Ситуацията ще бъде ли много по-различна при евентуално касиране на изборите и провеждане на нови?

Много по-различна – не, но със сигурност различна, защото в Народното събрание ще влязат повече партии. Има сериозен шок у десните избиратели от резултата от 12 май и ако имаме бързи предсрочни избори, най-вероятно партиите вдясно ще направят всичко възможно да имат свое представителство в следващия парламент.

Какво попречи на малките партии да влязат в парламента?

Изключителната фрагментация на обществото. Самият факт, че 11 партии получиха подкрепа между 1 и 4%, означава, че има много на брой малки групи, които не са достатъчно подкрепени, за да създадат парламентарно представителство. Въпреки това тази подкрепа никак не е малка, но говори за огромно разпиляване на вота.

На какво се дължи това? В многото малки партии ли е причината?

Напротив, точно обратното. Многото партии според мен се опитаха да отговорят на тези различни очаквания. Самото ни общество е разделено дълбоко на конкретни местни социални групи, които не намират общ език с другите – това тунелно мислене ни доведе до тези резултати.

Как ще коментирате случващото се в десницата?

Бедата е в мисленето, че трябва да се създаде една дясна партия. Това е най-грешният път. Дясното не е като лявото. Лявото се опитва да има един център. Дясното е пространство. Десният избирател е по-скоро индивидуалист. Той иска да има свое представителство и възлага на политиците да постигнат съгласие помежду си. И давам пример. Защо във Федералната република Германия никой не кара християндемократите и християнсоциалният съюз да се обединяват. Те съществуват самостоятелно като партии, но заедно отиват на избори, защото знаят, че така са по-силни. Това е въпрос на архитектура на дясното пространство, която ни предстои.

Кой е сценарият, който ще стабилизира страната според вас?

Преди всичко работещи институции, които започват малко по малко да възстановяват нормалността в национално ниво. Изключителна подкрепа е нужна и на местната власт. За мен както условията за развитие на страната, така и преодоляването на кризата минават през силни и ефективни местни власти, които са в състояние да намалят негативните ефекти.

Източник

Антоний Гълъбов (род. 1964) е български социолог и политолог. Член е на Българската социологическа асоциация (от 1985 година). Член на Асоциацията на специалисти по връзки с обществеността и image making IMAGINES (2001). Член на Управителния съвет на Международната асоциация за културна политика Ubuquite Culrure(s) – Париж, Франция (2003). Основател и член на Българско общество за индивидуална свобода БОИС (2003). Заместник-председател на Научния комитет на Асоциация EUROPA – Лимож, Франция (2004) Председател на Управителния съвет на Институт за публични политики и партньорство (2005). Член на редакционния съвет на списание „Лидер“ (2005–2006). Член на редакционния екип на списание BM Business Magazine (2008).

Коментари (6)

- 23-12-2013|Маардук

Създаването на единна дясна партия може и да е най-грешният път, но другаде е сърцевината-сътворяването на Една Почтена Дясна Партия е невъзможния засега път в България!

- 24-12-2013|Всичко по реда си

Никога, кълна се, този соцчовек Гълъбов, който не прави разлика между „грешен“ и „погрешен“, не е предсказал нещо, което наистина да се случи. Кой ти е предполагал, че освен „правосъдие“, подлеците на охранени коне ще имат такива въпиюща нужда и от „социология“. Да се готвят полугладните поети и писатели. Всеки по реда си, нали така, балами.

- 24-12-2013|Blagoev

И да, и не. За първи път чувам г-н Гълъбов да се изказва категорично и не обтекаемо. Единна дясна партия не е лесно нещо. Примерът с Германия е неудачен, там има една партия, разграничена географски. Ами във Англия, в Щатите, Испания? При нас това не е грешно, а невъзможно. Индивидуализма е едно, осъзнатата нужда, друго. У нас негласувалите уж са били образованите, ще добавя самовлюбените високомерни. Но и те не са чак толкова много. Причинатъа е в липсата на политическа култура и опит, това г-н Гълъбов го знае добре. А разединените, уви, ги бият.

- 29-12-2013|Димитър – За дясното пространство

Според мен дясното пространство в България е достатъчно единно. Проблемът е в лидерските амбиции в различните деклариращи се като десни партии. Надявам се, че на следващите избори ГЕРБ няма да успее да привлече автентично десен електорат, но един обединен в партия Реформаторски блок би предизвикал множество противоречия. Трудно ми е да преглътна снахата на Политбюро в една дясна формация, трудно би било и персоналното ѝ разбирателство в Надежда Неински. От друга страна, само като обединен политически субект Реформаторският блок има надежда за значителен резултат в евентуални предсрочни избори.

- 29-12-2013|Любо
Цитат:

Трудно ми е да преглътна снахата на Политбюро в една дясна формация, трудно би било и персоналното й разбирателство в Надежда Неински.

Е, Неински вече отиде при Михайлова – една грижа по-малко.

- 04-01-2014|Петър Петров – Мисленето

Не знам дали създаването на дясна партия е най-грешният път, но знам че всичко се крие в нашето мислене. От хора които търсят причини за всички свои беди извън тях не може да се очаква нищо. Те просто живеят извън реалността и с тях нищо голямо и единно не може да се създаде.

Покръстването на българите мюсюлмани

Автор: Пламена Стоянова

На 5 октомври 1912 г. избухва първата Балканска война. Надеждите и ентусиазма на цяла България бликат и от печата. Дори и най-критично настроените опозиционни вестници одобряват този политически и военен акт като истинско обединение на християнските балкански държави срещу „азиатския нашественик“. Турция трябва да бъде прогонена от балканските земи, а освободените територии да бъдат поделени. И докато всички погледи са вперени в разиграващите се бойни действия, в тила се случват не по-малко драматични събития.

Още в първите месеци на войната, по инициатива на Българската православна църква, с подкрепата на цар Фердинанд, правителството на Гешев и ръководството на ВМРО, започва покръстването на Българите-мюсюлмани[78].

Покръстване в село Баните, 1912.

Източник: ДА-Пловдив Ф. 959К оп. 1 а. е. 902 л. 2

„Моментът – както пише Ст. Шишков- беше много рядък, най-удобен, най-благоприятен, тогава всички основания бяха и човешки и християнски и правоверни.“[79] Това означава, че ходът на политическите събития позволява провеждането на асимилационна политика без излишен шум и гласност. Дори опозиционните вестници, традиционно критикуващи всяка стъпка на правителството, не поместват информация по въпроса чак до края на 1913 г.

Единствено „Църковен Вестник“ публикува статии, пропагандирайки започнатото под ръководството на пловдивския митрополит Максим покръстване. От страниците на печата помаците са обвинени открито в антибългарски действия в най-критичните моменти от освободителната борба – Априлското въстание (1876 г.) и Руско- турската война (1877-1878 г.): „…в помаците някога наши братя и сестри, ние сме имали най-големи, най-жестоки и най-фанатизирани врагове…“[80]. Но веднага следва уговорката: „Ала за това те не са виновни, тяхната съдба се знае, тя е най-злочеста…“[81]

Помаците са планински жители, които според част от битуващите на официално ниво схващания са насилствено ислямизирани в хода на османското нашествие. Изолирани от българите тъй като са мюсюлмани и от турците заради езиковите различия, а вероятно и поради презрението към „неофитите“, те се обособяват като едно затворено общество съчетало мюсюлманската религия с българския език и обичаи. С избухването на Балканската война за тях настават тежки дни. Изгрелият мираж на „Велика целокупна“ България поражда нови тревоги, касаещи религиозната принадлежност. „Разните вери носят разни чужди идеали[82]„– пишат пазарджишки общественици до министър председателя Ив. Ев. Гешов и споделят, че по време на робството българите са изгубили милиони свои сънародници, станали гърци, румънци или турци. „На църквата предстои да потърси пасомите си.[83]“, което значи да ги побългари чрез вярата. За първа мишена са определени помаците от освободените територии. Тяхната християнизация според инициаторите на покръстването е единственият начин да се преодолее пропастта, зееща между българите християни и мюсюлманската душа на помаците.

И така в условията на еуфория от победите на българските войски от края на 1912 г. до лятото на 1913 г. са покръстени стотици населени места (села, махали, колиби) в Родопите, Западна Тракия и Македония. Покръстените в тези области са приблизително 200 хиляди души.[84] Няма място за избор: „Поставихме въпроса прямо на помаците – че те трябва да се кръстят“[85]. Притиснати от църквата, от официалната власт, а и от бродещите чети, които тормозят помашкото население и всяват страх, българите мюсюлмани бързо преминават в редовете на християнската вяра.

Често кръщенетата се извършват масово за цялото село. Хората се свикват на мегдана, поръсват се със светена вода, целуват кръста и отхапват парче свинско месо – символ на отказа им от исляма. След това мъжете заменят фесовете с шапки, а жените свалят фереджетата и се забраждат. От своите кръстници християни, новопокръстените получават и християнски имена.[86] Изказвания като: „Аз съм турчин, българско не щем![87]“, се определят като фанатични, а криещите се по домовете, са изкарвани с охрана и също кръстени. Има свидетелства за взривове на минарета, изнудвания[88], откупуване правото за запазване на религията[89], както и за истински човешки драми завършващи със самоубийства[90].

Трудно е да се опише трагедията на тези хора, обвинени от инициаторите на покръстването, че 35 години са чакани да се проявят като българи, т. е. след Освобождението да отхвърлят исляма[91].

Насилствената смяна на религията преобръща целият им свят. Макар и запазили българския език, техният мироглед векове наред е пречупван през мюсюлманската вяра. Смяната на имената им, свалянето на фереджетата от жените, чийто лица би трябвало да са скрити за чужди очи, заставянето на мъжете, имащи повече от една съпруга да отпратят втората[92], принудата да отхапят парче месо от животно, което те като мюсюлмани смятат за нечисто, е драматична намеса в техния живот.

И макар официално Църквата да тръби, че покръстването е доброволно[93], а желанието за това идва едва ли не от самите помаци, докладите на църковните мисионери разкриват истинското отношение към ставащото: „Особено на старите хора се забелязва, че им е голяма мъка новата вера“[94].

Твърдата позиция на църквата за ненасилие при „кръщавката„[95], ще остане непоклатима и след сгромолясването на тази инициатива, а в своята автобиография пловдивския митрополит Максим още веднъж ще отрече злоупотребите с уговорката, че ако е „имало някъде това са били частични случаи на местна почва“[96].

За сметка на това активната и пасивна съпротива на помаците е често срещано явление, и тя придобива различни форми и размери в зависимост от успехите на българската армия по бойните полета.

В началото на 1913 г. жителите на селата Ер Кюприя (или Ер Кюпрю, от 1934 г. Мостово), Дряново и Богутево изпращат писмо до председателя на Народното събрание С. Данев, в което протестират срещу насилието при християнизацията и откровено правят аналог с помохамеданчването им преди 500 години. Писмото е анонимно. Авторите не са посмели да поставят имената си.[97] Това не е единственият документ с който българите мюсюлмани ще се опитат да изразят своя протест, но той както и всички останали остава без резултат.

Покръстване в Девин през 1912 г. (Отец Иван Джаджев)

Източник: ДА-Пловдив Ф. 959к оп. 1 а. е. 902 л. 3

Покръстванията продължават, а помаците намират своите начини да заобикалят новите християнски правила, като например бързите годежи на 12-13-годишни момичета и момчета, за да се избегне сродяването с християни. Ходжите системно заплашват по- податливите помашки семейства с разправа, а богатите често укриват някои от тях по домовете си[98]. Много бащи не допускат поповете в къщите си, и според последните този „азиатски фанатизъм“ възпрепятства спасението на техните домочадия, както и освобождението на жените им, каквото само християнството може да даде.

Често мъжете бягат в планините или кръстосват със свои или чужди стада, далеч от домовете си, където могат да бъдат принудени да приемат кръщението. Според свещениците, за да се реши този проблем, собствениците на стадата трябва да бъдат кръстени по места, а останалите да бъдат върнати в селата и там да приемат християнството заедно със своите роднини, които били много неподатливи към новата вяра[99].

Не може да не се отбележи находчивостта на църковните власти. Тяхна е инициативата за връщане по домовете на пленените помаци, участвали в турската войска, ако последните се съгласят да приемат кръщението. Тъй като пленниците трябва да подадат официални молби за това свое желание, тези документи се използват за бързото покръстване и на семействата им, „за да не изпаднат в трудно положение кога се завърнат у свое си“[100].

Далновидно е и предложението на Църквата за отпускане пенсии на бившите ходжи[101]. Какъв по-добър начин за париране на острата им съпротива, от даването им на алтернатива за оцеляване?

След всичко споменато до сега е трудно да се повярва, че някои от помаците приемат и доброволно християнската религия, но такива има, а съображенията са различни. Някои от тях, според църковните власти, са участвали в ексцесии над българското християнско население и справедливо се опасяват от възмездие. Други са военнопленници, които се кръщават, за да се завърнат по домовете си. Трети, наистина многобройни молби са свързани с икономическия фактор. Докладите и на учители и на свещеници от мисиите свидетелстват за мизерия и лоша хигиена в която живеят помашките семейства. Някои от селата са опожарени, в домовете, особено на участващите във турската войска войници се гладува, а към зимните месеци се прибавя и разразяването на холерна епидемия.

Много от помаците са ограбвани от християните и на Пловдивската митрополия и се налага да призовава своето паство да връща присвоените вещи.[102] Църквата организира благотворителни акции и раздава помощи за „изстрадалото помашко население“, „за тези завърнали се към вярата братя.“[103]

За „незавърналите“ се разорени помашки села обаче, има само едно предложение за отпускане средства. С тях пострадалото население трябва да си построи бараки за презимуване. Този „акт за милосърдие“ както е отбелязан в документа е тясно свързан с идеята за бъдещото покръстване. Както се казва, няма нищо безплатно на този свят.[104]

Сред помаците има една значителна част, която решава да се примири със ситуацията докато „отмине бурята“ и твърдо вярва, че: „…щом се въдвори мирът… ний пак ще си станем мюсюлмани…“[105]. Същите тези хора се крият по горите и извършват молитвите си към Аллаха. Младите семейства не кръщават новородените, а мъртъвците са погребвани набързо без опело на свещеник. Вън християни, в домовете си те остават мюсюлмани.

В своите изследвания В. Арденски, отбелязва, че част от помаците наистина приемат доброволно християнството, но това в никакъв случаи не е масово явление. [106]

Венчавка на покръстени помаци в Девинско 1913. Свещеник Иван Джаджев. Източник ДА-Пловдив.

И докато църквата покръства, преустройва джамиите в църкви и училища[107] и заменя мюсюлманския морал с християнски, единствено „Църковен вестник“ дава гласност на този процес. Разбира се в положителна светлина. Опозиционната преса, активизирала критиките си с избухването на Междусъюзническата война (16 юни 1913 г.) мълчи.

Първите съобщения се появяват в края на 1913 г. под формата на кратки хроники и то по повод предстоящите избори. Пловдивските вестници и в. „Народни права“ публикуват предизборна реч на М. Такев в Пазарджишко. „Искате ли, – казвал Такев пред помаците – …Искате ли щото камбаните на църквите да бъдат излети във звънци, които да красят вратовете на вашите говеда, искате ли…да получите вярата си – гласувайте за Демократическата партия.“[108] Самият Такев, един от малкото политици открит противник на покръстването на помаците, отрича да е правил подобно изказване.[109] След твърдата атака на пловдивския окръжен управител г-н Димитров, че лъже и че с такава агитация върши „партизанщина“[110], на страниците на в. „Тракия“ (в който за първи път се появява информация за спора), започва остър диалог между двамата в стил „вярно е, не е вярно“. Спорът приключва в полза на Окръжния управител, с изказването на М. Такев, че от покръстването на помаците той не прави агитационен въпрос.[111] За тази му позиция навярно е помогнала и заплахата на Пловдивския митрополит, че „ако Такев продължава с тая антихристиянска агитация, той ще бъде отлъчен от църквата…“[112]

Категоричната и решителна реакция на църквата е логична. Тя отчаяно се опитва да защити своето дело. Първите информации за предизборната кампания се появяват в началото на октомври 1913 г. По това време България вече е загубила Междусъюзническата война, а Цариградския договор от 29 септември 1913 г., я задължава да върне религиозните свободи на своите поданици.

Докладите на църковните мисии свидетелстват, че движението за връщане към стария начин на живот сред помаците започва повсеместно в края на август и нищо не е в състояние да спре този процес.[113] Енергичните действия на духовенството, комбиниращи увещания и заплахи и призиви не постигат успех. Държавата се оттегля от ролята си на ням свидетел и забранява насилственото кръщение, а негативните чувства и сред помашкото и сред българското население, по места ескалират във физическа саморазправа.[114] Загубило подкрепата на властите, духовенството хвърля основното си обвинение към правителството на Радославов, което според техните думи е извършило национално предателство, „изнасилвайки“[115] свободната съвест на новопокръстените.

Междувременно от страниците на в. „Народни права“, правителството застава на твърдата позиция че: „…Досега нито едно българско правителство не е посягало на гражданските и религиозни свободи на помаците…“[116] Очевидното противоречие не е толкова интересно, колкото въпросът, защо Радославов не използва шанса да хвърли вината върху предишните правителства, които и без друго обвинява във всички смъртни грехове? При това, те наистина са отговорни за станалото. Официалната информация за окончателното връщане на религиозните свободи, е поднесена смекчено: „…на ония от тях, които във вихъра на освободителната война бяха преминали в праотеческата си вяра.[117] Не е пояснено що за вихри са се вихрили около тази смяна на вероизповеданието, още по-малко кой е отговорен за тях.

Позицията на вестник „Пряпорец“, традиционно неласкав към Гешовото и Даневото правителства, е аналогична. Защо така единодушно мълчат толкова различни по убеждения вестници и правителства? Навярно, защото въпросът за покръстването на помаците добило международна известност представя страната ни в много неприятна светлина. Освен това фактите са използвани много умело и от турската, и от гръцката дипломации.[118] Според В. Арденски пресата мълчи, отчасти заради наложената военна цензура, отчасти заради убеждението на голяма част от журналистите, че покръстването е начин да се реши един болезнен национален въпрос.[119] Но те грешат, защото покръстването го задълбочава. Въпреки това „кръщавката“ е единственото позорно петно, което не е хвърлено директно върху Гешов. Едва след обвинението на в. „Мир“, че Радославов насила е върнал към исляма покръстените с цел да спечели изборите, в. „Народни права“ заплашително повдига завесата:

Не за изборни цели… правителството даде религиозна свобода в страната. И ако за това вместо похвали получава обиди и то тъкмо от тези, които би трябвало най-много да си мълчат, поради некрасивите дела на народняшко-цанковисткото правителство, нека знаят, че либералното правителство разполага с документи, които ще хвърлят светлина по помашкия въпрос. В тях ясно личи, кой покръсти помаците и как стана това покръстване. Ако „Мир“ продължава да върви по този път ще докара вълка до кошарата.[120]

Рязък отговор, но обвинения не са повдигнати, а от църковните органи не е потърсена отговорност за дейността им по време на войната.

Църквата е в достатъчно деликатно положение. След края на Междусъюзническата война екзархът напуска Цариград и се връща в България. Няма нужда да се стоварва едно тежко обвинение към институция, която ще трябва да помага с всички сили на изпадналата в тежка криза разгромена държава. При стеклите се обстоятелства Църквата не просто губи своето паство в присъединените към съседите на България земи. Тя губи символа на стожер и потенциален обединител, както и правото си да поддържа и подхранва българското съзнание в загубените територии. Неуспяла да защити покръстителното си дело, тя реагира с гневен упрек към „антибългарската политика“[121] на Радославовото правителство и горчиво констатира, че „спечеленото се изгубва“[122]. Обясняват ли тези факти липсата на упрек към Българската църква? Дали пък действията и просто не са били в унисон мнението на управляващи, на опозиция и на голяма част от българското общество? Защо защитниците на помаците като д-р Георги Чичовски, познавачи на помашкият въпрос като Николай Вранчев, Николай Попфилипов, писателят А. Страшимиров[123] и други, които сигнализират за насилията до висши инстанции, не успяват да предизвикат интерес или някакъв дебат? Навярно защото наистина съществува отношение на нетърпимост и неразбиране към помаците. И тези настроения се засилват след изборите, когато в парламента влизат повече мюсюлмански представители. Войната едва е приключила, раните са пресни, а непоносимостта към чуждата вяра е така голяма, колкото е била и в навечерието на войната срещу мюсюлманската Османска империя. Оказва се, че толерантна и свободна България, съвсем не е толкова свободна, а толерантността и е доста разтегливо понятие. Логично възниква въпросът – ако България беше излязла победителка от тези Балкански войни, щеше ли да възвърне религиозните свободи на своите похристиянчени поданици и то във време, когато в асимилационната политика е едно от основните оръжия за създаване на „хомогенни“ нации на Балканите. А какво щеше да бъде отношението и към другите новоприсъединени народи в нейните граници? Дали политиката на българската държава към етническите и религиозни малцинства би се различавала от тази на нейните съседки Гърция и Сърбия в следвоенния период? Отговорът е по-скоро отрицателен.

На тази мисъл ни навежда случилото се с българското мюсюлманско население по време на войните. Покръстването също така засяга и част от други малцинствени групи, като циганите и турците, покръстени въпреки резервите на Светия Синод, че с последните трябва да се изчака.[124] Ако говорим за толерантност, трябва да имаме предвид писмото на пазарджишките активисти и да се запитаме колко ли българи биха припознали в гръцкото, турското или румънското население от новоприсъединените земи. Събитията от Първата световна война също са тема за размисъл. Тогава силата на българското оръжие превръща Българската църква, във втора по големина в православния свят след Руската, а българското духовенство полага искрени усилия за приобщаването на завареното население не само към българската църква, но и към Българската държава и нация.[125] Следователно покръстването на българите мюсюлмани е мярка аналогична на средствата, използвани от другите балкански държави спрямо техните малцинства. Наистина няма ги радикалните репресии характерни за сръбските и гръцки власти, но този акт определено е насилствен. Странното в случая е, че българската политика на асимилация е насочена не към етнически различно население, а към българи, чийто единствен грях е изповядването на исляма.

Помаците и този път се оказват едно затворено отритнато общество, до които християнската църква въпреки вложената голяма енергия не успява да стигне. Може би, защото желанието да се поправят грешките и несправедливостите на историята често се оказва утопично, а всяко насилствено пренасочване на човешките желания, съвсем логично поражда съпротива, но не и положителен резултат.

Покръстването е определено и от съвременници и от изследователи като голяма политическа грешка, която отдалечава българите мюсюлмани от техните етнически корени и ги прави податливи на турската пропаганда.[126] А според Св. Елдъров, вложените усилия в покръстването отклоняват вниманието на църквата от важния въпрос за съдбата на българите в Македония.[127]

След 29 септември 1913 г. започва поголовното завръщане на покръстените помаци в мюсюлманската религия. Към средата на февруари 1914 г. от делото на Българската православна църква, подето с ентусиазъм и осъществено с размах не остава нищо. Само тежкото обвинение към България, като държава нарушила правата на своите поданици и своите собствени закони, които тя по принцип би трябвало да защитава.

Източник

ПЛАМЕНА СТОЯНОВА

Пламена Стоянова е българска историчка, преподавателка в СУ „Климент Охридски“.

Коментари (21)

- 28-12-2013|ник

Прекрасна статия. Особено много ми хареса пасажът:,, Събитията от Първата световна война също са тема за размисъл. Тогава силата на българското оръжие превръща Българската църква, във втора по големина в православния свят след Руската, а българското духовенство полага искрени усилия за приобщаването на завареното население не само към българската църква, но и към Българската държава и нация.›› Вярно е, силата на Българското оръжие възроди мощта на България тогава такава, каквато трябва да бъде. Макар и за три години, отново имахме Българска империя, Българско Царство – както сме имали Втората Българска империя при Асеневци и Първата Българска империя от Аспарух до Иван – Владислав, тя самата пряк продължител на Стара Велика България на Кубрат, на свой ред наследник на най – древните български традиции за държавност, губещи се из дълбините на Азия… Колкото до българите мюсюлмани – не е било правилно да бъдат покръствани, ислямът не ги прави по – малко българи от българите католици или българите протестанти, или българите будисти, даоисти или атеисти дори. Друг е въпросът, че ислямът промива мозъка по отвратителен начин – най – вече саудитският уахабизъм и афганистанския талибанизъм, – но това е друга тема…

- 30-12-2013|Black Wolf

„Помаците са планински жители, които според част от битуващите на официално ниво схващания са насилствено ислямизирани в хода на османското нашествие. Изолирани от българите тъй като са мюсюлмани и от турците заради езиковите различия, а вероятно и поради презрението към „неофитите“, те се обособяват като едно затворено общество съчетало мюсюлманската религия с българския език и обичаи.“

Тези „планински жители“ какви са? Марсианци или нещо друго?!?…

- 01-01-2014|SEVGIN KARANI

Pomacite nikoga niama da stanat bulgari. Zastoyo tova ne e v kravta im. Taka ce ne samo da im smeniate imenata ili da gi hristianizirate ili da gi nazovavate bulgari-musulmani te ste si ostanat POMACI. Tiy da znaete ama kade e toia akil. Bulgarite sa sviknali samo da hristiyanizirat i da bulgarizirat stoto im e v kravta oste ot vremeto na car Boris… Bulgarite imaha imperia pri han Kubrat i han Asparuh stoto biaha nezavisimi i samostoiatelni. No ot kakto ima treto bg carstvo bulgarite sa pod ruskia botus. Za sijalenie niama koi da go proumee. … i za tezi koito ne mi haresat komentara MNOGO VI ZDRAVE …

- 01-01-2014|pecheneg

севгин вяра и народност не са едно и също нещо

колкото и да не напъваш от теб друго освен българин няма да излезе

- 03-01-2014|SEVGIN KARANI

Ha ha ha tova idi go kaji na Bg Pravoslavna Cirkva pyk togava pak si pomisli sto to za tiah bulgarin oznacava da e ednovremenno i hristiyanin i s bulgarsko-hristiyansko ime i da govori bulgarski ezik. Taka ce ot men bulgarin nyama da izleE nikoga i nikoga ne stana dori v minalite 1985-1990 ta sega li? Ama ne zabraviay turskiya proizhod na prabulgarite. Te ne govoriha slavianski ezik koito ti sega govoris. Taka ce dori i ti nw si bulgarin sto to ne govoris ezika na dedite si. Prabulgarite govoriha ezika na han Atilla koyto e praroditel i na dvama ni. Samo deto ti si or roda Dulo a az proizhojdam ot roda na Oguz han. I systo taka az govoria ezika na dedide si zastoto men nikoy ne me e asimiliral i zarobval. Sys zdrabve Peceneg …

- 03-01-2014|pecheneg

интересни хора сте вие българо мохамеданите

едни казват че са араби други потомци на траките трети на кипчаките.

а за българите бъркаш ако ги мислиш за православни хритияни те са атеисти.

църквите им са празни в повечето църкви няма и свещенници.

времето на комунистическа власт си е казало думата.

и не ми казвай че кръстилката е голяма трагедия за вас българите помаци.

за да не ти припомням за един министър от дпс ваше момче който имаше два паспорта един с мохамеданско име с него се представяше в българия и един с българско име с този паспорт се представяше в чужбина.

и братя юзеирови са същата работа тпо паспорт са с български имена а юзеирови са само за пред журналистите. имаше и един турчин дето се бе записал в чуждестранния френски легион но не с мохамеданското си име а с българско. такива сте вие турци и мохамедани тук в българия и българи и с българско име в чужбина. и пиши на кирилица по лесно се чете

- 03-01-2014|pecheneg

а що се отнася до етноса ни, прабългарите са огурски племена сродни с огузите

тюрки са а не иранци.

в нас е преобладаваща тюркската кръв но все пак сме славянизирани не го забравяй.

питам къде бе дпс да реагира като етническа турска партия когато наши псевдо учени внесоха една декларация в парламента с която искаха повече да не се обявяват прабългарите за тюркски народ.

- 03-01-2014|Златко

Към двамата етнически патриоти: търпението ми по отношение на всякакъв вид глупости е силно ограничено. Печенегът го знае отдавна, но не е в състояние да надмогне глупостта си, за което няма какво да говорим (като не можеш да кажеш нищо свястно, поне не бърбори къде трябва и не трябва). Що се отнася до този нов поборник, Севгин, той очевидно не знае още къде се е оказал. Хайде сега, сядайте си и двамцата на задниците, за да не се принуждавам да ви третирам като деца-идиотчета…

- 04-01-2014|Свилен Гавазов

Хубава статия-добре хвърлен камък в блатото на нашето себепознаване като най-толерантната нация…

Колкото до Севгин: разбирам го, обидата от насилственото покръстване през 1984-та е много силна, ние като общество не сме стигнали до съзнанието за това какво престъпление бе извършено срещу българските турци тогава с мълчаливото одобрение на огромната част от българите. Не виждам нищо лошо в това Севгин да се чувства турчин и да живее в България-както не е непростимо когато някой се обяви за арменец у нас…

За много години на всички!

- 04-01-2014|Златко – re:
Свилен Гавазов писа:

Колкото до Севгин: разбирам го, обидата от насилственото покръстване през 1984-та е много силна, ние като общество не сме стигнали до съзнанието за това какво престъпление бе извършено срещу българските турци тогава с мълчаливото одобрение на огромната част от българите. Не виждам нищо лошо в това Севгин да се чувства турчин и да живее в България-както не е непростимо когато някой се обяви за арменец у нас…

Разбира се, естествено. Но това не е повод човек сега да започне да предизвиква на пишман-дуел всички български „патриоти“, дето само толкова им трябва, за да започнат да пушат отвсякъде… От такива неща просто няма нужда, така поне мисля аз…

- 04-01-2014|Свилен Гавазов

Да, напълно съм съгласен; имаме нужда от спокоен разговор за миналото, а не надцакване с произход, вяра и т. н.

- 05-01-2014|светлана – систематично и уравновесено

Впечатлена съм от систематичния, уравновесен и архивно-обоснован подход на авторката. Прекрасно и освежително изключение на фона на политизираната и антагонизирана атмосфера в страната, както и в злободневната и „професионална“ литература… Поздравления!

- 14-01-2014|Димитър Левов – Mногостранно да допълним темата

Подвигът на Борис (Енвер) и Серафим (Ешреф) Хакъеви, пострадали за Христа през 1913 г.

Тези новомъченици се родили в българомохамеданското семейство Хакъеви в гр. Даръдере (дн. Златоград, Смолянска област). Къщата им се намирала в махалата „Голяма река“ до църквата „Св. Георги“. Най-големият от тримата братя Хакъеви, Енвер, се родил около 1870 г. От малък се проявил като буден и ученолюбив. В спомените на съвременниците си е останал като „висококултурен и образован българин“, „надарен с богат ум и голямо сърце“, запасен офицер, търговец, адвокат и виден общественик с голямо влияние“. Завършил турския правен факултет в Солун, завърнал се в Даръдере с юридическо образование. През 1902 г. бил назначен за секретар на общината и още в първите месеци след заемането на този пост проявил своя патриотизъм.

През с. г. в града бил създаден революционен комитет с председател свещ. Ангел Инджов и секретар учителката Евгения Пачилова. Комитетът събирал средства, закупувал оръжие и усилено се готвел за предстоящото Илинденско-Преображенско въстание. Тази дейност обаче била разкрита от турците. Енвер Хакъев тайно се срещнал с членове на комитета и предупредил секретарката Пачилова за грозящата ги опасност. Благодарение на това тя успяла да изгори комитетския архив, но членовете на комитета били заловени и заточени в Мала Азия.

Синът на Енвер Хакъев, Иван Родопски, си спомня за него: „След Хюриета 1908 г. той бе кмет на Златоград, длъжност, която изпълняваше чак до идването на българските войски през 1912 г. Адвокат по професия, той познаваше много добре законите в тогавашна Турция и пред него се откриваше голяма перспектива за издигане до върховете на властващата турска йерархия. Но него не го блазнеха високи длъжности.“

През време на кметуването на Енвер, в сем. Хакъеви се случват две знаменателни събития, за които той разказва на 26 януари 1913 г. пред прот. Ной Ангелов. Най-малкият брат Ешреф „боледувал и всяка надежда за оздравяване била загубена. Обаче, една страшна изненада… сред нощ ги смутила. Болният Ешреф завикал: „Аз оздравях и вече не съм Ешреф, а Серафим! След три години България ще дойде и всички ахряни-помаци ще се кръстят!… Съмна се… Серафим излиза вън и говори същото. Закарали го в управлението, заплашвали го, но нищо не било в състояние да го принуди да измени името Серафим, защото човек му се явил и му казал, че ще бъде здрав, ако си промени името от Ешреф на Серафим. И от шест години болен, моментално станал здрав и читав и тъкмо след три години, както било казано на Серафим, България… дойде“ (има се предвид освобождението на Златоградския край от турско робство през ноември 1912 г. през Балканската война).

Другата случка става със самия Енвер през 1912 г. „При къщата му имало старо черковище „Св. Георги“. Християните пожелали да построят там храм. Енвер не само не се противил, но изходатайствал ферман — разрешение. Това създало едно подозрение спрямо него и влиянието му пред властите намаляло. Когато черквата била построена, трябвало да се построи камбанария. Тогава Енвер, за да си възвърне влиянието пред властите, се обявил против построяването на камбанарията.

Една вечер той отишъл на гости у свои сродници. На връщане пред него изтропва бял кон с ездач, с неописуема красота, който извикал: „Ти ли си, който се противопоставяш за съграждане на камбанарията?“ И още му казал: „Ако искаш да не умреш още тази нощ, отиди и събуди хаджи Костадина, настоятеля на черквата, и още утре да почнат строежа на камбанарията.“ На мига конят и ездачът изчезнали. Енвер изпълнил заповедта и от себе си дал на хаджи Костадин десет лири за камбанарията.“

През 1912 г. турците ясно виждали, че войната с България е неизбежна. Нашият народ не е можел да се примири с решенията на Берлинския конгрес, върнали робството в много от току-що освободените български земи и с голям ентусиазъм се готвел да воюва за своето национално обединение. Турските власти обявили обща мобилизация, която не подминала и Енвер Хакъев. Като запасен офицер той бил мобилизиран в Ксанти. През това време изпратените на служба в Кърджали златоградски българомохамедани, начело с офицера Хасан Анджеров се вдигнали на бунт срещу командващия ги Явер паша и заявили: „Ние срещу своя народ няма да отиваме, няма да се стреляме и няма да се бием!“ По-нататъшните им действия принудили Явер паша да се изтегли с войските си в Гюмюрджина. Там той „наредил временно градско управление от първенците под председателството на отец Митанов. Дал им наставления добре да посрещнат българските войски… и предал на отец Митанов ключовете на три военни склада с поръка да ги предаде на българските военни власти“. Накрая добавил: „Надявах се, че моите войници ще се бият най-добре, а излезе един помак от Даръдере, който вдигна оръжие срещу мене и изрече, че не иска да се бие срещу народа си.“ Войниците от частта на Анджеров, мобилизирани от Дъръдере, Ерма река и др. селища се връщат в родните си места, дочакват идването на българската армия и се предават заедно с оръжието си. Научавайки за освобождението на Даръдере, Енвер Хакъев също се връща от Ксанти, за да осъществи една идея, отдавна зрееща в съзнанието на родопските българомохамедани.

Като по-образован, Енвер знаел историята и казвал: „Аз ще покръстя целия помаклък.“ Само четири дни след освобождението на Даръдере, той подал до временно дошлия в града свещ. Пантелей Кузмов от с. Соколовци молба да бъде покръстен заедно със семейството си. Последвали го брат му Серафим (Ешреф) и Хасан Анджеров. Агитирайки се помежду си, молби подали общо тридесет и осем семейства българомохамедани. Изненадан от спонтанното им искане, свещеникът изпратил техните заявления до митрополията в Пловдив и до Св. Синод в София. „Беше минало доста време, може би месец-два от подаването на първите молби, но отговор бе получен към средата на декември 1912 г. Бе наредено на свещеника да подготви желаещите да се покръстят, да ги научи на молитви, да минат през оглашение и пр., според както изисква Великият требник. Тогава поп Пантелей беше сменен… а в Даръдере бе дошъл за свещеник о. Никола Янев от Момчиловци. Той трябваше да извърши кръщението. Сам той не знаеше какво съдържа Великият требник, нито бе виждал такава книга, затова се бе двоумил как да постъпи. Отговор не бе съобщил на просителите, за да не ги разочарова, но го съобщил на църковните настоятели. Настроението между българомохамеданите за покръщаване… било повишено, затова настоятелите решили да пристъпят към него без Великия требник и формалностите по оглашението…“

„Между българомохамеданите се бе подела агитация да се покръстят. Всички те си намерили кръстници и в уречения ден се явиха в църквата. По този случай църквата се напълни с хора не само вътре, но и отвън. Попът бе само един. Присъстваха много и от нас войниците. Аз даже и пях в църквата. Кандидатите за покръстване се събраха в артиката (предната половина на църквата), където ние пеехме „Достойно ест“ и „Благословен грядий“. Всичко бяха деветнадесет души, първата партида, защото последваха и други партиди. Всички се облякоха в бели платнени роби, мъжете по-къси, а жените — дълги до пети. Така ги въведохме в черквата. Там имаше казан с вода. Кръщаването стана с поръсване с вода, подрязване косите и миросване. Първо минаваха мъжете, след това жените и накрай децата. Това беше покръстването. С това то почна в Даръдере, откъдето се разпространи навсякъде из Родопите. Като свърши тази първа кръщавка в Даръдере, всички почнаха да им честитят. Най-напред попът им каза: „Хайде честито сега! Да сте живи и здрави, да живеете в нашата вяра!“ Подобни пожелания казваха и другите, на което новопокръстените се радваха и благодаряха. От черквата всички бяха заведени в домовете на кръстниците. Там се бяха гощавали и радвали взаимно на новото родство през целия ден…“

В доклад на асеновградския архиерейски наместник до Пловдивския митрополит Максим от 31 декември 1912 г. се казва: „Началото на християнизирането е турено от него (свещ. Пантелей Кузмов от Соколовци) в Даръдере. Там покръстил най-първо един запасен турски офицер, бивш адвокат, с цялото му семейство. След него се покръстил един дервиш и друго семейство, всичко на брой осемнадесет души… Според положителни сведения, след него са приели светото кръщение още петнадесет семейства.“

В първата група новопокръстени били Енвер Хакъев и средният му брат, както и Хасан Анджеров. Енвер получил името Борис, а кръстник му станал Петър Жерафов. Хасан Анджеров станал Аспарух, а негов кръстник бил църковният настоятел хаджи Костадин.

„Това необикновено за тоя край събитие възпламенило не само градеца Даръдере, но и целите Източни Родопи — от Мадан до Гюмюрджина, постоянни делегации от будното помашко население зачестили до окръжния управител с неизменна молба да искат свещеници за кръщене.“

С писмо от 20 декември 1912 г. секретарят на Св. Синод Ст. Костов уведомява министър-председателя Ив. Ев. Гешов, че в района вече са се покръстили тридесет и три българомохамедански села. От края на 1912 г. до лятото на 1913 г. се покръстват около 200 000 българомохамедани от Родопите, Западна Тракия и Македония, включително и всички селища около Златоград и Гюмюрджина. Мисията, изпратена с тази цел от Св. Синод, пристигнала в Даръдере вечерта на 24 януари 1913 г. и останала там до 27 януари. На 26 януари включилият се в нея свещ. Ной Ангелов се запознал с Борис Хакъев и Аспарух Анджеров и разговарял с тях. На въпроса защо са пожелали да се покръстят, Аспарух отговорил: „Ние сме българи късметлии, че в наши времена става това… и защото нашите бащи са ни говорили как са дошли турците, как са ни отнели вярата, черквите обърнали в джамии, а манастирите разрушили.“

Борис Хакъев казал: „Нашите бащи и деди са ни предавали, че ние сме българи, с нож са ни отнемали вярата и че ще дойде време наново да станем българи. Сега е дошло това време.“

Голямото желание на българомохамеданите да се покръстят и радостта, с която посрещали изпратените при тях свещеници, са обясними. Те винаги са били смятани от турците за „гяури“ и „второкачествени“ мюсюлмани. През цялата им история османските, а след това и българските власти, заинтересовани от подкрепата на Турция по време на Първата световна война, са поддържали сред тях неграмотността и винаги други са говорели от тяхно име. Въпросът за доброволното покръстване на българомохамеданите и българските и турски зверства, довели до повторното им ислямизиране, е твърде сериозен и като предмет на множество спекулации, затова заслужава да бъде изследван подробно. Тук ще се спрем само на подвига на братята Хакъеви и някои други новомъченици и изповедници, пострадали тогава.

В средата на юли 1913 г., докато българските войски се бият в Македония, турски башибозуци нахлуват в освободените земи и подлагат православните българи на масово изтребление. Особено жестока е разправата с новопокръстените българомохамедани, които отказват да се върнат отново към исляма. В с. Арда 20-30 башибозуци образували наказателен отряд за издирване на новопокръстени. Заловили 85-годишния Христо Колюски и „зверски го убили, като го намушкали с щиковете си, за да се накървавят всички, след което го доубили и заровили“. Отвлекли една жена на име Стана, „покръстена и ревностна нова българка християнка“, жена на Махмуд хаджи Шкодров и въпреки защитата на мъжа ù и молбите на близките ù, я убили по същия начин в един вир край селото, защото отказала да се потурчи. Башибозуците заловили 90-годишните Христо Вълковски и Ташо Семерджиев. Започнали да измъчват Христо, но тогава един от местните първенци съобщил за това на техния командир, майор Керим Ахмед, който веднага прекратил разправата с двамата старци.

В с. Смилян бил заклан един българомохамеданин за това, че не искал да се откаже от православието и името Христо. В Даръдере бил докаран новопокръстеният с християнско име Стою хаджи Мехмед от с. Саръ-къс (дн. Жълтуша), където бил жестоко бит. От Даръдере го закарали в Гюмюрджина, а оттам в Кърджали, където го обесили. Само превземането на Кърджали от българската армия попречило да бъде обесен и друг изповедник на вярата — дядо Дамян от Даръдере. За тях свещ. Ной Ангелов казва, че те „макар и живи, но понеже с готовност понасяха и бяха готови да умрат за Христа и придобият Христа и живот небесен, те са в избраните при величието и славата Христови, която благоволи Бог три пъти да им открие, затова облажавам народните мъченици“.

Отец Ной описва също и подвига на Борис и Серафим Хакъеви. „Гореспоменатият офицер Хакъев, с ново име Борис, стана пръв жертва. След нашето отстъпление от Тракия, нахлуват башибозуци. Започва паническо бягство на всички стари и новопокръстени християни от Даръдере и околията. С бежанците е бил и Борис със семейството си. Кръстникът на Борис, Петър Жерафов, убедил кръщелника си да се върне и да защити домовете им от тази напаст. Но башибозуците нахлуват и със залпов огън повалят мъртъв Борис. Трупът му стоял… пред казармата непогребан.“ След като престояло така около седмица, тялото на Борис Хакъев било нарязано на парчета и изхвърлено…

„После заловили брата на Борис – Серафим, били го най-жестоко с железа, принуждавайки го да се откаже от християнската вяра; докарали майката, жената и децата пред него, дано се смили поне за тях. Но той и при най-тежкия побой продължавал да вика: „Не познавам ни майка, ни жена, ни деца. Познавам само моя Христос и майка България! А вие… по-скоро отделете душата от тялото ми, да отиде при моя Христос!“

Майка му, жена му и децата му плачат и молят да се откаже от Христа, като се смили над децата си и му викат: „Ешрефе“, а той отговаря: „Аз не съм Ешреф, аз съм Серафим. Никого не признавам заради Христос“.

„Подкарали Серафима вързан към Кърджали. Шест дни го разкарвали и през час, през два, го подлагали на зверски мъки. Но Серафим изтърпял мъченически всички издевателства и останал непоколебим… Когато се убедили, че няма да се откаже, закаран бива в Кърджали, където го осъждат на смърт чрез обесване. А в Кърджали, полуиздъхнал от мъченията, Серафим бил обесен на една върба. Така завършил живота си Серафим и със своя подвиг доказал що значи силна вяра и обич към родината.“

Христовите новомъченици Борис и Серафим с добрия подвиг се подвизаваха, пътя свършиха, вярата опазиха и получиха венеца на правдата (вж. 2 Тим. 4:7-8) според истинското обещание на нашия Спасител: „Бъди верен до смърт, и ще ти дам венеца на живота“ (Откр. 2:10). Делото им е забравено на земята, но се помни на небето. От човеците не получиха слава, никои не е поставил надпис или поне кръст на мястото на мъченическата им смърт, нито се отбелязват годишнини от подвига им дори в родния им град, но те са причастници на Божията слава и се радват на голямата награда, която Христос е обещал на Своите мъченици. „А душите на праведните са в Божия ръка и мъка няма да ги докосне. В очите на неразумните те минаваха за умрели, и краят им се считаше за погибел, и заминаването им от нас — унищожение: но те си пребъдват в мир…“ (Прем. Сол. 3:1-3), „Тогава праведните ще блеснат като слънце в царството на Отца си“ (Мат. 13:43).

Делото, за което новомъчениците Борис и Серафим Хакъеви проляха кръвта си — доброволното и свободно връщане на българомохамеданите към праотеческата им православна вяра — няма да умре, но в свое време ще принесе, и вече принася благодатните си плодове пред Бога, защото, по думите на един Божи угодник, „не могат потомците на толкова поколения вярващи синове на Православната църква, в дълбочината на сърцето си докрай да отстъпят от вярата на отците“. Делото на фанатиците, наложили исляма на родопските българи и държащи истината в неправда (Рим. 1:18), няма да устои, защото е извършено с нечовешка жестокост и винаги е било поддържано или с най-варварско насилие и проливане на много невинна кръв, или с принудително държане на българомохамеданите в пълно невежество и неграмотност и фалшифициране на историческата истина.

Източник: Църковен вестник, бр. 18/102

- 17-01-2014|Михаил

Статията доказва нещо наистина много важно от този период на нашата история, а именно че Църквата и църковната власт е бил далеч по-далновидна както от съвременниците си в лицето на правителството на Радославов така и от днешните мухльовци в НС. Аз съм убеден, че е имало момент на пресилване и притискане на помаците да се откажат от исляма, но причините това да бъде извършено е не само българският, а и световният исторически опит, който показва, че само в хомогенна етно-религиозна среда може да има истински мир и просперитет. Няма нищо лошо в това културите, народите и хората да търгуват, пътуват и опознават един други, но когато дойдат в близък досег мирът изчезва и неминуемо започва съперничество. Ето това са знаели тогавашните владици и са искали да ни спасят от това, което преживяваме днес.

Помаците и изобщо мюсулманите нямат избор в политическите си възгледи, защото исляма не е религия на свободата. Аз знам, че ще има достатъчно много българи, които ще ми възразят, че християнството също представлява една агресивна религия, която е извършила не по-малко злини от исляма, но това те ще кажат защото са духовно скопени още от младенческа възраст. Българите днес за жалост са духовно скопен народ, който не може да достигне до духовна ерекция, тъй като изобщо не я познава. Това духовно полумъртво състояние на българите пост-християни днес, качествено променя баланса на силите. Исляма макар и фалшива религия, проникновено въздейства върху моралните и социални възгледи на личността, защото ако не друго, то поне религиозното чувство е живо. Секуларизмът напротив, обезсиля личността, като замества естественото религиозно чувство с идеологически конструиран морал, който може да се пропука под напора на дори лек повей от житейски събития.

И така, личните политически, социални и културни убеждения на един мюсулманин в България днес, особено на фона на просперираща мюсулманска държава до нас, не може да съвпаднат с тези на останалата част от българското общество, което макар силно фрагментирано има общи надежди. Да не пропускаме дългият период на влияние на антибългарската партия ДПС, която повече от две десетилетия провежда необезпокоявано подривна държавна дейност, а подривна държавна дейност е всичко, което вреди на иконимическият, политическият и социалният напредък в страната. ДПС покрива абсолютно всички критерии определящи една организация като подривна. И всичко това под шапката невидимка на религиозната свобода. Ето от това са искали да ни спасят нашите предци, които са мислели за нас, днешните българи, а и за утрешните, ако останат такива.

Исляма в България, впрочем има вече достатъчно натрупан ресурс за да бъде напълно самостоятелен. Аз лично смятам че при едно малко нажежаване на международната политическа обстановка, българският ислям ще създаде ново държавно формирование на картата на Европа. Колко ще бъде голямо, кои точно територии ще обземе, как ще се назове, аз не мога да зная, но това ще ни се изсипе на главите в момент, когато сме най-малко подготвени, с други думи много скоро.

От това са искали да ни предпазят нашите предци. Аха!

- 17-01-2014|Златко

Логично мислене, което не се е променяло в България от около стотина години насам. Да се надяваме, че по някое време ще се промени. (Докато тук ние седим и си гризем кокалчетата в очакване на следващия удар от тази или онази страна, Европа върви в съвсем друга посока…)

Ах, и още нещо: цялата тази логика беше логиката на комунистическите управници, които „пречистваха“ етнически България в продължение на около 35 години. Така че не ми говорете, че наследството на комунизма в България било преодоляно – или дори осъзнато, както показват стотиците коментари, издържани все в логиката на „етнически чистия“ национал-комунизъм…

- 17-01-2014|Михаил

Друже Златко, комунистите също са били хора със своите добри и не толкова добри възгледи. Тежкото наследство на комунизма не се крие в разни идеологеми, а в пълното откъсване на народа ни от Църквата. Знанието какво е Църква и личното участие в църковният живот, дават не само индивидуална духовна свобода, но и критерии за правлино разбиране на добро и зло. Разбира се, човешкото естество е подвластно на грешки, но духовното единство на един народ и участието му в първият и единствен безусловно успешен и неразрушим интернационален клуб, църквата, би могло да съдейства за добрият край на всяко начинание. А нали знаем, че всичко което завъшва добре е добро. Но и за това има условия. Ние не ги покриваме. Особено днес.

Всеки здравомислещ народ има фукции за самозащита. Вие искате да ни убедите в обратното, защото прекарвате твърде много време в сайтовете на ЕС. Лошо няма, но реалността е друга. Ние не очакваме удар, ние сме отдавна в прахта, ако не сте забелязали. А загубата на част от държавната територия е само едно напълно закономерно бъдещо събитие, което аз лично очаквам със смесени чувства. Любопитен съм, все пак, какво ще говорят тогава либералните усти и как ще ни убеждават, че в това няма нищо лошо, тъй като тези хора имат право на собствена държавност.:)

- 17-01-2014|Светла Георгиева – re:
Златко писа:

Ах, и още нещо: цялата тази логика беше логиката на комунистическите управници, които „пречистваха“ етнически България в продължение на около 35 години. Така че не ми говорете, че наследството на комунизма в България било преодоляно – или дори осъзнато, както показват стотиците коментари, издържани все в логиката на „етнически чистия“ национал-комунизъм…

Доста неубедително, защото изглежда, че не познавате „етнически изчистените“ републики като Франция и Турция, например, да не говорим за други съседни на България страни, където почистването от всякакви етноси е започнало доста отдавна е приключило.

Затова и конституциите на тези две държави не признават никакви други етноси, освен френския и турския.

Но тъй като те са бивши колонизатори, изглежда на тях подобно поведение е позволено от Ваша гледна точка, нищо че там никога не е имало „национал-комунизъм“ или както го наричате…

- 18-01-2014|Златко

Уморявам се вече от многословни проповеди à la Франциск Асизки, тоест за врабците и патките, така че тук, съвсем вкратце, само няколко думи за пълната шашавина и мъглявина на горния коментар:

Първо: от това, че може да се говори за френски и турски национализъм ни най-малко не следва, че и двата могат да бъдат поставяни в един кюп, за целите на какъвто и да било аргумент. Френският национализъм е от „граждански“ тип, докато турският е от „етническия“ (какъвто е и българския, а и всички останали балкански национализми). Разликите между двете неща са от небето до земята, и те се изразяват не на последно място в това, че при гражданския национализъм няма настояване за етническо, а само и единствено за културно претопяване (същата е донякъде и основата на прословутия американски „топилен тигел“ – човек трябва да владее езика и да познава властващата култура; как ще се оправя оттам насетне си е негова работа, както си е негова работа и етническата му принадлежност). Да оставим настрана факта, че двата национализма се различават и чисто исторически, което отново е от огромно значение.

Второ: дори и ако двата посочени национализма биха били еднакви, то от това ни най-малко не следва, че на българското етническо прочистване може да се гледа като на по-малко престъпление (или дори, както внушава горния коментар, нещо, заслужаващо уважение). Както казваше баща ми, бог да го прости, „ако всички тръгнат да дрискат по улицата, и ти ли ще забелиш задник, калпазанин с калпазанин такъв!“

Трето: дори и ако българското етническо прочистване би могло да се разглежда като нещо, заслужаващо уважение, то от това ни най-малко не следва, че някъде в моя коментар може да се открие оневиняване на чуждите националистически престъпления при същевременно осъждане на българските.

Изобщо, коментарът дава сравнително добра представа за типичния за този форум „коктейл Булгарикум“: манджа с грозде, насилие и над познание, и над мислене, и над логика; изобщо пълен ужас и танц на слепи самуилови воини… Въпросната дама като нищо може да излезе и някоя университетска преподавателка, ако може да се съди по увереността, с която поднася тук представите си за „ученост“…

- 18-01-2014|Златко

Ах да, забравих: да се нарече Османската империя „колониална империя“ редом с Франция е, разбира се, нов протуберанс на българската ученост и знание (или, с други думи. „хал-хабер-нямане“ от теория на колониализма и пр.)

Което отново ме връща към вечния въпрос, с който ме сблъскват подобни изявления на ученост:

Всичката хубава, само че кой ви плаща заплатите, некадърници с некадърници такива?

- 18-01-2014|Светла Георгиева – re:
Златко писа:

Уморявам се вече от многословни проповеди à la Франциск Асизки, тоест за врабците и патките, така че тук, съвсем вкратце, само няколко думи за пълната шашавина и мъглявина на горния коментар:==========

……………………………………

Изобщо, коментарът дава сравнително добра представа за типичния за този форум „коктейл Булгарикум“: манджа с грозде, насилие и над познание, и над мислене, и над логика; изобщо пълен ужас и танц на слепи самуилови воини… Въпросната дама като нищо може да излезе и някоя университетска преподавателка, ако може да се съди по увереността, с която поднася тук представите си за „ученост“…

Г-н Енев доста четете, но непоследователно и очевидно не специализирана литература, което се вижда от изказванията ви „на едро“ по точно определени въпроси, както и в случая. Липсата на знания при вас е просто крещяща.

НО не може да Ви се отрече, че страдате от трайна склонност към поучаване именно, когато не познавате даден проблем, които са определено със спекулативен характер и говорят за празнословене от високо качество.

Образовайте се, Господине, не оставайте на нивото на словоохотлив управител на сайт.

- 18-01-2014|Михаил

Аз само не разбрах как изобщо стигнахте до етническо прочистване. В статията се говореше за промяна на религията. Исляма, каквото и да говорят великите либерали, е религия която не само не води човека към Бога, но и му отнема естественият стремеж за развитие. Макар да има известни социални и културни достижения, исляма остава противник на прогреса. Единственият пример за държава с мохамеданско население и солиден икономически ръст базиран не на природни ресурси, а на заложена икономическа и политическа стратегия това е Турция след ататюрковите реформи, които свалиха исляма от власт.

Австралия е друг нов водещ пример, там забраниха исляма, напук на целият евро-американски цивилизационен плач.

Самата Европа бавно, но сигурно осъзнава непоправимите последици, които разюзданият либерален демократизъм стовари.

Глобалната игра доби качествен обрат още в края на 2008 година, а нашите закъснели либерали тепърва набират скорост, която ще ги доведе до нов душевен катарзис, когато осъзнаят, че са заредили гориво само за половината път.

„Десните“ убеждения на Ранобудните са маркистки евангелизъм

Автор: Тодор П. Тодоров

Г-н Тодоров, частичната окупация на СУ, където Вие сте преподавател, премина на етап „Студенти препитват държавата“… Как приемате и как бихте коментирали тази инициатива?

Като заглавие от 70-те. Някакъв комсомолски кръжок, блясък в очите, радост и единство. И музика. Нямам сериозно отношение към подобни неща. Опитвам се да ги избягвам, да поддържам някаква лична хигиена. Всъщност в началото симпатизирах на тези студенти, принципно подкрепях протеста им. Това, което ме отблъсна по-късно, е мракобесната и инфантилна атмосфера. Тикоподобното повтаряне на едно и също, неуместният инквизиторски дух. Призракът на комсомола. Тези хора все едно са глътнали някакво екстази и който не участва в техния „трип“ е по дефиниция изключен. От истината, от доброто и т. н. Това е една малка религия. „Враговете“ пък (а това са всички извън сектата), онези, пребиваващи в Града на Дявола, са вече исторически обречени, те и техните демонски гласове. Това е класически апокалиптичен сюжет, армагедон, добрите срещу лошите, красивите срещу грозните, елфите срещу орките и т. н. Най-касовата прожекция. Някакъв марксистки евангелизъм с готически елементи, от който са направени „десните“ убеждения на младите и който ми се струва твърде далеч от здравия разум. Вижте как обикновено са описвани „изключените“: те не са граждани, не са радетели за светло бъдеще, нещо повече – безмозъчни са, не могат да мислят. Тоест не умеят да мислят „правилно“, не разбират. Или са морални зомбита, продажници. Всичко е младежко, просто, устремно, инфантилно позитивно… Отново да се съмняваш, да мислиш критично, да си песимист не е актуално. Историята е понякога странно иронична. Това е поколение, което дори не е било родено по времето на социалистическия режим, което е „антикомунистическо“, така да се каже по исторически дълг, и въпреки това умело и убедено възпроизвежда неговата жестомимика и реторика. То пламенно възприема същия плосък език и естетика. Това е езикът на едноизмерното, затворено мислене, на елементарни и емоционално прегорели послания. Всички тези черти парадоксално го доближават до фашизма. Удивително е, че дори лозунгите и скандиранията им са архивни, нафталинови, не са техни, не са на тяхното поколение. Все едно тези деца халюцинаторно живеят в началото на 90-те. Та и по-рано. Те имат и своите шамани, които интелигентно им обясняват защо юрската ера още не е отминала. Дълбоко в същността си този протест е сложно носталгичен. Той отказва да приеме катастрофата на настоящето и търси убежище в някакъв неясен романтизъм. Повторение на детския стадий. Това е възбуждащата (но регресивна от психологическа гледна точка) наслада в една делюзия. Нека обясня това. Създаде се илюзията, че съществува едно просто, очевидно разделение. От едната страна са младите, красивите, просветените – на тях само е светлото бъдеще, на онези, които разбират, които виждат истината. От другата страна е ветхият човек, сумракът на неверниците и сребролюбците. Разбира се, че това е религиозна (гностическа, новозаветна) и в същото време комунистическа патетика. Някакъв особен фундаментализъм. Поколението, закърмено с идеите на свободния пазар, демокрацията и свободната информация, интернет, е същевременно уловено във вакуум, в капан, в усещането, че са го лишили от бъдеще, че е било базисно измамено, излъгано. Това ражда и справедливия, макар и позакъснял гняв. Обидата. В това се състои и правото на този протест. Само че в един момент той спря, стана нещо друго, нездраво, изчерпа плиткия си за съжаление потенциал. Доби известен вуду елемент. Не виждам много общо между поведението, манталитета на т. нар. студенти и амбициите на техния протест. Не ми харесват неговите манифестации, автоцензурата му, наивността и отказът да мисли, трисричните стадионни възгласи, утопичното единодушие и простота, ниският хоризонт, вкусът на 50-те, акциите „единство, творчество, красота“, духът на Людмила Живкова, бродещ из фейсбук… Струва ми се, че не това искахме. Усилието да се мисли, несъгласието стана признак на лош вкус. Затова другите са обвинени тъкмо в това – неспособността да разбират, да виждат същината. Това е ескейпизъм, защитен механизъм. Дори вид аутизъм, ако искате. Същото това разочарование, за което споменах, засегна младото поколение навсякъде по света. Но там младите като че ли реагираха другояче. Предпочитат да наричат нещата с имената им, не се срамуват, когато ги наричат „комунисти“, съзнават от какво са разочаровани, съзнават срещу какво се налага да се борят. Имат повече яснота и политическа грамотност. Това е разликата. Онова, което наистина липсва на това поколение тук, е самото то – със своите собствени идеи, своя собствен гняв, своите възможности. Може би просто ни трябват още десет години. Тогава за добро и зло, ще заприличаме повече на гърците и испанците. Ще пораснем малко. А дотогава – алкохол, телевизия и манифестации.

Смятате ли, че окупация, която се преоблича като опит за диалог под формата на кръгли маси, може да доведе до промяна на политическата ситуация и ако не, защо?

Такъв диалог няма да доведе до радикална промяна, но е необходим. За съжаление обаче не се случва. Това, което се случва е вид акционизъм. Диалогът изисква различни позиции. Изисква плурализъм. Да си говориш със себе си е по-скоро опасно.

Българските протести започнаха малко след утихването на протестите в Турция. Там обаче недоволството от улиците прерасна в създаването на политическа партия… Защо у нас протестите не се решават на тази стъпка?

Да, нашите протести са донякъде епигонски. Въпреки опита за имитация обаче, те изглеждат бутафорни, насилени, някак изкуствени.

Защо няма партия? Отговорът е сравнително прост. За да създадеш партия, трябва да си наясно какво точно искаш, какви конкретни дългосрочни политики и стратегии си готов да приемеш. Хубаво е да знаеш и кого представляваш, чии интереси защитаваш, без да се притесняваш от това. Хубаво е да можеш да излезеш и да кажеш всичко това на глас. Освен това са нужни и пари. Както е навсякъде, най-вече в САЩ, които по дефиниция са образец за демокрация. Там например бившият им вицепрезидент беше преди това директор на „Халибъртън“, една от най-големите компании за оборудване на нефтени сондажи и доставка на оръжия. Представете си сега какво би станало, ако това се случи тук. Парите в политиката са мръсно нещо. И не влизат в новия морал. Ето затова няма да се появи друга партия, освен инструментална, популистка, като тези на Борисов и Бареков.

Мнозина упрекват студентите, че обслужват, без да го съзнават, определени политически сили, че са в полза единствено на опозицията… Вие имате непосредствени впечатления от студентите, така ли е или сред тях има и такива, които искрено вярват, че могат да променят България?

Вижте, всичко в някакъв смисъл обслужва политически интереси. Не ми се иска тази тема да се прекалява. Студентите ни, за съжаление, бяха и все още са доста аполитични. Те не се интересуват и не искат да се интересуват от политика. Повечето не гласуват въобще или избират Светльо Витков. Въпреки това мнозинството от тях са искрени, да. В това се състои и трагикомичната им ситуация. В разминаването между претенциите им и собствената им реалност е техният провал. Оттам и ниското ниво на протеста. Защото протестът е преди всичко съзнание. Другото е само шум.

Може ли българското академично недоволство да постигне резултат отвъд пърформансите? Ваши колеги вече заявиха, че моралът не може да се окупира, че не е редно малцинство да налага своето мнение над мнозинството…

Кое академично недоволство? Телевизионното ли? Вижте, никаква революция на студентите не се е случила. Това е едно малцинство, преекспонирано във фейсбук и няколко медии. Създава се илюзията, че едва ли не студенството е на улицата, но това съвсем не е така. Ако човек гледа телевизия, може да повярва в какво ли не. Иначе съм убеден в силата на академичната общност и нейното недоволство. Виждал съм го и съм участвал в него. Но сега е различно.

Какво бихте посъветвали студентите? Какъв е изходът?

Изходът за тях не е политически, а културен. Да мислят критично, да мислят повече, да ползват собствения си разум, както гласи идеалът на Просвещението, да се съмняват, да не следват сляпо авторитети, да уважават плурализма – това бих ги посъветвал. И да имат кураж. И съзнание. Без тези неща няма да имат бъдеще.

Източник

Тодор П. Тодоров (1977) е доктор по философия и преподавател във Философски факултет на СУ „Св. Климент Охридски. Автор е на „Приказки за меланхолични деца“ (сборник разкази, Сиела, 2010). Разказът му „Ван Гог в Париж“ е отличен с наградата „Рашко Сугарев“ за най-добър къс разказ.

Коментари (27)

- 29-12-2013|Любомир Гаврилов

Тодоров здраво е пресолил манджата, особено в началото. Тази позиция на интелектуален онанист не му отива на възрастта. По-неприятното е, че няма кой знае какво да каже. Патетичното заключение на интервюто се прилага с пълна сила към младите философи от СУ. То е ясно, че те нямат политически вкус, поне на културния фронт да се проявят. Движението на ранобудните следва наистина да прерастне в политическо и пътя към това е … политически. А културния кръжок ще оставим на философите, на тях по-ще им приляга.

- 29-12-2013|Боряна Русева

Най-нелепото е, че тъкмо разказвач на приказки разтерзава романтизма и инфантилното в образа на Ранобудните. Първо ги харесвал, после вече не… Щото били носталгични марксистки проповедници на по двайсет и малко години и не знаели кво искат… А и не били образовани като своите събратя от Запада и Изтока… Епигони били… Всичкото това словоблудство е облечено в патетичните одежди на средновековната образност, в която авторът си плува професионално… Жалко е, че отново с удоволствие се слагат етикети и се омаловажава новопоявилият се порив към свобода в гноясалото ни патерналистично общество. Жалко е, че отново се размахват досадните до втръсване клишета, завършващи на „изъм“. Жалко е, че един млад, образован, с претенции за творец, Учител, възприема своите ученици не с блага мъдрост, а с надменно отегчение. Жалко е, че този млад мъж е университетски преподавател… Жалко е, че сме толкова провинциални…

- 29-12-2013|Златко

Хубаво е да запазваме по малко трезв разум дори и когато са засегнати някои от истински личните ни, истински твърди пристрастия. Самият аз винаги съм подкрепял (по принцип) ранобудните, което не ми пречи да се (по)ужасявам така по малко, когато чета във Фейсбук статусите на някои от момчетата, които бяха обявени (или се самообявиха) за техни водачи. Старите комунисти пасти да ядат, с две думи! Толкова дива нетолерантност, толкова самоувереност, само на стъпка от мракобесието, и то може би единствено защото не разполага с власт… И всичко това идващо от толкова млади хора, при това „водачи“ (визирам тук основно Манол Глишев). Е няма как след такива неща да се запазва все една и съща позиция, да се твърди упорито, че те „са си хубавки“, независимо от това дали твърдят, че тоя или оня трябвало да се обеси.

Ама ние така само си се майтапим, разбира се…

Всичко е наред, момчета. Само че защо родителите ви не са успели да ви научат на това, че в къщата на обесения за въже не се говори?

- 29-12-2013|Всичко по реда си

Винаги ще се намери един Общи. В случая е Тодор. Хубавото е, че този Тодор е един обиден на нещо безобиден, който е написал и някакъв по-къс разказ от горниия. Блазе нему и на ония с гайдите.

- 29-12-2013|Радев

Интервюираният(г-н Тодоров) е напълно прав. Тези „студенти“ явно действат първосигнално, вярно по „комсомолски“, сякаш изпълняват партийно поръчение. За други оттях-това, може би, е вид изпълнение на други договорни(облигационни) отношения(демек-бизнес). Ако намесим текущата политика, ще отбележим, че герберастите(милиционерите от стария режим. А защо стар?) събраха доста пари по време на тяхното „управление“, което си беше възстановка на въстанието на свинаря-цар Ивайло. Тоест-дава се възможност на свинаря да управлява, като се запазва статуквото(властта на феодалите, респ. олигарсите). От тази гледна точка-ранобудните са повече съконтрагенти на изпълнителите на поръчката. Отделно от това-трябва да им се изнесе нарочна лекция за спазването на правния ред. Щом симпатизират на „десните“, би трябвало да спазват един от постулатите на десницата-спазването на правния ред и недопускането на неправни(революционни) изпълнения. Никой модерен човек не допуска дори и в мислите си думи като „окупация“(те едва ли си спомнят за една същинска окупация-съветската в Чехословакия през 1968г.). А българските „ранобудни“ са издигнали лозунг: Демокрацияю чрез окупация. Нещо като: Свобода чрез агресия.

- 29-12-2013|Любо – за десните и за левите

Всъшност, като заклеймяваме ранобудните студенти, ние сме на път да отречем себе си. Защото те са огледален образ на българското общество. Да, те бъркат дясно и ляво, но нима техните „батковци“ не са го пообъркали? Да, те нямат политическа платформа – все едно, че техните критици имат. Да, има сред тях хора с „комсомолски профил“. Все едно че поучаващия ги „писател и философ“ Тодоров няма комсомолски профил. Истината е, че читавите студенти са в чужбина, интелектуалното нивото е силно спаднало, включително и на тези които ги критикуват. И никак не е лесно в атмосферата на обща посредственост да намериш пътечката, която ще ни изведе от шубрака в който сме се набутали сами.

- 29-12-2013|Златко

Вижте сега, хора, мъже и жени, хайде да не разводняваме нещата и да ги наричаме със собствените им имена, какво ще кажете? „Дясно“ и „ляво“ са, поне в този случай, дупки от гевреци, дъвки за балончета. И когато става дума за критика на нещо си, то тя е критика не на политически, а начовешки позиции. Остава си факт, че, когато някой използва езика на терора, било то „на майтап“ или не, вече няма никакво значение дали този език е изказван от „десни“ или „леви“ позиции. И хайде да не се дразним тук взаимно, като се правим на шушумиги и се опитваме да говорим така, сякаш не разбираме за какво става дума. Млади или стари, хората, които говорят с езика на близкото ни (и малко по-далечно) минало, нямат никакви основания да виждат в себе си поборници на неща като прогрес или развитие, Онова, към което призовават те, е завръщане към миналото, фул стоп. Така че стига интелектуални игрички, стига увъртания, стига преструвки. Ако някой от вас вярва, че в тази страна има хора, които трябва да бъдат малко поизтрепани с павета или каквото там дойде под ръка, моля да го каже на висок глас. Инак, вярно, възрастта е хубава предпоставка за надежди, че човек ще промени нещо в света около себе си – но не и в случая, когато всичките му инстинкти не се различават ни на йотичка от онези на дядо му и баща му…

Цивилизацията означава сдържаност. И отказ от мечтите за бързи решения. Няма друг начин, не става. Всичко останало е някакъв вид „изъм“…

Реалността изисква от нас отказ от мечтите за преживяване на някакъв вид надмощие, доказване на собствената правота, победа… Всичко това са неща, които дърпат назад към миналото. Настоящето – именно онова, което не иска да приеме почти никой в днешна България – е ОТКАЗ от желанието за победа. (Мълчалива) работа. Търпение. Търпение. Търпение…

И не ме наричайте (пишман)-християнин, защото не съм…

- 29-12-2013|Любомир Гаврилов
Цитат:

Онова, към което призовават те, е завръщане към миналото, фул стоп.

Тук пък аз съм изпуснал нещо, от Златко го научавам. Пък не мога да кажа, че не чета вестници, на няколко езика при това. Аз пък си мислех, че те призовават за оставка на настоящето правителство и за нови парламентарни избори. В края на краищата, пише го на всички афиши, не може да не сте го прочели. А за оставка призовават заради безпрецедентния политически гаф с Пеевски, както и ред други политически гафове. Правителства са давали оставка и за по-малко неща от тези. Нека да не драматизираме. На мен ми се струва, че предсрочните избори нямат разумна алтернатива, освен ако Станишев не избере неразумната алтернатива. Което не е изключено, той вече доказа, че хабер си няма от политика – жалко (за България, не за него). Стоенето на власт „напук“ струва много скъпо в парично изражение. Но щом пистелите-философи подкрепят, ще трябва изглежда да се плати.

- 29-12-2013|Бонски – Демокрацията е окупация, свободата е диктат, истин

1984-та на Оруел е със силна антикапиталистическа насоченост. „Окупирай Уолстрийт“ е с още по-мощна антикапиталистическа насоченост.

Нашенското „Окупирай!“ е бледа индигова интерпретация на красиви и зелени младоци, които си нямат хал-хабер от системно мислене. Затова и правят мощна окупация с двама души в ЮЗУ, но не и в НБУ.

Тези жужета, които не са чели и Конституцията на България, си въобразяват, че са носители на „новото“.

Проблемът не е да се сменят гнусните (в съзнанието ни) физиономии на Станишев и Местан с тази на Борисов, но и омръзналите идеи на някакви „реформатори“ и едноличини политически търговци като Витков и Бареков.

Проблемът е да се смени Системата!

Благодаря на автора, чу изразява (по косвен начин) и моето мнение.

- 29-12-2013|Таен съветник на всички презид

Ако това любезно Е-списание излизаше по времето на т. н. Априлско въстание, щяхме да чуем абсолютно същото за младите си хора: хаирсъзи. Хайде, стига вече сме ги хулили! Тия хаирсъзи, независимо какви на цвят, са просто глупавите ни пролетни мартеници. Какво ще последва след провала им не е – ни най-малко – работа на историята, а на географията и метеорологичното и време. Стига сте се въртели като обрани евреи в грохналия дюкян „Демокрация“ – фалирал спонсор на националната ни държава, защото всички добре знаем, че Господ, ще не ще, трябва да опази гена ни и тоя път. Така че крадете собственото си бъдеще спокойно когато не спите, и Го оставете да си свърши работата. Лека нощ, деца.

- 29-12-2013|Любо

Амин! Дали да класифицираме и писанието на Тодоров като „глупава пролетна мартеница“? Някак си не съм съгласен така лесно да забравим глупотиите на Тодоров. Откривам учуден, че този човек си е написал автобиграфия във википедия, в която се е самообявил за „философ“. Аз обаче не открих неговите научни трудове, може би е забравил да ги цитира? А това е много по-голям проблем от „глупавите пролетни мартеници“. И „Либерален преглед“ може би трябваше да вдигне летвата малко по-високо. Защото какво ще си кажат читавите учени, които вече са публикували тук? А такива има. Впрочем, имам въпрос към Златко Енев. Както разбирам, това интервю според Силвия Томова било дадено „специално“ за медията „коментатор. бг“. http://www. komentator. bg/%D0%94-%D1%80-%D0%A2%D0% BE%D0%B4%D0%BE%D1%80-%D0%A2%D0%BE%D0%B4%D0%BE%D1% 80%D0%BE%D0%B2-%D0%A3%D0%B1%D0%B5%D0%B6%D0%B4%D0% B5%D0%BD%D0%B8%D1%8F%D1%82%D0%B0-%D0%BD%D0%B0-%D0% A0%D0%B0%D0%BD%D0%BE%D0%B1%D1%83%D0%B4%D0%BD%D0% B8%D1%82%D0%B5-%D1%81%D0%B0-%D0%BC%D0%B0%D1%80%D0% BA%D0%B8%D1%81%D1%82%D0%BA%D0%B8-%D0%B5%D0%B2%D0% B0%D0%BD%D0%B3%D0%B5%D0%BB%D0%B8%D0%B7%D1%8A%D0% BC-n-10747

Може би е правилно това да се укаже и тук: Либерален преглед е препечатал интервюто от „Коментатор“.

- 29-12-2013|Златко

„Либерален преглед“ ВИНАГИ указва откъде е взел някой материал, уважаеми Любо (ако материалът е взет отнякъде). И това от седем години насам. Предполагам, че през това време вие сте бил зает с други неща, инак сигурно междувременно щяхте да сте го забелязали.

Та така. Под всяка статия тук, преведена или препубликувана от някое друго издание, стои думичката „Източник“ (както е и в случая).

А летвата, предполагам, се намира точно толкова високо, колкото може да я постави издателят на това списание. През годините тук се изреди доста народ с всякакви мнения, най-често безпардонни и самоуверено-нафукани, както си му е редът по нашите краища. Хубавото във всичко това е, че, ща не ща, аз съм принуден да се уча на търпение. ОТ всичко това. ЧРЕЗ всичко това. И ПРЕЗ всичко това.

Позволете ми да ви пожелая приятни моменти тук – докато и доколкото успеете да се задържите. Извинете скептицизма ми, когато си позволя и да предрека, че няма да бъде задълго. Тъпо, неприятно нещо е това опитът – и той винаги ни диктува все едни и същи неща. Като например колко предсказуемо е поведението на повечето от хората, които се навъртат тъдява. Особено когато коментарите им са издържани в един определен, силно специфичен тон…

С приятелски поздрав, Златко Енев

- 29-12-2013|Любо

На лесните въпроси се отговаря с удоволствие, затова се надявам, че не съм ви засегнал много: не бях видял връзката „източник“, похвално – благодаря. Иначе действително, „Либерален преглед“ поддържа удивително високо ниво за списание без финансови възможности, това не може да остане (и не остава) незабелязано. В този смисъл ми се стори, че препечатването на това интервю е неуместно.

- 30-12-2013|виктор

спрях на средата на текста. нещо изпиваше енергията ми и нямаше смисъл да продължавам.

някакъв индивид, явно пришалец, с „висш“ интелект, незапомнил откъде идва и как се е „родил“ като такъв обвинява в плагиатство и инфантилие, плагиатствайки куп глупости, които е намерил в черната си кутия, явно харесвайки каква МАШИНА за научен синтез представлява. привидния чакал на злободневни теми разнищва тези долни „сектантчета“, които си играят на революционеро-фашисти. с цялата тази ограниченост на свободния дух, която лъха от статията, бих посъветвал автора да взима повече чист въздух и да не си играе на критик. браво студенти, играйте си на инфантили и на всичко друго, което ви е на сърце – така ще се „родите“ и преоткриете:))

… и този „ескейпизъм“ – wow, how cool!!!!

- 30-12-2013|ANTOANETA TODOROVA

Da pishesh prikazki i razkazi ne e kato da vizhdash realnostta jasno…a oshte po-malko da ja ocenjavash pravilno. da si doktor po filosofia ne e kato da poznavash dobre narodopsihologiata…gospodin todorov e jaruk primer za tova…kazanoto ot nego zvuchi neseriozno./sazhaljavam, che v momenta ne moga da pisha na kirilica po nezaviseshti ot men prichini, za koeto

se izvinjavam./

- 30-12-2013|Първата Световна

По въпроса доколко са „десни“ (не само протестиращите студенти, но и други интелектуал-политикани в България), един медиен психиатър

(Николай Михайлов) наскоро се изказа съвсем определено: „Когато интелигенти се струпат на едно място, то е за да извършат някаква глупост или ако не им стигнат силите, да се скарат. Не са десни, а либерали, това е техният секрет“.

- 30-12-2013|Любо – десните либерали

Именно, това казва и Тодоров, че не са десни, а марксисти. Чак марксисти не са, за това трябва най-малкото да си чел Маркс. След като Тодоров не го е чел Маркс, какво остава за неговите студенти.

В българската социална митология „десен“ е синоним на демократ, докато „ляв“ е синонимим на комунист, ретрограден тип, който без съмнение не е демократ. Аз не им се подигравам, дори думата „либерален“ за мен е неясно какво означава. Българите, които се връщат от САЩ ще ми обяснят, че това са хора които искат държавата да се меси във всичко, да се вдигнат данъците, въобще, нещо като нашите „леви“ ама в САЩ. Докато във Франция, където живея „либерал“ наричат например бившия президент Никола Саркози, който искаше да свали данъците и да намали държаваната намеса в икономиката. Какво следва от тази каша? Следва, че програмите на партиите и политическите движения трябва да се четат. Стигайки до ранобудните студенти: няма как да не констатираме, че те не могат да имат политическа платформа. „Оставка“ не е политическа платформа. Студентите ще имат политическа платформа, когато първо се изпокарат, а после се разделят по политически пристрастия. Както направиха „зелените“ в България: напуснаха Реформаторския блок. Това са нормални процеси, нали искаме да живеем в нормална държава?

- 30-12-2013|Black Wolf – re:
Златко писа:

Старите комунисти пасти да ядат, с две думи! Толкова дива нетолерантност, толкова самоувереност, само на стъпка от мракобесието, и то може би единствено защото не разполага с власт… И всичко това идващо от толкова млади хора, при това „водачи“ (визирам тук основно Манол Глишев).

Хе-хе, е Манолчо си го знаем. Като знам как модерираше клубовете, в които беше модератор не е нужно да чета във Фейса…;)

- 30-12-2013|Любо

И цялата тая патардия, заради Манол Глишев ли била? Аз бих казал, че не, не е за това. Гледам, таткото на младия Тодоров, Тодоров-старши (професор в УНСС „Карл Маркс“) станал голям началник в славнияНаучен фонд, където наскоро откраднаха 250 милиона лева. Ето за това да пише писателя-философ, а не за някой си Манол Глишев.

Впрочем, други вече написаха, можете да купите книжката в книжарницата в подлеза пред СУ. В knigata има много имена на живи хора.

- 30-12-2013|ОТВОРЕНО ПИСМО

Sehr geehrter Herr Еnev!

Преди всичко моля да приемете дължимите за един – макар и нередовен – читател на либералния Ви Преглед празнични благопожелания за здрава и успешна 2014 година.

Повод и причина за това Отворено писмо, на което ще се по-трудя да придам черти на сенсибилизиращо-ориентировъчен наратив с помощта на преводача Мартин К., е коментарът ми, подписан с „Таен съветник на всички президенти“. В него бях изрекъл на половин дъх онова, което хората в германия онагледяват в изрази от порядъка на „Кратки думи – дълъг смисъл“. Затова си разрешавам да дообясня смисъла на казаното от мен в само едно изречение: Делото на тези млади хора щеше да бъде осмисляно и посмъртно, ако те агираха в хуманно обкръжение, съзряло зрялата сгода да реагира съразмерно просветено на едно конкретно нагло и нечленоразделно политическо предизвикателство. (Тоест, аз изрекох онова, което отеква и като Ваше ехо из кухи и глухи клисури на тая „ваша“ стара Нова земя, хер Енев). Преди време в сайта Ви намери място и един забележителен коментар, красиво артикулиран на бъл¬гарски език от възрастен човек, когото – неустоимо изкушен – ще спомена. (Всеки читател на ЛП може сам да постави странно липсващата пунктуация). Авторът му казва безспорно:

„… Аз искам много да завърша с едни мои и на Маринов думи за Морала на малобройните протести залостен зад една тежка желязна врата чуйте колкото и да блъскате по нея драги ми студенти тя няма да ви се отвори не е и нужно понеже протестите ви са волни птици затуй отскубнете си пера от крилете им заострете ги и потопете в мастилената река за която ще ви кажа на друго място тя няма да пресъхне и дор сърца туптят изпишете с горди думи на човешкото достойнство лазурната безкрайност и тогава ще ви се отворят златни двери и ще застанете в подножието на трите скални хълма под ярко осветената човечност чието небесно име е Морал много са непристъпни тези хълмове но ако не се откажете още по средата на пътя то непременно ще покорите върховете им нищо че тогава ще сте дошли на моите години до утре в 12 без една. Свободните думи са птици писани ли са без препинателните знаци те са бързокрили утре ще са пред народното събрание при вас мили наши деца.

ваш Димитър Симов (пазач.)

Интервюто на философа Тодор Тодоров обаче намирам за спорно: поводът е провокативен; природата – нечистоплътна; резултатът – отблъскващо противоречив. Представянето му на страниците на ЛП няма да коментирам – те не са нито мое решение, нито моя отговорност. Знам, че споменатите условия се съчетават особено трудно, защото това се върши само от един човек, който, като всички финансово несъстоятелни, но упорстващи моноиздатели, търси противоречивите отправни системи на лесно необяснимата относителност. Провалите при подобни полусърдити усилия – прилежно програмирани или спонтанно призовани – са най -често незаобиколими; както, впрочем, и безспорните им Hochflüge* /*високи полети/.

Напомням без следа от съжаление, че аз „влизам и излизам“ в това (по думите на издателя му седемгодишно) електронно „съзидание“ само отвреме-навреме, но въпреки това, и като цяло – овреме: тук се случва да попадам на писмена, които ме спират на улицата и питат за часа като непознат човек в приятно топъл следобед; да търся дребни в джоба си или да усетя нечия чужда ръка, плъзгаща се в него. Тогава съчувствено мисля за оная предизвикана самота, която der mürиische* /*сръдливият/ издател хвърля в пламтящите обещания на риска. Schön* /*добре/, но кой ще вади горещите кестени, ако те не се оправдаят? И защо трябва да крие радостната си възбуда при обратни случаи? Не познавам Златко Енев лично. Но твърдя, че се досещам за чувствата му, защото той прави понякога несполучливи опити да ги скрие. Те са само премигващи срещу слънцето балкански наивитет, доверчивост и плахост. Последната е скрита в театралните пози на пътуващ артист, който дава всичко на което е способен, преди да слезе от импровизираната сцена, за да брои познатото звънтене на пиринчени монети. Не знам (би било „Човешко, много човешко), ако той мечтае и за представление пред Шекспировия принц, за да чуе: „Благословен е оня, у когото сърце и ум са тъй добре споени.“ Последните думи не стават за редове на любезна новогодишна честитка и нека бъда оневинен, защото използвам театралната реплика на принца само да напомня – и от името на безименния читател –, че всеки „грях“ може да потърси земно обяснение. Човекът може да извини; да опрощава е функция единствено на Твореца.

Стигнах и до въпроса защо говоря за всичко това? Отговорът може да се потърси и в цитата по-долу, написан от ръката на хер Златко Енев:

„Като например колко предсказуемо е поведението на повечето от хората, които се навъртат тъдява. Особено когато коментарите им са издържани в един определен, силно специфичен тон…

Извинено? Извинено. Не заради „навъртат“, заради „тъдява“. Ако беше обикновено зломислие, щеше да го каже „навъртат наоколо“. „Тъдява“ е клас „Безобидност“, която словосъчинителят едва ли употребява случайно. На „подсъзнателно“ ниво словосъчетанието е невинно като бабина пазва: стопля и успокоява. Затова, винаги когато стигам и по други поводи до такива умозаключения, усещам, че понасиля ли се още съвсем малко, мога да разбера как се опрощават греховете и на другите. То, обаче – за „другите“ само се досещам –, никога не ми достига. Празнуващите немски християни наричат това „вяра“; молещите се жадно – „надежда“; недоверчивите, чисто и просто – „любов“. Ако смятам, че нещо наистина липсва на идеята Либерален преглед, то е често лекомислено пренебрегвана душевност. Не спиритуалността на пиринчения звън за някакво заслужено усилие, а проклятието на непреодолимото sine qua non. Затова ще се радвам без задръжки и винаги, когато срещам интелигентната усмивка на ЛП – дори в скудодумното участие на някои „фор-умници“.

Няма да пропусна и още нещо: Темата ме занимава отблизо и бих подкрепил (и помолил) списанието да и обърне повече дължимо внимание. Зная, че въздържането от непренощували опровержения, стигащи до конкретни предупреждения за „изхвърляне от храма“, са красноречива черта на всяка издателска емоционалност, която не е ощетила и иначе либералния Златко Енев, но виждам, че той отделя излишно време и място за теоретични проблеми и дискурси. Негово право и воля разбира се, но не остава ли ощетен либерализма на Прегледа му? Съзнателно не използвам ортодоксални цитати от супер-именити авторитети – ранни и по-късни – ренесансови учители по окцидентално-либерална словестност. Неотдавна (и мисля тук, на страниците на ЛП), Томас Бернхард повтори безпощадно – и още веднъж безпощадно! – онова, което винаги е мислил: те всички, до един, са се провалили. Затова, нека си поговорим спокойно и без тяхна помощ тук, в ЛП, за „ранобудните“ студенти. Прилагателното „ранобудни“ е твърде зле подбрано, но авторите му не са назначени с договор текстери на Огилви. И, ако на някого те се виждат малко, нека поспорим какво значи „много“.

Защото рано или късно ще се намери непременно някой Пизистрат да им каже: Ако сте просто упорити, ще събудите глухите виночерпци. В това усилие – обзалагам се на една по-честита Нова година – ще им помогнат скоро олигарсите.

с уважение,

Christian Novkov – Grünwald

- 30-12-2013|nikolov – За коментара на Тодоров отностно десните убеждения

По-добре да има такива като Тодоров, отколкото да няма и да се остави пространството само на дясната патология. Но и Тодоров страда от синдрома на многословието и на разваления български език, а това че споменава Людмила Живкоава в негативен план говори за шаблонно мислене – за да е в духа на времето и да не му се смеят „демократите“, той не иска да каже нищо положително за социализма. Не ми харесва холивудския му език, койтo говори за усвоена мода и маниеризъм.

- 05-01-2014|Константин Еленков

…за мене най-близката рима до „Демокрация“ е цивилизация. а пък цивилизацията, по всеобщо признание, или поне по признанието на най-цивилованите от нашия (по)объркан век се римува- съгласува най-добре с Христовото учение, сиреч – с християнството. И тъкмо липсата на този обидно елементарен елемент е причина за многословието и …многобожието…Г-н Тодоров – по име и убеждение – явно – е един дар, който трябва да ценим и уважаваме -- Бог често ни изпраща недоволници, които трябва да ЧУЕМ…аз, като старомоден ценител на усилията на г-н ЗЛАТКО ЕНЕВ – често си повтарям едно изречение на Ф. М. Достоевски -- Я убаюкивать не мастерь!…- така че нека не пеем приспивна песен тъкмо на РАНОБУДНИТЕ!!

- 07-01-2014|Кирил Чуканов – Инфантилност

Че имаше грешки и инфантилни моменти, които се засилиха след свалянето на пълната окупация на 18 ноември, а някои членове на „щаба“ подозрително дори се насочиха към някаква форма на комсомолщина, е ясно. Истинската инфантилност обаче се състои именно в материали като този на г-н Тодоров, чиито разсъждения на моменти много напомнят за мрънкането на ректора Илчев и излиянията на други номенклатурни авторитети. Интелектуално позьорство и чакане наготово тъкмо „децата“ да ви свалят звездите от небето. Нещо звучало крайно, радикално и дори „мракобесно“, като че ли ситуацията в страната от години е „нормална“. Протестиращите били малцинство, което не знаело какво иска и само създавало шум (вероятно защото мнозинството конформисти са много наясно и поради това стоят по мишите си дупки).

Не е проблемът, че младите хора грешат, че се срамуват да ги наричат комунисти или че са „болен продукт на вашия труд“. Жалкото е, че обществото ни (или по скоро сборът от инертни поданици)не заслужава активните граждани, които се опитват да го измъкнат според скромните си сили от блатото на апатията и несъстоятелността. Гневът е справедлив и наистина е закъснял, но точно за последното едва ли е особено адекватно да се винят студентите.

Харесвам „Либерален Преглед“ и уважавам готовността на Златко Енев да дава трибуна за най-различни позиции. Г-н Тодоров в горното интервю обаче парадира от академичния пиедестал на някаква зряла нормалност, която не само не съществува в мафиотизирана България, но и твърде зле прикрива недостоен конформизъм, когато претенцията е за нещо съвсем друго.

- 07-01-2014|Кирил Чуканов

Още по-лошо впечатление в някои коментари правят нападките срещу едно от основните лица на протеста Манол Глишев, който има доблестта да застава винаги с името си, когато отстоява позиция. Никак не прави чест на списанието, което, както вече посочих, принципно ценя.

- 17-01-2014|Благоев

Убеден съм, че публикуването на материал като този от Тодоров е безсмислено. То е повърхностен, надменен, дори нагъл, бих казал. Подбужда безсмислени, изнервящи възражения, като в атмосфера на „политолози“. Подобна статия се появи в последнигте броеве от някой си Стоянов, също с титли, относно емиграцията на младите, само повърхнистните емигрирали. Такива материали възбуждат възмущението на сериозните читатели на ЛП и бих препоръчал на Г-н Енев да избягва публикуването им, а не в последствие да прекъсва дискусята.

Кому са от полза писания, като това на другаря Радев, напр. Колкото до Глишев, той може да греши, но е искрен и се надява и иска. А защо са толкова мало такива хора?

- 17-01-2014|Златко

От години насам препоръчвам на господин Енев да си хваща шапката и да не се занимава повече с глупости, но той нещо нехае и си знае своето, идиотът му. Сигурно щото много му е широко около врата и, ако рече така, като нищо може да си избере я някой по-свестен и по-високоразвит народ, я нещо такова. А инак, спор няма, дългогодишните виртуални срещи със съплеменниците му малко по малко започват да го превръщат в един вид оптимистичен мизантроп, тоест нещо, което се радва най-вече на смъртността човешка, както неведнъж е писал и тук, и по други места. Щото, колкото пъти на това тук място се е публикувало нещо от малко-малко възвисяващо духа, толкова пъти се е възцарявало и гробно мълчание, но щом само – къде от глума, къде от социологическо любопитство, се публикува някое така по-свежо и по-миризливо … (този текст между другото не причислявам към споменатия сорт, но текста на Христо Стоянов, без съмнение, да)… Та, колкото пъти се появи тук нещо от сорта, който докарва мухите до екстаз, толкова пъти тук се надига веселба до възбог, с цели рояци, камари, грамади от летящи наоколо насекоми, които само с това се занимават, да повтарят непрестанно нещо от рода „аз не съм муха, ззззз, аз не съм мухазззззз“. То коментари ли не щеш, то посещения ли…

Такива работи.

- 04-02-2014|Благоев

Благодаря за вниманието от името на насекомите!

Снимката

Автор: Кристин Димитрова

Случайно го видях на летището. Обикаляше напред-назад с нещо като минимален букет от синчец и поглеждаше към таблото. Едва го познах. Поколебах се, но все пак реших да му се обадя. Устата му се усмихна, а очите му се отклониха настрани извинително. Очаквал тъща му да кацне от Варшава. Носела им килим за хола, но някой трябвало да я посрещне.

– Закъсняват вече цял час. Мен ако питат, самолетът може да си я кара обратно за Варшава заедно с килима, ама кой ли ме пита.

Пламен беше надебелял. Някогашният лъв на „б“ клас от гимназията приличаше на скопен котарак. Двадесет и пет години разказват по безжалостен начин истината за един живот. Златистите къдрици бяха побелели, тънки кръвоносни съдове си правеха винена конференция на върха на носа му, гъстата му брада вероятно прикриваше двойна брадичка. Знаех, че имал някаква кариера на художник, тук-там продавал абстрактна живопис, а междувременно правел корици към едно издателство.

– От Виена, а? – подпита ме той.

– Е, не е чак каквото изглежда. А ти как си? – опитах се да сменя темата аз, макар че го виждах как е. Жената, децата, колата, боите, платната. Мисля, че известно време задълженията го бяха заливали, докато накрая го бяха удавили. Но той продължаваше да размахва надебелелите си ръце и да оставя следи по грунда. Стана ми жал.

– Никак не си се изменила.

Комплиментът му прозвуча като укоризнен отговор на моите мисли. След кратко колебание добави: „Знаеш ли, случи ми се нещо доста странно“. Огледа се за кафене и ми предложи да пием по чашка, ако имам време. Беше придобил навика да прикачва въпросителна интонация към всичко, което казваше.

Съгласих се и той помъкна куфара ми към заведението в ъгъла на залата. Пристигна друг самолет и пътниците му се втурнаха в залата като клиенти в магазин пред ликвидация. Деца пищяха, майки им подвикваха, денкове се тътреха към изхода, а между тях маневрираха бизнесмени с меки чанти за лаптопи. Пламен поръча две гигантски чаши капучино с нещо като пяна за бръснене на върха. Уплаших се, че обема на напитките предвещава много дълго изложение, а не обичам това, защото все ми искат услуги.

– Как е Михаил? – започна той.

Малко ме изненада с въпроса си. Мишо с шитата вежда. Мишо, четвърти по бокс на градското първенство. Мишо, трети на гребане. И първи в бележника ми с телефоните. Кой не знаеше Михаил? А може би аз го познавах по-добре от всички. Но не очаквах някой да ме пита за него на връщане от Виена.

– Не съм го виждала откакто завършихме гимназия.

– Бяхте много близки. Навсякъде заедно.

– Наистина нямам представа. Знаеш как се разпадат тези ученически връзки. Животът ни разделя.

Пламен отпи от голямата чаша капучино без да сваля поглед от мен. Явно обмисляше как да започне. Нещо ми подсказваше обаче, че няма намерение да последва грандиозните обобщения, към които се опитвах да отведа разговора. По високоговорителите викаха някого, който трябваше да се яви кой знае къде и звукът ми ехтеше в ушите като нашествие от паралелна вселена. Белият мрамор, с който беше опаковано всичко, допълнително обезсмисляше говора с кухата си акустика. Пламен отпи отново. Аз си погледнах часовника. Той се постегна.

– Случи се преди около шест месеца. Ако не те бях видял сега, нямаше да се сетя. Жена ми, Марта – ти си я виждала, една висока такава, с дълга коса – изведнъж нещо я прихвана и тръгна по врачки. Една приятелка ѝ дала адреса на нова гледачка, медицинска сестра по професия, която много познавала на кафе. Само че през зимата нали рано се стъмва, Марта ме помоли да я закарам с колата. И тръгваме ние из блоковете на някакъв квартал, дето го мислех, че още е поле извън града, и намираме един вход без осветление, и се качваме пеша до четвъртия етаж, защото и асансьорът им не работи. Вече си мислех, че всичко е една голяма грешка, обаче Марта не ми дава да се откажа. На една метална врата действително пишеше същото име, каквото ѝ бяха дали да си запише, и звъннахме.

Отвори ни една дългоноса, нисичка жена с къса коса, от тези, дето си ги представяш да подреждат документи, но не и да гадаят по аурата или каквото и да е там. Аз и въобще не вярвам на тези глупости. Вътре миришеше много приятно на мекици. Двете с Марта се отделиха в кухнята, а аз казах, че ще си изпия кафето в хола, да не им преча. Пуснах си телевизора.

По едно време чувам гласа на врачката – много силен – през вратата: „Ела тук, ела тук, Николай ти говори. Чуваш ли, Николай ти говори!“ Но аз си седя, защото не познавам никакъв Николай. Жена ми се показа на вратата и ми каза „за тебе е“, като че ли ме търсеха по телефона. Отивам при тях, а врачката забила нос в чашата и продължава като автомат: „Николай ти говори. Не ме ли помниш? Николай. Спомни си. Аз съм, Николай. Спомни си.“

И в този момент аз разбирам. Нали помниш, че имахме един съученик Николай, дето се самоуби в последния клас? Копчето. Всички така му викахме, Копчето. Носеше едно синьо яке, с две копчета на гърба. И аз затова не се сещам веднага за него. Това име Николай нищо не ми говори.

„Аз не се самоубих – каза врачката. – Те ме убиха, защото мислеха, че ще ги издам. Хвърлиха ме. А аз нямаше да ги издам. Убийците ми са до мен. На снимката под асмата.“ Така ми каза. От чашата на жена ми, мамка му!

Беше дошъл нов самолет и част от хората в заведението станаха, за да посрещат близките си. Таксиметрови шофьори вдигнаха табелки с имена пред гърдите си. Фоайето пред излизащите пътници, което досега беше съвършено празно, се напълни с хора. Всичко това ми изглеждаше много реално. Уверяваше ме в реалността си.

– Какво мислиш? – попита Пламен.

– Сигурно жена ти е споменала нещо пред врачката.

Пламен се усмихна.

– Да, ама не е. Те се видяха за първи път пред мене. Пък и жена ми изобщо не знае за Копчето, да не говорим за истинското му име – каза той и се наведе към мен над масата. – Обаче няма да се изненадам, ако съществува такава снимка. Може би при майка му, кой знае? Прегледах моите снимки от ученическите години, но не открих нищо такова. Значи въпросната снимка просто не е у мен… Толкова отдавна не съм се прибирал по нашия край, пък и едва ли ще успея преди края на лятото.

– Ти смяташ да търсиш снимката?

– Ами да. Най-малкото, струва си. Само че нямам представа как ще вляза при майката на Копчето, дето не съм я виждал от двайсет години, и ще ѝ кажа: „Извинете, дайте да ви прегледам семейния албум, ама защо – аз си знам“.

– Наистина, малко странно звучи… И все пак, представи си, че такава снимка наистина съществува. Копчето, заедно с някакви хора, сниман под асма. Намираш я. И какво? Истина ли е, не е ли истина? Нищо не можеш да докажеш. Дори на полицията не можеш да се обадиш. От правна гледна точка намираш една кръгла нула.

Пламен се замисли, което може би не му беше много привично, защото цялото му чело се сбръчка.

– Да, но аз ще знам кой е на снимката. До Копчето, или както го нарече врачката, Николай.

– Хм, всеки в България познава поне един човек на име Николай.

– Така е. Само че много малка част от тях са се самоубили – каза той и скочи. – Ето я там с килима моята вип персона, трябва да вървя. Помниш как умря Копчето, нали?

При ставането си бутна леко масата с корема си и ми разплиска капучиното. На летищата правят отвратително капучино. Това са едни международни територии, където никой не се интересува какво ще ти налее в чашата, защото няма да те види повече. Анонимността в тези ничии земи не ми пречи, дори ме успокоява. Но с безличните напитки не можах да свикна. Дали помнех как умря Копчето. Едва ли някога ще забравя разбитото му тяло под високия блок до училището. Горната част от главата му се беше запазила съвсем здрава и косата му се обръщаше на вятъра. После някой го покри с шлифер, който бързо се напои с кръв.

Прибрах се у дома и отворих прозорците. Холът беше запазил въздуха си отпреди заминаването ми. Лек мирис на мартини с водка, лек мирис на цигари – не от пепелниците, разбира се, не оставям нищо неподредено – но от следата на тютюневия дъх по килимите, по картините, по мебелите. Сигурна съм, че и кожената тапицерия попива. В момента излъчваше. Зад барплота стояха чашите, с които се бях заела веднага, след като гостите ми си тръгнаха. Извадени с два пръста от миялната машина, те имаха вид на недокоснати. Взех една и я напълних от първата бутилка, която ми попадна под ръка. Тази история за смъртта на общия ни съученик преди повече от двадесет години ми дойде неочаквано. Приличаше на писмо, което прекалено дълго е било подхвърляно от една пощенска станция на друга, но в крайна сметка бе достигнало до адресата си. Колкото и да не му вярвах, то вкара прозрачната си кука в мен.

Седнах на един фотьойл и се загледах в ослепителния квадрат на прозореца. Светлината съживяваше цветовете, върху които падаше, и покриваше всичко извън себе си в мрак. Възможно ли беше днес, след толкова време, да изскочи нова истина за последните мигове на Копчето? На моя някогашен приятел, Копчето? Допих чашата си. Оказа се водка. Нямаше никакъв вкус. Трябваше да знам.

Родното ми градче се беше разраснало несъразмерно като застаряващо тяло с хипертрофирали органи. Тесните улички, които извеждаха към площада с шадраваните, бяха превзети от нови хотелчета, оползотворяващи всеки сантиметър от закупената за строежа им площ. Някъде още имаше засъхнал цимент по тротоарите пред ярко боядисаните им фасади. Между тях се гушеха полукриви къщички с дворове от други епохи, очевидно оставени на доизживяване заедно със собствениците им, а към центъра зачестяваха високите жилищни блокове, вероятно строени с идеята да внушат на всеки новодошъл, че е попаднал в световен мегаполис. Сега те имаха доста завехнал вид, на места под оголените им кофражни железа се спускаха ръждиви следи, а остъклените им балкони показваха различни опити за разширяване на жизненото пространство. Под една от тези сгради умря Копчето. Но той не живееше в такава.

Докато търсех пътя към семейната им къща, се забутах в поредица от затворени улици. Всички табели бяха сменени, всичко около центъра беше преименувано, едни имена, които не помнех, бяха заместени от други, които не ми говореха нищо. Светнаха уличните лампи, въпреки че още не се беше стъмнило напълно. Четири момчета ритаха топка в едно разширение на тротоара, където гаражите пречеха на другите коли да паркират. Попитах ги за посоката. Двама от тях посочиха наляво, третият вдигна рамене, а четвъртият ме прати надясно и после се изкикоти. През сваленото стъкло нахлу миризмата на люляци и прясно изпарен дъжд. След това лесно намерих посоката.

Точно така миришеше и на погребението на Копчето. Беше пролет, току-що беше валяло. Шест момчета от гимназията носеха затворения ковчег. Михаил беше един от двамата първи. Поради високия си ръст крачеше малко прегърбен, за да не накланя ковчега на една страна, макар че беше в състояние да го помъкне и сам. По цялото му лице се стичаха сълзи, които бършеше с рамото си. Никога не бях го виждала смутен, разстроен или без самочувствие. Сега и носът, и очите му бяха зачервени, и не можеше да спре да хлипа. На всяко погребение единствено мъртвецът успява да запази истинско достойнство. Зад нас вървеше и групата, на която Пламен беше тартор. По онова време той се разпореждаше нашироко с обществения живот на класа – организираше пиеси и участваше във всякакви учебни съвети, защото ходеше спретнат и можеше да се изразява ясно пред много хора. Беше се заклел да стане велик художник и да смае света. Около него се събираха личности с подобна административно-творческа нагласа. Кой да предположи, че двадесет години по-късно Пламен ще тръгне по врачки? И досега си ги спомням как вървяха като щъркели – сериозно, сериозно, сякаш ще ги фотографират от местния вестник. Това беше техният начин да замаскират потреса си. По-късно повечето влязоха в търговията. Почти никой не притежаваше черен костюм, така че шествието се състоеше от възпалени лица над дрехи, които се приближаваха по един или друг начин до тъмното. Знаех, че майката на Копчето върви някъде близо до мен и не смеех да я погледна. Обаче я чувах. Чувах я.

Паркирах колата до металната дворна ограда, която за моя изненада беше боядисана в същия тревистозелен цвят, с какъвто я бях запомнила. Качих се по изгладените от употреба каменни стъпала, които с времето се бяха разкривили едно спрямо друго. Външната врата на къщата беше бяла, двойна, с два ромбоидни прозореца от матово стъкло. Бяха правени във времена, в които хората са имали по-голямо доверие помежду си, и сега зад тях бяха добавени метални решетки. Стар лекарски дом. Дядото на Копчето беше лекар. Както и баща му. Както и майка му. Какъвто щеше да стане и той.

Отвори ми майка му. Тъй като междувременно не я бях виждала, кой знае защо, очаквах да се появи на вратата със цялата си скръб и страдание. Вместо това видях възрастна жена със спокойно изражение и прибрана на тила бяла коса. Беше по плюшен халат и пантофи.

– Едва ли ме помните. Аз съм съученичка на Николай.

– Разбира се, че ви помня – каза тя и отвори широко вратата за да вляза.

Вътре беше чисто и подредено, както чисто и подредено може да бъде само в дома на човек, който от години живее сам. Все още пазеше голям радио-грамофон и върху него имаше внушителна колекция от плочи със симфонична музика. Новият телевизор до тях показваше, че тя не се беше откъснала от света. Просто не беше разрушила нито един мост към миналото. Но най-забележителното в помещението, в което тя ме въведе и ми предложи да седна, бяха растенията, които премрежваха прозорците с клоните си, протягаха цъфтящите си глави към стъклата и се бореха помежду си за достъп до светлината. Потъмнялото небе навън в момента правеше усилията им да изглеждат патетични. Попитах я как е. Изглеждаше добре, но все пак се зарадва, че я питам. Попитах я дали е виждала някой от съучениците ни напоследък. Отдавна никой не се бил отбивал. Но нищо не ѝ липсвало. Нищо, повтори тя с любезна усмивка и стана ясно, че разговаря с мен за много малка част от света, в който живее. Чудех се как да започна темата. Предложи ми кафе, което приех с благодарност.

И тогава тя направи това, за което бях дошла, без да я моля. Отиде до един шкаф и извади дебел албум със снимки. Кожата на подвързията му там, където най-често го бяха държали, лъщеше. Подаде ми го и каза ето, докато правя кафето, можете да си припомните ученическите години. И отиде в кухнята.

Започнах да го прелиствам страница по страница. Повечето снимки бяха групирани по събития, озаглавени „На море“, „У баба и дядо“, „Първи дни на училище“, „Сватбата на братовчедката Недялка“. Надписите започваха с печатни букви и постепенно се преливаха в нервния лекарски почерк, който само аптекарите могат да разчитат. Преминах набързо през първата част от къси панталонки и торти за рожден ден. Някъде от средата на албума се появиха гимназиалните фотографии. Беше ми малко странно да гледам вариант на собствените си спомени, само че с друг човек в центъра. Нещо като историята на моя живот, но с различен разказвач. Копчето увит в шал пред хижата, в която празнувахме Коледа. Копчето на третия чин до Михаил в кабинета по география. Копчето с изкуствени мустаци и брада в ролята на Странджата. Поради буйната си коса по-скоро прилича на Карл Маркс. Копчето с момчетата от класа, вдигнали крака да танцуват Кан-кан. Пламен си е навил крачола и на преден план стърчи косматия му прасец. От кухнята се чуха стъпки напред-назад и потракване на порцеланови чаши. Нямаше време да се заглеждам. Запрелиствах по-бързо.

Ето ни на летен лагер. Ето ни на бригада. Ето ни на манифестация по случай празника на писмеността. Ето ни на изпращането на класната, която се пенсионира година преди да завършим. Копчето е в бял летен костюм, косата му се развява, лявата му ръка е светски мушната в джоба на панталона. Мишо стърчи над него с нахакана усмивка, а аз съм между двамата, в къса рокля на цветя. Тримата сме вдигнали пълни чаши пред обектива. Под асмата.

За момент ми се стори, че не мога да движа ръцете си. В ушите ми се появи пулс, който изпомпваше вълни от кръв към главата ми. И само него чувах. Като стъпки в празен коридор. Дръжката на вратата изскърца. Откъснах снимката от албума и я прибрах в чантата си. Успях да обърна страницата точно преди майката на Копчето да се приближи с кафетата.

– Забравих да ви попитам дали го пиете със захар.

– Вижте, не искам да ви притеснявам допълнително – казах аз и ѝ подадох обратно албума.

На връщане в колата включих радиото, за да чувам нещо друго освен собствените си мисли. Но не можех и да ги отпъдя. Помнех всяка минута от онзи ужасен ден. Седяхме на покрива на високия блок. Пушехме през междучасието. Михаил беше изнесъл дневника на класа под сакото си и подправяше оценките си за дипломата. Къде покрай тренировките, къде покрай това, че по цели дни забравяше да се появи на училище, резултатите му не обещаваха нищо добро. Завъртя ми и на мен една шестица по физика. Имахме големи планове, но изоставахме от тях. Всъщност аз не мислех, че глупостите с дневника са добра идея, но ако Мишо беше там, и аз трябваше да съм с него. Изведнъж чухме гласа на Копчето зад гърбовете си, без да сме го усетили как се е приближил. Я да ви видя какво правите. Мишо се ядоса. Мислеше, че сме сами. Каза му, че не е негова работа какво правим и да се разкара. Копчето се разгневи. А беше моя работа, когато ми искахте онези рецепти, нали? Може да е бил огорчен още когато ни е видял заедно. Може да ме е харесвал. Трудно ми е да го повярвам, защото аз лично го смятах за добър приятел. В следващия момент двамата с Мишо се сбиха, което значи, че нещата въобще не изглеждаха добре за Копчето. Но той някак си се измъкна и побегна към стълбите, като успя да извика назад: „Ще ти го върна!“, или нещо подобно, също толкова детинско. Стори ми се, че Мишо се уплаши. Единственият начин, по който Копчето можеше да му го върне, бягайки от ударите му, беше като го издаде. Сигурна съм, че не искаше да го нарани силно. Но искаше да го спре. Когато го блъсна по гърба, Копчето полетя напред и се удари в бетонната рамка на вратата. Падна и спря да диша. Или така ни се стори. Лицето му потъмня. Пръстите на ръцете му посиняха. Нямаше кръв. И все пак не мърдаше. Край. Аз го убих. С мен е свършено. Той е мъртъв. Мъртъв ли е? Не мога да разбера. Трябва да го прегледа лекар. Лекар? Да ни пита кой го е убил. Можем ли да кажем, че се е ударил сам? Майка му и баща му са лекари. Веднага ще разберат какво се е случило. Копче, ей, Копче. Събуди се, човече. Край, няма връщане назад. Отивам да се предам. С мен е свършено. Да го оставим тук и да бягаме? Да, бе. Нали ще търсят убиеца. Колко време ще издържиш да те разпитват? Какво, какво, какво да правя?

Тогава аз дадох идеята. След като тъй или иначе Копчето беше мъртъв, по-добре никой да не търси убиеца. Трябваше само да го хвърлим от задната страна на блока. И докато всички се събираха там, щяхме да излезем през входа незабелязано.

Пътувах към апартамента си в София и знаех, че не ми остава много време. Снимката беше у мен, но рано или късно майката на Копчето щеше да разгледа албума и да види на нейно място празния правоъгълник с четири петна от засъхнало лепило. Разбира се, ще се възмути, ще се разстрои, накрая ще реши, че съм я откраднала за спомен и всичко ще е наред. До идването на Пламен. Той ще попита кой е бил на липсващата снимка.

Кристин Димитрова е българска поетеса, писателка и журналистка. Автор е на множество стихосбирки, разкази и романа Сабазий (2007). Носител е на многобройни литературни награди. Нейни стихове са публикувани в антологии и литературни издания в Австрия, Англия, Германия, Ирландия, Исландия, Канада, Литва, Македония, Полша, САЩ, Сърбия, Унгария, Холандия, Хърватска и Швеция.

Най-посредствените, които напуснаха България

Автор: Христо Стоянов

През последните години оревахме ортаклъка, че най-качествените българи напуснали страната. Най-интелигентните, най-умните, най-трудолюбивите… През същото това време световните конкурси и интелектуални състезания се печелят от българи, живеещи в България…От една страна най-качественото било напуснало страната и мие чинии на запад, от друга страна най-некачественото, живеещо в България, печели световни конкурси по математика, физика, химия, софтуер или там както се нарича… Странно, наистина… Ако се вгледаме в реализиралите се емигранти – българи, разбира се – ще видим, че не емигриралите се реализират професионално, а тези, които са успели да направят това тука, в една абсурдна за интелектуален труд среда. След това са поканени навън и те са приели накрая… Но са го приели като реализирали се тука българи… Докато компютърни специалисти, писатели, математици, всички те икономически емигранти разбира се, заминали преди години да търсят щастието си навън, все още мият чинии в някой бар на запад, все още разнасят хляб и чакат звездния си миг. Но той никога няма да дойде, защото това, което са изнесли като знания навън отдавна е измито заедно с чиниите в пицариите на Италия, Германия, Франция, Англия, САЩ… Вероятно знанията се измиват по-лесно от мазнината по чиниите. А без тях ти нищо не можеш да направиш… Разбира се, че тези хора пристигат един път в годината, карат сравнително скъпи коли и имитират благосъстояние, на което всеки би завидял. Всеки средно статистически българин би завидял… Що за хора всъщност напускат страната? На пръв прочит това, несъмнено, са хора авантюристи. Хора, непримиряващи се със случващото се тук, заради което бягат и търсят щастие някъде другаде. Не ми се иска да се опирам на поговорки от рода на: „Всеки камък си тежи на мястото“, но в случая тази поговорка наистина тежи на мястото си. На пръв поглед това са хора авантюристи, тръгнали из широкия свят да търсят… препитание. Всъщност дали са търсили РЕАЛИЗАЦИЯ, или само препитание търсят… Разбира се, идвайки в България ние ги гледаме с широко отворени очи, защото някои от тях вместо артисти са станали крупиета, играли са второ борче от горичката с американски хвощ.. Има нещо много показателно и ми се иска да дам един малък пример. Представете си какъв медиен бум би се вдигнал, ако Христо Шопов живееше в Холивуд и бе изиграл там Пилат, а не както е сегашното му статукво на български актьор, играещ централни роли в американски филми. Шопов направи една великолепна роля, но никой не си зададе въпроса защо го направи, живеейки в България… Навираме на цял свят българския произход на Джон Атанасов, но изпускаме да кажем, че той дори не е знаел къде е България, тъй като е роден в САЩ от смесен брак с баща българин. За Христо Явашев, който излиза от тук като реализиран художник… Жорж Папазов – също… И май списъка почти свършва, защото Георги Марков го „реализира“ смъртта – малко цинично звучи. Но той не е реализиран като писател в Англия, а като убит при странни обстоятелства дисидент. Но той не е английски дисидент, а български. Което значи, че това е поприще, реализирано в България, а навън само обира овациите… И сачмата. Всъщност и Цветан Тодоров, и Увалиев са реализирали се професионално в България критици, литератори и философи…, След което се доразвиват навън… Не бих казал, че са реализирани навън Владимир Костов или Румяна Узунова, защото те всъщност работеха в една паралелна, бих я нарекъл, България… И все пак… Иде реч за емигрантската вълна след 1990 година, а не за реализирани тука българи, преди които искаха да правят свободно това, което правеха… От тази милионна армия, емигрирала след промените, колцина се реализираха. Не говоря за икономическа реализация, а за професионална такава. Като че ли най-хубавото е в това, че навън се изнесе непригодното, слабият ген се изнесе навън… Защото колцина от тях не се примириха със съдбата на икономическия емигрант… Май няма такива. Или почти няма. Те заминаха навън – а и още заминават – защото тука нямат условия за реализация. Ами там някой даде ли им такива условия. За реализация и създаване на условия за такава трябват силни хора, които създават предпоставки за условия. Условието за реализация е в нас самите. Не може да искаме някой – държава, институция, общност – да те открие. Обикновено път се строи към храма. Защото някой вече е направил пътека към него. Никой не строи път от храма, защото в храма трябва да дойдат богомолците, не да си отиват… Така че никой не трябва да иска път към тяхната къща. Ако те са стойностни хората ще започнат да идват до тяхната къща и построяването на път към нея вече става неизбежно, защото е необходим този път… Да излезеш от България, защото тука никой не ти сипва помия в копанката – само добитък за угояване чака пълнене на копанката, докато друг сам си пълни чинията – та да излезеш от България, без опит да я промениш значи, че ти не искаш професионална реализация. А щом не я искаш толкова силно, значи и не си уверен в способностите си. И след като не си успял, значи, че наистина е така… А тези, които излязоха, всъщност свършват една добра работа. Чистят генофонда от мръсна, негодна кръв. Зная, че не всички са такива, но в основата си са такива. Хора, които са готови да заменят математическите символи с миене на мазни чинии са хора, които могат да изчисляват само получените пари за слугинажа си. Заради това си мисля, че в България остана силният ген, генът, който ще промени изцяло генофонда на страната. Тука останаха хората, които, не че не намират смисъла на миенето на чинии навън, но не намират смисъла да променят професията си. И се възхищавам от тези, които в бюрата по труда отказват да сменят професията си, заявявайки, че търсят работа за компютърни специалисти, а не за копане на градинки. Като това не им пречи да си копаят и градинките, нали. Както казва Волтер в знаменателното си произведение Кандид, в което иде реч за Кандид, който е от племето БУГРИ: „И нека всеки сам да си копае градинката“… И разбирам, че българинът не иска да направи нищо за децата си, а прави децата си, за да правят те нещо за него… Ето, това е страшното… Ами това е…

Източник

Христо Стоянов е български писател и журналист. Автор на скандалната трилогия „Скритият живот на една помакиня“, „Рязаният поп“ и „Братът“, след която е съден за разпространение на порнография и неколкократно бит от помаци. По тази причина съди държавата в Страсбург.

Коментари (12)

- 31-12-2013|Иван

Толкова ще се изчисти генофонда че чак ще изчезне скоро.

- 31-12-2013|Златко

Изключително ми е интересно да проследявам начините, по които България и нейните хора преосмислят нещо сравнително ново за страната, но абсолютно нормално за по-голямата част от отворения свят, тоест свободата да избираш къде да живееш, кой да бъдеш, какво и къде точно да го правиш. За самия мен – (вече) напълно естествени, нормални неща, които едва ли се нуждаят от чак толкова философстване и мерене на… Но у нас, повтарям, всичко това е сравнително ново, откъдето (така поне си го обяснявам сам) идва и тази неистова потребност за доказване на нещо си, и от двете страни (впрочем, по този въпрос съм умувал далеч по-обширно на друго място). Общо взето, това, което изглежда не иска никой, е да бъде виждан като лузър, като загубеняк, независимо от това дали тази роля ще бъде приписвана по презумпция на онези, които остават вътре в страната или – както е случаят в този тук текст – напротив, на онези, които я напускат. Реалността, разбира се, е значително по-сложна и тя най-вероятно е свързана с елементарния факт, че твърда логика всъщност няма, по същия начин, по който няма твърда логика и зад реализацията или провала вътре в страната. В смисъл, не е безразлично колко ти е пипето, разбира се. Но пък да се правят директни изводи откъм житейския ти статус накъм пипето е, нека си го признаем поне веднъж, сравнително насилена работа. Хората успяват или се провалят по най-различни причини, немалко от тях далеч не свързани с личните им способности. Малкълм Гладуел цяла книга написа по тази тема, при това нелоша книга… А въпросът все пак си остава все така неясен. Дали зад успеха (провала) ти стоят лични или семейни (обстоятелствени) заслуги си остава, да си го повторим отново, един вид обществен секрет. А борбите за статус – особено виртуален статус, тоест надприказване и надумуване из някой от интернетските форуми – те нямат край, разбира се. По същия начин, по който няма край и човешкото желание за себедоказване – и за добро, и за зло…

Кой както му се иска…

Щастлива и успешна нова година на всички!

- 31-12-2013|Златко

А, и още нещо – Румен Леонидов вече ме предупреди, че под тази тема се разгарят особено много и особено горещи страсти. С това вече съм свикнал – хората обсъждат нещата, които са им по номера на шапката, нищо необичайно в това. Коментарите под Джонатан Франзен ще си остават все тъй спорадични и плоски, докато, виж, под Христо Стоянов и въпроса кой всъщност е по-прост – „вътрешният“ или „външният“ българин – ще се изливат, обзалагам се, цели реки от виртуално мастило и неупотребена за други, може би далеч по смислени неща, енергия…

- 31-12-2013|Екол Нормал

Поразителна е самоувереността, с която Златко тук пише за това кое било „нормално“ и кое не било „нормално“. Значи, според Златко, нещо „абсолютно нормално“ била „свободата да избираш къде да живееш“…

Това може да твърди само човек, който е твърдо убеден, че светът започва

(а вероятно и свършва) единствено и само със собствената му личност

(и със собствения му избор къде да живее).

Всеки друг човек, който все още не е загубил връзка с действителността, напълно ясно осъзнава простия факт, че за да отидеш ти да живееш на някакво точно определено място, то това място трябва преди това все пак да съществува, нали? Местата по света, където хората отиват да живеят, са създадени – и са създадени не винаги само от играта на силите на природата, но са създадени и от други хора преди теб, други хора – които са положили съзнателни усилия (усилия в продължение на десетилетия, векове, а понякога и на хилядолетия) за да създадат тези места, да ги създадат така, че да станат те наистина места за живеене…

Това е простият и очевиден за всички факт. А щом това е факт, то нормална става вече не „свободата на индивида да избира къде да живее“, а една много по-важна свобода: свободата на общността на изгражда дадено място за живеене. Това е по-важната, и по-голяма свобода, защото ако я нямаше тази основополагаща свобода, нямаше да има и как да се реализира онази, другата, по-дребната, индивидуална свобода: „да избираш къде да живееш“.

Човечеството ще продължи да съществува, докато има хора и общности, които създават места за живеене (и ще престане да съществува, когато по-голямата част от хората и общностите възприемат един съвсем консумативен подход, при който всички се надпреварват в това как по-пълно да „оползотворят“ за себе си местата за живеене, вече създадени от други хора някъде по света).

- 31-12-2013|ник

Изобщо не съм фен на Христо Стоянов. Имам много забележки към него, особено относно някои исторически тези, които са направо идиотски. НО – може би за пръв път в този сайт намерих статия, която наистина ми хареса и с която съм почти стопроцентово съгласен. ТОЛКОВА ГОДИНИ ни проглушаваха ушите –,, най – доброто емигрира, в България остава само боклукът››,,, нацията загива›› – и това се повтаряше, повтаряше, повтаряше до степен, при която чак почваш да го приемаш за чиста истина. Винаги живо ме е интересувал този проблем. Изобщо не приемах пропагандата, която стигна апогея си с идиотските изказвания на Мартин Карбовски как,, нямало нация в света, която да емигрира толкова›› или невероятното малоумие на Стефан Цанев,, В ЧОВЕШКАТА ИСТОРИЯ НЯМА ТАКАВА ЕМИГРАЦИЯ, АЗ СЪМ ПРОУЧИЛ ПРОБЛЕМА, НЯМА ДРУГ ТАКЪВ СЛУЧАЙ НИКЪДЕ ПО СВЕТА!‘‘ – това беше казано в,, Панорама›› тази година. След подобен тип пропаганда на мен просто ми причерня и започнах да търся фактите. Как така бе, нямало друг такъв случай в световната история, как така САМО най – читавото било емигрирало?! Отде – накъде?! Първото, което направих бе да се огледам – я да видя всичките си познати – емигранти, имам няколко десетки такива, действително ли те са,, цветът на нацията››, който е емигрирал. НИЩО ПОДОБНО. Огромната част от моите познати – емигранти имат средно образование, а дори и тези с висше – точно както е посочил и Христо Стоянов, бачкат по строежи, с селското стопанство, като слугинаж – сервитьори, детегледачки, бармани, миячи в автомивки, автомонтьори. ПЪЛНА СКРЪБ. Познавам само двама – от около 50 човека – които НАИСТИНА прокопсаха, а не имитират благосъстояние – единият прокопса в Испания чрез продажба на наркотици и направи много пари, а другият стана мениджър в ай ти фирма и също направи много пари – диаметрално противоположни съдби, но еднакъв резултат. ВСИЧКИ останали 48 са ПЪЛНА ЛЕШ, живеят под наем (вече и в Бг нямат собствени жилища, понеже ги продадоха, мислейки че ще направят нещо с малкия капитал в чуждата страна – ех, мечти, мечти), да карат сравнително нови коли и почиват една седмица на море, но това не е голяма работа, а средностатистически стандарт. Около 20 процента от познатите ми, които са в чужбина, са НАИСТИНА БЛАГОСЛОВИЯ ЗА БЪЛГАРИЯ – благословена е родината ни, че се е лишила от тези чеда, защото наистина са много лош ген. Останалите 70 на сто са средна работа и само 10 на сто може да се каже, че са хора, изключителни по някакъв начин…

- 31-12-2013|ник

И понеже Стефан Цанев бил,, проучил проблема и в цялата човешка история нямало такава емиграция›› – А АЗ НЕ МУ ВЯРВАМ И ГРАМ, – реших аз да проуча въпроса. И до какви изненадващи резултати стигнах само!!! Оказа се – както и предполагах, – че наш Цанев е ПЪЛЕН ЛЪЖЕЦ – от 80 милиона ирландци по света в Ирландия живеят… 4 милиона?! Останалите 76 милиона са извън Ирландия! От 160 милиона германци 80 милиона са в диаспората, като 60 милиона германци живеят в Америка и над 18 милиона – в Бразилия. Италия… от 140 милиона италианци 80 милиона живеят ИЗВЪН Италия и само 60 милиона – във… в Бразилия 33 милиона италианци, в Аржентина – 20 милиона и т. н. Поляците – 60 милиона в света, 22 милиона извън Полша – над една трета. За испанци и португалци има ли смисъл да казвам че близо десет пъти повече хора в Латинска Америка имат испанска и португалска кръв в сравнение с населението на цяла Испания и цяла Португалия? Е, даже и на Балканите да дойдем – една Гърция има 10 милиона гърци, но над 7 милиона са гърците в диаспората!!! Хърватия – тука останах невероятно изненадан, хърватите се оказаха многоброен народ – почти колкото нас от 9 милиона души – ПОЛОВИНАТА ОТ ТЯХ ЖИВЕЯТ ИЗВЪН ХЪРВАТИЯ. Босна – оказа се, че 8 милиона босненски мюсюлмани живеят извън Босна, а само 2 милиона в нея – 1 милион диаспора в Западна Европа и 7 милиона славянска бошняшка диаспора в Турция… И на този фон, този кретен Стефан Цанев твърди, че ние сме били най – зле, с нашите смешни милион емигранта?!

- 01-01-2014|Тайни съветници на вси президе

„И разбирам, че българинът не иска да направи нищо за децата си, а прави децата си, за да правят те нещо за него… Ето, това е страшното… Ами това е…“

Такива „логики“ не са ли неизбърсани трици от зурлата на глистно грухтящо прасе, измъкнато насила от кочината в първата махмурлива заран на уморената ни Нова Година? Да прощава Поетът, но не сме много съгласни с него. Лудите у нас считат за свестни, а не както пламенно твърди той, обратното. „Мамка му и прасе“, изруга единствен Радичков – само мърлява зурла, недоспали очета и бодлива четина се набиват на очи по офашкиената кожа на това пусто кулско прасе. Нали Златко Енев обича да подпитва в такива случаи и в подобен тон: „И кво праим ся?“ Ами, ЧЧГ (Честита Четинеста Година), хора. Нека оставим българския интелектуален будилник да навива скъсаната си елитна пружина сам, драги ПЪТНИЦИ ЗА НИКЪДЕ.

Ранобудните пенсионери

- 01-01-2014|светла

Бива си ви драги дядовци и баби. Браво явно вие не сте от ония дето правят децата си, за да правят децата им нещо за тях. Доколкото съм преценила умният иначе Златко хич не обича мърляви логики. Но защо тогава да не го попитаме за какъв дявол е поместил четинестия според вас и според мен фашкиен тричник точно на Нова година Много май питам, Златко. Обаче не забравяй, че се налага да молиш читателите си за финансова подкрепа отвреме навреме. Това което си направил не ми се вижда хич умно. Да го знаеш а аз отивам да си доспя.

- 01-01-2014|Любомир Гаврилов – честита нова година

Признавам, че не прочетох всичко – много дълго ми се видя. Пък и не съм сигурен, че може да се каже нещо много съдържателно по темата, без някаква статистика (освен разбира се, ако си писател, ама истински, като някой от писателите цитирани в текста…).

Статистиката… която държавата така упорито крие. Държавата не знае дори колко емигранти има по света. Затова именно те нямат и свои депутати, нито избирателен район – ами като не знаем колко са те? Държавата не знае колко българчета се раждат годишно в чужбина (ще ви подшушна тайно: над 6000 за 2012). Държавата дава щедро пари за български език в чужбина, но не знае колко процента от децата в училищна възраст в чужбина, са се възползвали (пак ще ви подшушна тайно: под 5% от всички). Държавата знае, че има парични преводи от чужбина. БНБ дори знаела колко. Но имаме ли анализ: как зависи българската икономика от тях? А как зависи Валутния фонд от тях? Как става този фокус: от години България има търговски дефицит, внася повече отколкото изнася. Внася и купува в твърда валута. Ама откъде иде тази твърда валута, като България няма право да я печата? Статистика искаме тук, но такава каквато всеки да разбере. Знаете ли че към днешна дата близо 600 000 българи са декларирали настоящ адрес в чужбина? (казах добре настоящ – не постоянен). И понеже много се спекулира за образователния ценз на българина и какво работи той в чужбина: тук е голямата мистерия. По моя лична преценка, процента на българските емигранти които получават заплати на инженери или подобни в чужбина, не надвишава процента на взелите двойно гражданство. А последния процент може да се изчисли приблизително, според западните статистики. И няма как да превишава 5% от всички емигрирали. И така, излиза че „материала“ (по ББ) не е чак толкова качествен може би, той е просто по-мобилен. Това май е главната разлика с България. Емигрантите са мобилна работна ръка, не задължително по-качествна (по последното може да се спори, но къде е Статистиката?). Към която ще притурим и 5% (3%, 1%?) „елит“. Но този елит и в България понякога може да се рециклира. Не искам да си мислите, че искам да пиша национална стратегия – последната отдавна е написана от такива като Христо Стоянов, което е жалко наистина (за България).

- 01-01-2014|Любомир Гаврилов – честита нова година

a propos: ние докато си четем съчинения за емигрантите, вижте какво правят други емигранти тук

- 01-01-2014|Гост

Христо Стоянов е налучкал опипом едната страна на явлението. Но като своите сътрапезници от кафенето на СБП в миналото хич и понятие си няма за процесите на сегашния ГУРБЕТЧИЛЪК, камо ли пък да съчувства на днешните „немили-недраги“. Де му някаква статистика, на която да се обляга и прави тези изводи. В Лондон за повече от три години срещнах от редови сержанти в армията и полицията до подполковници от войската, голям брой висшисти, дори автор на чуден телевизионен филм, без никаква надежда за реализация в Отечеството; превъзходни бивши спортисти, национали като Арман Хакопян, златна ръкавица в българския бокс…филолози, педагози, психолози… Всички като че ли преповтарят знамените думи на един зидар от Горна Джумая след 1944г.:“Мило, аз за един килограм картофи и два хляба на ден няма да работя!“…, Което му струва една петарка за размисъл в Белене плюс още две вътрешни присъди… И тогава, и сега родните ни списователе си съзерцаваха пъпа по йогийски и медитираха с аванта коняк в кафенето на СБП. Ето и девиза им:“Ти може и нобелист да си, но не те ли признаят в нашата гилдия, ти никакъв писател не си!“.

Христо Стоянов още не е подпалил библиотека, но едва ли ще надигне врат като жираф да види каква огромна литература има в съседите ни от запад, драматизации, ПЕСНИ, перодръжецо, а не гологъзене като у нас, от дето ни прокудиха, песни с оная мъка на несправедливо обидени…

Едва ли и е чул за Драгослав Михайлович „Когато цъфтяха тиквите“, който наистина от бокс разбира, а не да натяква като Христо как са му избили зъбите. В този кратък текст, а не романище като припадък на логорея от пациентите на СБП, Михайлович именно тази тема третира. 1972г. като психична епидемия ни завладя филмът „Жажда“ с ненадминатото актьорско присъствие на Павле Вуисич!!! Едно село в джендемите, запустяло през 60-те от избягали в странство ПО НЕВОЛЯ свои жители заради ХЛЯБА!!!!

Поне Христо Стоянов да се позасрамеше от спомена за неговия знаменит земляк Дан Колов в изнурителната му работа по железниците на Америка!

„Ще изтърпим ний хорски неволи, ще изтърпим ний присмех глупешки…“…Христо Ботев не е реализирал се в Отечеството си тогава автор. Извод: у нас сега е къде по-зле от турското владичество…

Броди

П. П. Освен ходене на лов с Първия евнусите от СБП си имаха неписано правило:“НАКАРАЙ МЪРЗЕЛИВИЯ ДА РАБОТИ, ЗА ДА ТЕ ИЗКАРА ВРАГ НА РОДИНАТА, СПРЕТНЕ ТРИ КАШОНА ДОНОСИ С НАДЕЖДА СЛЕД КОНЧИНАТА ТИ ДА ГИ ИЗДАВА КАТО МЕМОАРИ…“

В чужбина, перодържецо Христо Стоянов, хората работят за насъщния си, а не се тупат в гърди като мандрили в зоопарк, че „Бил им кум не кой да е, а Любомир Левчев“…

- 01-01-2014|Златко

Съжалявам, милички, не успявам да ви изтърпя тоя път. Хайде стига толкова премъдрости, време е за зелева чорба…

Книги на годината: изборът на англоезичната преса

Рейчъл Кушнер – „The Flame Throwers“ („Огнехвъргачите“)

За какво се разказва: историята на запалена по моторите девойка, която през 1975 се премества да живее в завладения от художниците по това време НюЙорк, влюбва се в един от тях (наследник на богата италианска фамилия, притежаваща заводи за производство на мотоциклети) и заминава с него в историческата му родина, където се оплита във връзки с местни леви терористи.

В класациите на: The New York Times, The New Yorker, The Guardian, Washington Post, The Telegraph, Time

Цитат: Вторият роман на Рейчъл Кушнер, „The Flamethrowers“, е искряща, удивително жива проза. Тя е пълна с истории, анекдоти, безупречно построени монолози, лукави самовлюбени небивалици и нещастни приключения: Кушнер никога не забравя за сюжета. Номинално, това е исторически роман (действието в него протича в средата на 70-те години на миналия век) и, предполагам, реалистичен (или поне напълно правдободобен). В същото време това е истински фойерверк от „тук и сега“: читателят има чувството, че всичко, случващо се в романа, става именно сега, когато той прелиства страница след страница“ – The New Yorker.

Кейт Аткинсън – „Life After Life“ („Живот след живота“)

/на български е преведен дебютният ѝ роман „Зад кулисите на музея“/

За какво се разказва: в историческия си роман известната английска авторка на детективски книги не без доза черен хумор описва преражданията на своята героиня в течение на 20-ти век.

В класациите на: Amazon, The New York Times, The Guardian, Time, The New Yorker, The Economist

Цитат: „Аткинсън отново показва живия стил и театралната бравурност, вече познати ни от романите за Джексън Броуди, но този път тя се хвърля да изследва – ни повече, ни по-малко – самата природа на смъртта: сюжетът скача насам натам във времето, проследявайки историята на главната героиня, която постоянно умира, възкръсва и преживява поредната версия на своя живот – и всичко това е описано възможно най-правдоподобно“ –The New York Times.

Джордж Саундърс – „Tenth of December“ („Десети декември“)

За какво се разказва: в cборник с разкази от писателя, който присъства във всички възможни класации на влиятелните американски интелектуалци, става дума за „секса, любовта, войната, работата, загубите и отчаянието“.

В класациите на: Amazon, The New York Times, Boston Globe, Time, NPR, The Telegraph

Цитат: „Саундърс е също толкова загрижен по въпросите за морала, така остро чувства и реагира на несправедливостта, както Вонегът. В своя нов сборник той, впрочем, открива и друга, по-деликатна и нежна интонация. В най-добрите си разкази Саундърс широко разтваря вратите и ни въвежда в удивителния свят на хората с цялата му противоречивост. И някъде на заден план безмилостно трепти все същият проклет въпрос: „А вие какво бихте направили?“ – Boston Globe.

Дона Тарт – „The Goldfinch“ („Щиглецът“)

За какво се разказва: монументален (784 стр.) роман за тринайсетгодишния жител на Ню Йорк Тео Декър, който загубва майка си при терористичен атентат в музея „Метрополитън“, след което животът му се свързва неразривно с картина на Фабрициус, а самият той балансира между два напълно различни свята – този, в който се озовава, след като заживява на Парк Авеню, и неговия собствен микрокосмос, където се изолира от шума и суетата, работейки в малък антикварен магазин.

В класациите на: Amazon, NPR, The Guardian, The New York Times, Publishers Weekly, The Economist, The Atlantic, The Telegraph

Цитат: „В нашия скоротечен век читателите гледат на книги с такъв размер със съмнение, че и с презрение. Смятам за свой щастлив дълг да ви обявя: отхвърлете съмненията надалече. „Goldfinch“ е от тези редки неща, които се появяват не повече от 5-6 пъти в десетилетие: блестящо написана новела, която с еднаква сила се обръща и към сърцето, и към разума. В нея има и няколко слаби момента, но като цяло това е, разбира се, триумф. Внимавайте само да не си го изпуснете върху крака“ – Стивън Кинг в The New York Times.

Елеонор Катън – „The Luminaries“ („Светилата“)

За какво се разказва: младата новозеландска писателка, която спечели наградата „Букър“ за 2013 г., разказва в своя исторически роман за разразилата се златна треска в Нова Зеландия в средата на XIX век; много тайни, мистики, запомнящи се герои, вградени в една сложна и увлекателна структура.

В класациите на: The Guardian, Time, The Economist, The Telegraph

Цитат: „Светилата“ е блестяща творба. На пръв поглед – класически образец на текст от XIX век, със съответния синтаксис, дрехи на героите, декорация, които в хода на повествованието се превръщат в нещо съвсем друго. Книгата е дебела – цели 832 страници. Но всяко изречение от тази вълнуваща сага (действието се развива в южната част на Нова Зеландия по време на златната треска там) е идеално написано; завършвайки една глава, трескаво обръщате страницата, за да започнете следващата. Идеално конструиран роман – не можеш да се откъснеш от него“ – The Guardian.

Източник

Коментари (15)

- 02-01-2014|Златко

Хайде сега, милички, коментирайте на воля. Ето тема, достойна за бурния ви (колективен) интелект. Да не ми каже пак някой след това, че съм го/я бил подценявал…

- 02-01-2014|Златко

откъм Фейсбук…

Цитат:

Zlatko Enev Вече за трети път опитвам да захапя книгата на Кушнер, но, поне засега – все неуспешно. Ужасно странно и чуждо ми звучи, просто не мога да навляза. Има ли някой тук да я познава вече? Ще ми е интересно да чуя нещо обнадеждаващо…

(А американците – факт – се убиват да говорят за нея…)

преди 32 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

Luminaries означава „Светила“, а не „Светлини“ – става въпрос за Слънцето и Луната в астрологията. Целият роман е построен около астрологическата символика и е разделен на 12 части, всяка от които е два пъти по-къса от предишната. С удоволствие бих издала този роман, но не знам дали в дължавата ни ще се намери кой да го чете. И е близо 900 страници.

преди 23 минути · Харесвам

Zlatko Enev А къде точно в текста открихте думата „Светлини“, Еми?

преди 22 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

Сондърс пък пише разкази – в Б-я те не са от най-предпочитаните литературни форми.

преди 21 минути · Харесвам

Zlatko Enev Ами преведете някоя от детските му книги – те може да имат повече шансове…

преди 21 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

„Пет книги, които все още липсват на българския книжен пазар. Може би 2014 г. ще ни срещне с някои от тях като най-голяма е вероятността това да е романът „Светлини“ от новозеландката Елеонор Катън – носителка на наградата „Букър“ за 2013 „– това виждам да пише горе във вашия коментар

преди 20 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

Дона Тарт има най-големи шансове да се появи на български – така ги виждам нещата аз. Въпреки че и нейната книга е „тухлеста“.

преди 18 минути · Променено · Харесвам · 1

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

А Кейт Аткинсън е превеждана у нас – без особен успех, въпреки че е сладкодумна писателка.

преди 19 минути · Харесвам

Zlatko Enev Упс, абсолютно вярно. Понеже препубликувам текста от друго място, където заглавието на романа е преведено по този начин, не съм успял да го изчистя навсякъде (по-долу в текста е коригирано)…

преди 18 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

Златко, трябва да сте чели книгата, за да знаете какво означава това. Просто си позволих да ви допълня.

преди 18 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

А книгата не е никак лоша. Особено за писателка на 28 години.

преди 18 минути · Харесвам

Zlatko Enev Хм, приемам забележката с удоволствие. Макар и да не мисля, че е нужно човек да е чел книгата, достатъчно е да е прочел забележката в началото, в която се обяснява използването на конкретни астрономически понятия, които не са били известни през 19 век (или просто да се знае достатъчно английски – Luminaries си означава „Светила“, откъдето и да го погледне човек)…

преди 16 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

Ох, и Тарт, и Катън си заслужават да бъдат издадени… Да видим как ще стане.

преди 14 минути · Харесвам

Zlatko Enev Между другото, Катън не е новозеландка, доколкото знам… Но що пък да се заяжда за всичко човек, особено когато няма шансове накрая от всичко това да излезе нещо друго освен перчене…

преди 13 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

„Стоунър“ нашите приятели не са го споменали. А жалко. Продължава да е най-четената във Великобритания и Холандия. Виж, нея вече я издадох))))

преди 12 минути · Харесвам

Zlatko Enev Упс, действително е новозеландка, сега проверих…

преди 12 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

Новозеландка е, само е раждана в Канада. Ако я чуете как говори, ще се хванете за главата. Нищо не ѝ се разбира.

преди 12 минути · Харесвам

Zlatko Enev успехи желая!

преди 11 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

И това не е заяждане, говорим за красиви неща, за литература – обща страст…

преди 11 минути · Харесвам

Emi Bo · Приятели с Valentin Ganev и 1 other

Успешна Нова година! И много книжни радости1

преди 11 минути · Харесвам

Zlatko Anguelov Съгласен изцяло с Еми Бо за шансовете на книгите на българския пазар. Лично аз се съпротивлявам на Сондърс – твърде американски е, ама ТВЪРДЕ! Той преподава творческо писане и е абсолютният продукт на американската школа. Но се харесва на либерални и начетени, бих казал с изтънчен вкус, читатели. За Дона Тарт просто нямам време, въпреки че жена ми я прочете, без преувеличение, на един дъх. Другите три … завиждам на хората, които могат да прочетат всичко, което излиза на английски в западния свят: защото има много изключително добри писатели. Дали е необходимо всичко да се превежда на български е едва ли не реторичен въпрос. При липсата на ясни критерии за качеството на бългаската литература, много от безразборно подбираните преводи внасят ненужен шум … пази боже да не ме чуят издателите –

преди 7 минути · Харесвам

Zlatko Enev Веднъж разговарях по подбна тема със (забележително компетентната! – kudos!) Жаклин Вагенщайн. Ставаше дума за жив класик – Том Улф – който е превеждан у нас доста безразборно, а основната му книга все още я няма на български, доколкото знам. Та тя ми каза следното: ако човек би искал да има шансове за успех, трябва да се подхожда системно – вземаш точно определен автор и започваш да го поднасяш на публиката бавно и упорито, докато накрая тя свикне с него и започне да го приема…

Е, за това се искат доста издателски мускули и издръжливост, разбира се… Че и ресурси. Но така е навсякъде по света…

преди 2 минути · Харесвам · 1

- 03-01-2014|Любо

Няма ли грешка в заглавието? Това е по-скоро избор на англоезична литература. Ама на тия хора няма ли кой да им каже, че извън САЩ и UK има и други държави? Ето как изглеждат аналогичните класации на две френски списания: ето here. Може би Златко ще ни каже сега, какво четат германците?

- 03-01-2014|Любо

Les meilleurs livres de l‘année selon „Lire“ et „Le Point“

Le mois de novembre n‘est pas encore terminé qu‘on en est déjà à faire le bilan de 2013. N‘est-ce pas prématuré? En fait, pas vraiment: la littérature générale n‘est pas du genre à envahir les librairies avec des nouveautés. On lit ce qui est paru dans les onze premiers mois – moins juillet, calme aussi dans le domaine, ce qui fait dix mois, avec un décalage souvent important vers la deuxième partie de l‘année, la rentrée d‘août-septembre et les prix littéraires.

Donc, Lire vient de choisir ses 20 préférés, et Le Point a fait pareil pour 25 titres, ce qui ne donne pas les mêmes résultats. je vous en laisse juges.

Lire

Meilleur livre de l’année: Svetlana Alexievitch, La fin de l’homme rouge (Actes Sud)

Roman français: Pierre Lemaitre, Au revoir là-haut (Albin Michel)

Roman étranger: Joyce Carol Oates, Mudwoman (Philippe Rey)

Premier roman étranger: Kevin Powers, Yellow Birds (Stock)

Révélation roman français: Delphine Coulin, Voir du pays (Grasset)

Nouvelles: Franck Bill, Chiennes de vie (Série Noire/Gallimard)

Premier roman français: Loïc Merle, L’esprit de l’ivresse (Actes Sud)

Voyage: Philippe Rahmy, Béton armé (La Table Ronde)

Fantastique / anticipation: Stephen King, Docteur Sleep (Albin Michel)

Autobiographie: Edna O’Brien, Fille de la campagne (Sabine Wespieser)

Découverte / étranger: Troy Blacklaws, Un monde beau, fou et cruel (Flammarion)

Polar: James Sallis, Le tueur se meurt (Rivages)

Histoire: Stephen Greenblatt, Quattrocento (Flammarion)

Biographie: Michel Winock, Flaubert (Gallimard)

Essai: Jared Diamond, Le monde jusqu’à hier (Gallimard)

Sciences: Etienne Klein, En cherchant Majonara (Editions des Equateurs)

BD: Chloé Cruchaudet, Mauvais genre (Delcourt)

Audio: Jean-Christophe Rufin, Immortelle randonnée lu par Vincent Schmitt (Audiolib)

Jeunesse: Pam Munoz Ryan, Le rêveur, traduit de l’anglais par Pascale Houssin, ill. Peter Sis (Bayard)

Gastronomie: Gérald Passédat, Des abysses à la lumière (Flammarion)

Le Point

Jaume Cabré, Confiteor (Actes Sud)

Jean d’Ormesson, Un jour, je m’en irai sans en avoir tout dit (Laffont)

Richard Ford, Canada (L’Olivier)

Mathieu Ricard, Plaidoyer pour l’altruisme (Laffont)

Pierre Lemaitre, Au revoir là-haut (Albin Michel)

Yasmina Reza, Heureux les heureux (Flammarion)

Alain Corbin, La douceur de l’ombre (Fayard)

Jean-Marc Roberts, Deux vies valent mieux qu’une (Flammarion)

Patrice Gueniffey, Bonaparte (Gallimard)

Philippe Jaenada, Sulak (Julliard)

Sandro Veronesi, XY (Grasset)

Jean-Christophe Rufin, Immortelle randonnée (Guérin)

Céline Minard, Faillir être tué (Rivages)

John Le Carré, Une vérité si délicate (Seuil)

Alain Finkielkraut, L’identité malheureuse (Stock)

Emmanuèle Bernheim, Tout s’est bien passé (Gallimard)

David Malouf, Une rançon (Albin Michel)

Karine Tuil, L’invention de nos vies (Grasset)

Peter Longerich, Goebbels (Héloïse d’Ormesson)

Hugo Boris, Trois grands fauves (Belfond)

Achille Mbembe, Critique de la raison nègre (La Découverte)

Hilary Mantel, Dans l’ombre des Tudors 1. Le conseiller (Sonatine)

Antoine Compagnon, Un été avec Montaigne (Equateurs/France Inter)

Monica Sabolo, Tout cela n’a rien à voir avec moi (Lattès)

Ismet Prcic, California Dream (Les Escales)

Si vous êtes très sages, je vous donnerai les miens un de ces jours – mais il faut d‘abord que je me réunisse avec moi-même parce que c‘est sérieux, un jury d‘une personne, et surtout que je lise encore deux ou trois choses…

- 03-01-2014|Ясен

@ Любо:

„Няма ли грешка в заглавието? Това е по-скоро избор на англоезична литература.“

А заглавието, Любо, е:

„Книги на годината: изборът на англоезичната преса“

т. е: англоезичната преса избира англоезична литература. Уау! Как може?:):)

В листата има според мен един значителен пропуск -

„The Orphan Master‘s Son“ by Adam Johnson

„Синът на надзирателя в сиропиталището“ -Пулицър за литература 2013.

Истрията на един „сирак“в Северна Корея, който твърди, че не е сирак, а е син на надзирателя. Съди по това, че получава най-големите наказания, а защо би ги получавал ако надзирателят не е негов баща?

Моето мнение: покъртителна история; поезия, философия, съвременна политка, сатира, магически реализъм, жестоко насилие и неземна любов…Литература от най-висока класа, която се чете на един дъх – знам, ше кажете, че това е невъзможно, но прочетете и ще говорим пак.

Току що „купих“ „Светилата“ и ще кажа по-нататък за нея. Останалите книги от листата са заредени в четеца още от преди Коледа, но не стигна времето, а и бях „в отпуска“ с по-леко четиво: „Sharp Objects“ by Gillian Flynn – много добър трилър, нямащ нищо общо с масовата продукция. Сега довършвам „Two Brothers“ by Ben Elton.

На всички – Честита Нова Година.

- 03-01-2014|Svetla and her seven dwarfs

Ние ще очакваме прежадняло дa станем първите живи свидетели на this giantic clash мeжду оригиналите на цитираните английски неръкотворства с недоказания – все още – magic style на българоезическия берлинчанин, философ и преводач Zlatko Еnеv.

Happy New Year!

- 03-01-2014|Златко

Благодаря ви за тези коментари. Те наистина ми помагат да преодолея леко ядното настроение, с което ме посреща новата година (понякога наистина ми е трудно да различавам свободата на словото от свободата на глупостта… или най-много на дребнавата злоба, ако не е съвсем глупост).

Но нейсе. Добрата стопанка, казват, и с лъжица предяла. Хайде, да предем тогава, че пак започва да се мръква…

- 03-01-2014|Златко

А „Синът на надзирателя…“ я започнах преди една-две седмици, но нещо я изоставих набързо, щото много голяма конкуренцията и в такива случаи по принцип предпочитам да чета неща, чиито автори познавам. Но след това ентусиазирано мнение при всички случаи ще опитам отново. Само малко да си поема дъх сред купищата от тухли на Киндъла…

- 03-01-2014|Любо

Ясен:

Код:

т. е: англоезичната преса избира англоезична литература. Уау! Как може?:):)

Ами някак си странно ми е… Намеква за известна ограниченост. Ако забележите, френскоезичнато преса, която ви цитирах не избира само френскоезична литература, хайде да не споменавам българската. Нашето различие, не е ли нашето превъзходство, да имаме една по-друга гледна точка, която ни позволява да видим малко по-далеч от носа си?

В този ред на мисли, една от последните статистики в ЕС показва че България е на последно място по процент на гражданите, които говорят чужд език: цели 60 процента не говорят чужд език. Интересно, тук дори Англия ни превъзхожда. Но май се отплеснах от темата, Златко пак ще се сърди.

- 04-01-2014|Ясен – @ Златко/ Надзирателят

И при мен така се получи. Започнах я, зачетох нещо друго… За празниците пътувахме и аз „трагично“ си забравих всичката електроника в къщи – четци, телефон, камера. Което открих чак в самолета. Наложи се да си купя хартиена книга (отдавна не бах го правил); (жена ми стисна нейния киндъл здраво) и първата книга, която видях в книжарницата в Хонг- Конг беше „Синът на надзирателя…“ Съдба. Но и аз се интересувам живо от геноцида в Северна Корея. Геноцид от най-страшния тип – спрямо собствения ти народ. Въпреки, че в тази книга не става дума само за Северна Корея в политическо-социален смисъл.

Това е и книга за самоличността, за това как се самоопределяме като личности, къде е скрит „аз-ът“ -в името, може би в детството, в професията, в любовта, в очите на другите.

Многопластова литература.

Проблемът – „какво да прочета“ най-напред е много сложен за разрешаване. Особено сега с електронните четци, когато можеш да „натовариш“ една яка библиотека и да си я носиш навсякъде. Ако бяха само новоиздадените книги – ок. Четеш само топ 10 на езика, на който четеш (за останалите езици, Любо, зависиш от преводачите и издателите на преводна литература). Но на киндъла/е-рийдъра можеш / и качваш, и класиката, която все се каниш пак да прочетеш и всички книги, спечелили някога Нобел, а в моя случай – и Пулицър. За всеки случай качваш и Ман Букер от началото до ден днешен. Имаш и всичко от Кристофър Хитчинс, който води до Ричърд Доукинс. Айде и Де Грас Тайсън, който не може без Стивън Хокинг…И така нататък.

Някой казва някъде, че след една определена възраст има смисъл да четеш само класика.

Аз все си мисля, че книгите които наистина трябва да прочетеш „те намират“ сами. Ти само трябва да държиш прозореца отворен.

П. С.

Ваканцията „без електроника“ беше великолепна. Наистина видях къде съм – с очите си а, не през обектива на апарата.

- 04-01-2014|Златко

Благодаря за пореден път, Ясене. Удивително ми е колко сходни изглеждат вкусовете ни (не само литературни)…

- 05-01-2014|Иван

Здравейте г-н Енев,

Понеже повечето от коментиращите предлагат техни списъци със заглавия, аз ще предложа само един автор-Насим Талеб, с последната му книга „Антикрехкост“. Смятам, че тезите му са прекалено интересни и провокативни и би ми било интересно какво мислите по темата. И засягат по много интересен начин почти всички неща залегнали във вашето списание.

Честита Нова Година и от мен!

- 05-01-2014|Златко

Здравейте, Иване,

не успях да дочета „Черният лебед“ въпреки огромния хайп около нея, при новата книга пък се отказах още от началото. Предполагам, че сам съм си виновен за това: личността на самия Талеб ми е някак отблъскваща, нещо много на поза и всезнайство ми избива. Но, както казах, това най-вероятно си е мой личен проблем. Не успявам да открия ключа към книгите на тоя човек, факт…

- 05-01-2014|Иван

Личността на който и да е автор няма никакво значение, а какво казва, както всеки път повтаряте и вие:)

Така наречения „хайп“ е по икономическите теми, където удря в десетката, но покрай тази тема се пропускат останалите неща свързани с философията, политика, медицина и др.

Иначе наистина дава вид на всезнайко и може би характера не му е лесен, но така става когато си цял живот в опозиция и вечно неразбран от околните. Просто при него, за разлика от почти всички, тезите му се потвърждават докато все още е жив:)

Аз исках да разбера какво мислите за философските му размишления и тезите му за медиите и историците, пряко свързани с вашата личност и работа. Но, явно не сте му фен. Дано да не е заради тези му размишления.

- 05-01-2014|Златко

Съгласен съм. Атмосферата на непрестанна опозиция без съмнение има силно влияние върху характера, човек неволно започва да вижда във всичко и всички единствено опоненти, противници. Жалко, но е доста трудно за избягване.

А инак краткият ми отговор по повод книгите на Талеб е, че не мога да говоря за неща, които не познавам.

Пруст, през погледа на Америка

Автор: Стивън Брайър

Интервю на Джоана Колер със Стивън Брайър, съдия от Върховния съд на САЩ, публикувано първо на френски език в Revue des Deux Mondes през юни 2013 г., след това на английски език в The New York Review of Books от 7 ноември 2013 г.

(Един хуманист във Върховния съд)

ДЖ. К.: В предговора към своя превод на „Сезам и ли л и и те „от Джон Ръскин, Пруст говори за важността на спомените, свързани с четенето, за обстановката и обстоятелствата, при които сме чели дадена книга… Кога и как прочетохте „По следите на изгубеното време“?

С. Б.: Прочетох „По следите на изгубеното време“ докато работех като студент на стаж в Париж. Прочетох всичките седем тома на френски и всяка вечер съставях списък – речник с новите думи, които научавах благодарение на Пруст… Излишно е да ви казвам, че списъците ставаха все по-къси и по-къси докато напредвах с четенето! Във всеки случай, след това произведение на Пруст аз започнах да чета книги на френски език. И продължих по този начин и с други френски автори.

ДЖ. К.: Със сигурност не сте започнали с лесен автор!

С. Б.: Може би не, но през този период от моя живот аз разполагах с много свободно време и можех да си позволя да се посветя на такъв труден текст. Нямах изпити, за които трябва да уча, изобщо никакво напрежение… Впрочем веднага след като стигнах до края на „По следите на изгубеното време“, незабавно я прочетох отново. Това, мисля, се случва и с много други читатели. В „Намереното време“ вече става ясно, че всичко, което сте прочели до този момент представлява вътрешното пътуване на човек, който иска да стане писател и най-после открива своята тема, своя материал: той самият и целия негов живот, по време на който той е бил убеден, че си е пропилял времето. Тогава човек усеща необходимостта да прочете отново книгата, за да може да проумее по-добре това вътрешно пътуване.

ДЖ. К.: „По следите на изгубеното време“ е сред литературните творби, която вие особено много цените. Защо? Какво специално ви вълнува в творчеството на Пруст?

С. Б.: У Пруст има всичко – цялото човечество! Не само всички различни типове човешки характери, но също всяко чувство, всяка мислима ситуация…Пруст е наистина универсален автор: той може да докосне всеки читател, по различни причини; у Пруст всеки от нас може да открие частица от себе си, какъвто е бил на различни възрасти. Например лирическият герой в „По следите на изгубеното време“ е впечатлен от Херцогиня дьо Германт. За него Ориана олицетворява част от историята на Франция и блести като стъклопис, обвита в сиянието на своя аристократичен произход. На всички ни се е случвало, без значение при какви различни обстоятелства – в детството си, в юношеството си или по-късно в живота; да се възхищаваме отдалеч на някой, който ни е впечатлил по една или друга причина. И когато четем Пруст, ние разпознаваме себе си. Всъщност мисля, че има само едно човешко чувство, което той никога не е изследвал – защото той самият никога не го е изпитал – това, да станеш баща.

Най-изумителното у Пруст е неговата способност да улови най-фините нюанси на човешките чувства, дори и най-слабите трепети на ума и на душата. За мен Пруст е Шекспир на вътрешния свят.

ДЖ. К.: Има ли някоя сцена от „По следите на изгубеното време“, която ви е впечатлила повече от другите?

С. Б.: Идват ми на ум различни пасажи. Например великолепната сцена на „прощаване с глоговете“, толкова поетична и изпълнена с хумор, когато момчето си взема довиждане, преди семейството му да се върне в Париж, с малките цъфтящи храсти до тяхната къща. Или пасажът за това, как църковните кули на Мартинвил, които той вижда отдалеч, докато се връща в Комбре, го очароват и възхищават. И той открива, че може да съхрани тези впечатления, като ги преведе в писано слово.

Или този особено жесток пасаж, когато Суан прави едно от последните си посещения при Херцогиня дьо Германт, и тя се държи свободно и непринудено, като се преструва, че не знае колко болен е той и че дните му са вече преброени. Тази сцена показва каква егоистка е всъщност херцогинята. На различни места в книгата се виждат променящите се нагласи на френската висша класа към евреите – подхранвани от необходимостта да се демонстрира класова лоялност като се поддържа армията, която е осъдила Капитан Драйфус. И случаят с Драйфус е несъмнено фактор, който определя студеното отношение на графинята към Суан.

ДЖ. К.: Преди да започнем интервюто вие ми казахте, че не сте специалист по Пруст. Но очевидно го казахте от скромност, защото се вижда, че познавате отлично „По следите на изгубеното време“.

С. Б.: Обичам от време на време да се потапям отново в Пруст. Дори наскоро препрочетох „На път към Суан“. Много е впечатляващо. Какво вижда Суан в Одет? Какво се крие зад образа на Одет? Същинска загадка! В действителност тя не е красива жена: тя не е особено чаровна или особено умна – да си кажем направо, тя е дори съвсем посредствена! Но Одет е успяла да превърне сама себе си в произведение на изкуството. С обноските си, с избора си на облекло, с цветята, които украсяват деколтето ѝ, с начина, по който държи слънчобрана си, докато се разхожда, тя се е превърнала в произведение на изкуството. А по-късно, в цикъла за Албертин, лирическият герой е обсебен от венецианския модист Фортюни. Защо? Защото Фортюни превръща жените в произведения на изкуството.

ДЖ. К.: Тази година се отбелязва стогодишнината от публикуването на „На път към Суан“. Според вас каква е най-голямата заслуга на този роман?

С. Б.: Аз си спомням най-ярко размислите за изтичането на времето в самия край на книгата, когато лирическият герой се разхожда из Булонския лес така, както е правила Одет преди толкова години. Но гората, през която върви той вече не е гората на Одет. Минало е време. Жените вече не се обличат по същия начин, модата се е променила, появили са се автомобили. И докато гледа как жените се разхождат по очертаните с кестенови дървета алеи, разказвачът се пита: „Къде отиде светът на Одет? Завинаги ли е изчезнал?“ Отговорът, разбира се, ще дойде доста по-късно, в „Намереното време“. Този свят продължава да съществува, но в паметта ни, в нашите спомени, и литературното творчество му вдъхва нов живот и го спасява от забравата. Произведенията на изкуството ни позволяват да преоткрием изгубеното време.

ДЖ. К.: Пруст значително разширява пределите на психологическия анализ и на мотивите, които движат човешкото поведение. Освен това той се опитва да отиде отвъд конкретните обстоятелства и да извлече от тях общи закони…

С. Б.: Да и всъщност единствената причина, поради която героите „оживяват“ е защото разказвачът е успял да извлече общият закон, който обяснява тяхното поведение, без значение колко деликатен и сложен е той. Това, което ги спасява от тяхната индивидуалност, им позволява да избегнат забравата.

ДЖ. К.: Какво мислите за характерите при Пруст?

С. Б.: Намирам сложността им за неустоима – и при главните, и при второстепенните герои. Обожавам Франсоаз, например, домакинката и готвачката, която първо работи при пра-лелята на лирическия герой в Комбре и, след смъртта на лелята, при семейството на лирическия герой в Париж. Нейният образ олицетворява едновременно самата преданост, но също и една липса на чувствителност и жестокост, които са доста необичайни. Можете да видите това в отношението ѝ към кухненската прислужница, тази, която Суан сравнява с известната фреска на Джото „Благотворителност“ и на която Франсоаз заповядва да обели аспержите, макар и да знае, че бедното момиче има алергия към тях. Или да вземем д-р Котар, който изпъква със своята тъпота сред кръга на Вердюнците, но който се оказва същински гений в областта на медицината. Или Бергот, велик литератор, но съвсем незабележителен в обществото човек, който доста харесва позорното клюкарстване. Точно тази двойнственост в отделните образи е интересна.

ДЖ. К.: Творчеството на Пруст съдържа впечатляваща галерия от образи: сред тях има артисти, разбира се, но също и лекари, един университетски професор, един дипломат. За разлика от творчеството на Балзак изглежда, че хората на закона – съдии, нотариуси, адвокати – отсъстват от неговата човешка комедия. Как обяснявате това отсъствие?

С. Б.: Не съм сигурен, че мога да отговаря на въпроса ви. Възможно ли е това да се дължи на обстоятелството, че обратно на медицината, правото не е непременно сфера, в която може да се проявява оригиналност? Във всеки случай аферата Драйфус играе важна роля в „По следите на изгубеното време“. Пруст доста добре описва рязкото разделение между поддръжници и противници на Драйфус, като показва, че чувството, което надделява по това време в модните салони и в обществото като цяло е лоялността – а не истината.

ДЖ. К.: По време на ваша лекция в Юридическия факултет на Университета на Ню Йорк, един студент веднъж ви попитал каква университетска специалност ще му препоръчате да избере за първата степен на университетското си образование, ако след това иска да стане адвокат[128]. Вашият отговор бил доста изненадващ: казвате му да избере „каквато иска специалност, стига само да няма нищо общо с правото“. Вие самият сте учил философия в Станфорд и Оксфорд, преди да учите право в Харвард. По какъв начин хуманитарното образование или владеенето на чужди езици могат да представляват предимство за един юрист?

С. Б.: Вярно е, винаги съм смятал, че няма особена полза човек да учи право в първата степен на университетско образование. На нас ни е позволено да живеем само един живот: това е човешката участ и не можем да избягаме от нея. Според мен, само чрез изследване на хуманитарните науки можем да се надяваме да преодолеем това основно ограничение и да се докоснем до начина, по който живеят другите хора. Защото литературата, историята или философията, всички те отварят невероятни перспективи към света. Владеенето на чужди езици също е от голямо значение. Френският език отваря за мен прозорец към друга култура. Дава ми достъп до различни изразни средства, различен начин на живот, различни ценности, различна система на мислене. Защото когато си съдия и прекарваш целия ден на бюро пред екрана на компютъра много е важно да можеш да си представиш как изглежда живота на другите хора – живот, който ще бъде променен от твоето решение. Животът на хора, които не просто са различни от теб, но са различни и един от друг. Така че, наистина, четенето е необходимо за съдията. Четенето дава на съдията способността да надникне в живота на другите, живот, който няма нищо общо с неговия, дори в живот, живян в напълно различна епоха и култура. И тази способност да съпреживява, способността да си представи практическите последици, които един закон или съдебно решение ще има за неговите съвременници, според мен това е основно необходимо качество за един съдия.

ДЖ. К.: Литературата има невероятната способност да стимулира животът на ума, да обогатява нашия собствен живот и, както вие казахте, да развива способността ни да съпреживяваме. Развива ли тя аналогични качества и в света на политиката? Може ли литературата да играе роля за оживяване на демократичния дебат?

С. Б.: Разбира се! Литературата е от огромно значение за всяка демокрация. Вземете например областта на правата на жените. Човек трябва да прочете книгата на Мадам Лафайет „Принцеса дьо Клев“, за да осъзнаете колко ограничен кръг от възможности са съществували пред една млада жена от висшето общество през 17-ти век. За тях изборът е бил или брак или манастир. През 19-ти век нещата дори се влошават, защото освен влиянието на църквата, само мъжете имат право на поземлена собственост. Това е особено видно от романите на Балзак, например. При Балзак има основно два типа жени: проститутки или „овце“, като и двата типа са жертви. Йожени Гранде е жертва. Мадам дьо Мортсо, от „Лилията в долината“ също е такава.

ДЖ. К.: Да погледнем вашата професионална кариера. Пруст, или литературата изобщо, повлияли ли са на начина, по който вие пишете, на вашия стил?

С. Б.: Мисля, че да – макар че аз, разбира се, не съм Пруст! Мисля, че литературата влияе положително на начина, по който пишем, без значение от това, в каква област се изявяваме – в правото, разбира се, но и при всяка друга професия. На мен лично писането ми доставя голямо удоволствие. Много ми е приятно да извличам същността от въпроси, които са отделни и не са свързани помежду си и като пиша, да им придавам форма върху хартията: това също е вид творчество.

ДЖ. К.: Във Франция и в Съединените щати, хората които не са чели Пруст имат навика да гледат на него като на труден, елитистки автор – пък и този предразсъдък се подсилва от факта, че снобизмът заема толкова голямо място в неговото творчество. Какво мислите по този въпрос? Мислите ли, че великите произведения и великите автори наистина са запазени за „неколцина избрани“?

С. Б.: А, вие намеквате за Стендал, друг мой любим френски автор! Не, не мисля, че Пруст е само за интелектуалци. Разбира се, стилът му не е непременно лесен, но аз намирам някои от произведенията на Джойс, „Одисей“ например, по-трудни за четене. И както вече казах, Пруст има способността да се докосне до всеки един от нас, защото описва универсални чувства.

От друга страна, в миналото той може и да е страдал от преводи на английски език, които са придавали на прозата му вкус на остарялост и усещане за изкуственост. Ако прочетете някои пасаж, описващ вечеря при Германт, написан с прекалено надут стил и украсен с британски изрази, които не се използват в американския английски език, това само ще подсили предубедеността, която вече сте придобили за снобския характер на творчеството на Пруст. Но той не е бил сноб. И ми се струва, че наскоро публикуваните преводи отстраниха тези несъвършенства от англоезичните публикации.

ДЖ. К.: Във Франция се отдава голямо значение на това президентът на страната на бъде „човек на литературата“ или „приятел на изкуствата“. В Съединените щати, етикетът „човек на изкуствата“ изглежда не се цени толкова в света на политиката. Малко вероятно е кандидатите за президентския пост или действащият президент да показват публично своите литературни предпочитания, а още по-малко да имат претенцията да бъдат „образовани“. Как бихте обяснили тази разлика между двете култури?

С. Б.: Мисля, че Токвил може да ни помогне да проумеем тази разлика. Той много точно подчертава, че в Съединените щати хората изпитват недоверие към елитите. На какво се дължи това недоверие? На редица исторически причини: Джордж Вашингтон – който впрочем е обожавал Франция – е искал да създаде едно общество освободено от европейския елитизъм. Освен това във Франция властта и изкуството винаги са били свързани, и при монархията, и при републиката. В Съединените щати няма да откриете същата близост между сферите на културата и на държавната власт.

Нека да ви разкажа една история за Върховния съд на САЩ, която чух от проф. Пол Френд когато аз самият бях студент по право. В края на миналия век съдът трябвало да реши един казус, свързан с цените на театралните билети – могат ли те да се приемат за стоки от първа необходимост и от там, подлежат ли на регулиране като такива? Мнозинството от съдиите приели, че театърът не може да бъде необходимост. Великият съдия Оливър Уендъл Холмс Младши казва в своето особено мнение: „У нас няма това уважение към изкуствата, което представлява едно от най-големите достойнства на Франция. Но за някои от нас излишното е необходимост“.

ДЖ. К.: Вие наскоро бяхте избран за чуждестранен член на Френския институт, по-точно на Академията за морални и политически науки. Заради вашият интерес към френската литература ли стана това?

С. Б.: Не. Съвсем не. Предполагам, че избирането ми беше свързано с дългогодишните ми усилия да обясня на френската публика нашата американска правна система, значението на правовата държава и огромната важност, която нашите две общества отдават на защитата на основните човешки права.

ДЖ. К.: „По следите на изгубеното време“ представлява завършена творба, която съдържа в себе си всички необходими податки, за да бъде разбрана. В същото време нито една друга книга през 20-ти век, освен може би „Одисей“ на Джойс, не е предизвиквала толкова много критични изследвания и литературни анализи. Можем ли да направим някакъв паралел в Конституцията на Съединените щати, която е обект на постоянно тълкуване? Защо някои текстове имат свойството да ни карат толкова сериозно да се замисляме?

С. Б.: Трудно е един литературен текст да бъде сравняван с политически текст като конституцията на Съединените щати: тяхното предназначение е много различно. Критериите, по които съдим за едно произведение на изкуството са по природа естетически, докато в света на правото използваме по-практични критерии – например: „Дали конкретно тълкуване на закона ще позволи на обществото да действа по-добре?“

От друга страна е вярно, че Конституцията на Съединените щати, подобно на един литературен текст, не трябва да се тълкува прекалено сковано. Това е жив текст и той трябва да остане отворен за тълкуване. Той трябва да бъде четен в контекста на своето време. Бащите – основатели на американската демокрация са искали да направят текст, който да се превърне в основа на една трайна обществена организация, текст, който ще просъществува във времето.

Конституцията е много кратък текст (само няколко страници), но той олицетворява определени ценности – ценностите на Просвещението. Проблемът е в това: как трябва да тълкуваме тези ценности, които стоят непроменени още от 18-ти век и да ги прилагаме към един постоянно променящ се свят? Джордж Вашингтон не е могъл да предположи огромните промени, които ще настъпят в обществото, независимо дали става въпрос за промените в транспорта, индустриализацията или комуникациите. Нито е могъл да подозира, че населението на САЩ ще нарасне от 4 милиона до повече от 300 милиона души, които имат различен произход и изповядват най-различни религии. Обаче Конституцията трябва да позволи на всички тези хора да живеят заедно и да разрешават своите спорове със средствата на правовата държава. Точно това практическо приложение на Конституцията прави нейното тълкуване толкова вълнуващо начинание.

Й. К.: Вие често говорите за ползата, която извличаме всички ние от художественото съзидание…

С. Б.: За мен основната характерна черта на човека е желанието да създава ред от хаоса, да придава форма на вселената. Ние сме заобиколени от цветове, форми и звуци… Всички тези неща ние можем да подредим по привлекателен и съзидателен начин, като в една картина или като в симфония. И точно това е направил Пруст чрез своето писане. Разбира се, не всеки човек има същия талант – но аз твърдо вярвам, че всеки един от нас може, според своите възможности, да се опитва да създава ред от хаоса.

Превод от английски език: Иванка Иванова

Източник

Стивън Брайър е съдия във Върховния съд на САЩ. Назначен от президента Клинтън през 1994 и известен с прагматичния си подход към конституционното право, Брайър се свързва най-вече с по-либералната част от членовете на Върховния съд.

Омразата като болестно състояние на духа

Автор: Мюмюн Тахир

1. Омразата – актуален проблем от сферата на човешките права

Пробуждането на омразата ражда безумия… Не искам да изобразявам омразата, не искам да я материализирам дори в картина. И без това пространството е наситено с ненавист. Всяко докосване до нея, дори като идея в ненарисувана картина, е опасна за въздуха, който дишаме. Нарисуван, духът на омразата остава завинаги, казва Светлин Русев (3).

Какво е омразата? Тя е тежко и дълготрайно чувство на враждебност, настанило се в сърцето на човека; качество на лошите нрави; втора природа на човека; основа за екстремно поведение и действия. Омразата е източник на много духовни и морални болести. Тя предизвиква чувство на завист, безсрамие, налудничавост, насаждане на чувство на превъзходство на едни хора и групи над други, клевета, злепоставяне, унижаване на хора, поставени по един или друг признак в неравностойно положение, омаловажаване на исторически факти и истини, подстрекаване към насилствени действия и пр.

„Омразата е и негативна емоция, интензивно чувство на антипатия,отвращение или враждебност към нещо или някой, чийто зло се желае. Омразата е свързана с желание да се избегне, ограничи, спре или унищожи всичко, което се мрази. На нея се гледа като на антипод на любовта. Тя е страст на субекта, която цели разрушаването на своя обект. Мразят се хора или различни организации, които застрашават благополучието или самото съществуване на хората, извършват психически или физически тормоз и нанасят щети или вреди„(5).

Според психолозите, „омразата е ответна реакция към хора, чиито интереси са коренно различни или противоречат на нашите. Хората обикновено мразят всичко, което се противопоставя на здравето или благосъстоянието им, дори всичко, което не могат да обичат. Много престъпления са извършени именно под въздействието на омразата. Преди и по време навойна например честа практика е да се манипулира населението да мрази друга нация или политически режим. Омразата е насочена срещу хора, които са аутсайдери или принадлежат на група, различна от тази, която ирационално насочва към тях омразата. Това е ксенофобията. Другите, чуждите, различните, са обект на негативни квалификации, възприятия и идентификации“ (1).

2. Езикът на омразата

Езикът на омразата става все по-актуален в нашата действителност. По-начало той не е нов проблем от сферата на човешките права, ксенофобията – също. Омразата е съществувала от антични времена. Става дума за една ирационална омраза, насочена понякога ментално, тоест само като нагласи и отношения, но много често и поведенчески – като организирано действие срещу различните. Под „език на омразата“ се разбира изказване, което внушава неодобрение, омраза или агресия спрямо етнически, религиозни или сексуална малцинства. Езикът на омразата, според определението на Съвета на Европа, обхваща всички изразни форми, които разпространяват, подбуждат, насърчават или оправдават расова омраза, ксенофобия, антисемитизъм или други форми на омраза въз основа на нетолерантност, включително: нетърпимост, изразена като агресивен национализъм и етноцентризъм, дискриминация и враждебност срещу малцинствата, мигрантите и хората с имигрантски произход.

„Чели ли сте напоследък за гадни чифути, турски изроди, ибрикчии, за смрадливи мангасари или извратени педали? В печатните медии – едва ли. В интернет-форумите обаче те съпътстват всяка втора информация, свързана с определени групи от хора. Езикът на омразата прелива невъздържано и по повод съседни на България народи, като закъснял плач за „България на четири морета“. И, разбира се, „България над всичко“. Отговорът на редакциите, в повечето случаи, е мълчание. Мълчанието одобрение ли е“?, пита се журналистката Бистра Узунова (4).

3. Последици от омразата

Омразата предизвиква „антипатия, отвращение, чувства за унищожение и понякога самоунищожение, но въпреки това, повечето хора могат да мразят нещо или някой и не е задължително да изпитват или изразяват тези чувства. Омразата може да бъде насочена срещу една определена раса,религия, пол, сексуална ориентация, полова идентичност, физически недъг, етнос, гражданство и т. н.“ (6). Само един пример – дяснорадикалните и ксенофобски възгледи на 32-годишния норвежец Андерш Брайвик, превърнали се във фанатична омраза, отнеха живота на над 92 души. Би могло да се дадат още много примери… Как е у нас?

„Всеки втори българин е бил свидетел на думи на омраза срещу етнически, религиозен или други тип малцинства. А 64% от тези, които са се сблъсквали с явлението, са изложени на този тип нарушение на човешките права всеки ден. Медиите, семейството и приятелският кръг са основните източници на послания на омраза и нетърпимост към различните обществени групи.“ Това показват данните от проучването на фондацията „Отворено общество“, изнесени 28.11.2013 г. по време на конференцията на тема „Речта на омразата и гражданското общество“ (2).

Засилената бежанската вълна е увеличила агресията и нетолерантността в речта. Бежанците напоследък са основен обект на този тип риторика, но не са единствената ѝ жертва, стана ясно на конференцията.

„Речта на омразата има определено трансгранично и транснационално измерение. Омразата не трябва да получава убежище в нито едно кътче на ЕС и по тази причина ние трябва да се справим с престъпленията, породени от омраза, с последователни и съгласувани действия в цяла Европа“, казва Джон Келок от Агенцията на Европейския съюз за основните права (2).

Според изнесените на конференцията данни най-честите обекти на речта на омразата са ромите (90 на сто), етническите турци (58 на сто) и хомосексуалистите (38 на сто). Малко под половината анкетирани казват, че никога не използват слова на омразата, а като главни говорители на езика на омразата са посочени политиците (70 на сто), журналистите (30 на сто) и семейството и приятелския кръг (28 на сто). Изказвания, които представят насилието срещу малцинствата като по-приемливо и оправдано, отколкото престъпленията срещу българите, са чули 17 на сто от анкетираните. Между медиите телевизията е основен източник на езика на омразата, сочи проучването, смятат 75 на сто от анкетираните (2).

Това не означава, „че езикът на омразата се среща най-често в телевизията, а че интензитетът на посланието е най-силен. Хората, които живеят в столицата и големите градове, показват много по-голяма склонност да сигнализират за нарушения, свързани с езика на омразата. По-възрастните, с по-ниски доходи в по-малките градове отчитат в много по-малка степен думите на омразата като престъпление“, подчертава директорът на правната програма на „Отворено общество“ Иванка Иванова по време на конференцията.

Осем на всеки десет не одобряват ползването на езика на омразата публично, а 58 на искат държавата да подкрепи политики срещу езика на омразата. На въпроса дали прокуратурата и властите трябва да преследват политици и журналисти, които използват езика на омразата 66 на сто от анкетираните отговарят положително (2).

4. Противодействие на омразата

Диагнозата е ясна, а все още няма рецепта. Но дългосрочно бихме могли да се противопоставим на тези явления, „ако сме общество на благополучието, което може да си позволи ценностите на мултикултурното общество. В него са създадени условия за реализация на всички без оглед на етнокултурна идентичност, религиозна принадлежност, сексуална ориентация и пр. В такова общество е малко вероятно да се формират банди от скинхедс или други расистки или десноцентристки формирования. Не би могло да се появи и неонацизмът. Така че решението е в стратегическата ориентация, че ние трябва да сме проспериращо общество, за да могат да се съберат условия, хората да могат да се идентифицират с други ценностни ориентации. Когато обаче говорим в тактически план тук и сега, можем само да правим ясни разграничения за това кое как точно се случва, какви условия сме създали, за да стане то реалност и такива групи да бъдат непрекъсната заплаха за социалния мир и сигурност. С агресията трябва да се работи много внимателно поради това, че тези хора не получават социална подкрепа, разбиране и условия за реализация. Чрез тях се популяризира една идеология, която в някои случаи придобива властови ресурс и всичко става много убедително. Нека си спомним, че Втората световна война е базирана на успешността на националсоциализма“ (1).

Отричането или омаловажаването на престъпленията спрямо човека, обществото и човечеството, възхваляването на националсоциалистически и тоталитарни режими, прекланянето пред фалшиви лидери, презрителните изказвания по адрес на роми, турци или други малцинства са неща, които ако получат съответната съдебна и обществена санкция, биха могли да бъдат най-важната бариера пред езика на омразата.

Тъй като омразата често е насочена срещу представители на определени етнически малцинства, ще се спра накратко на проблема, как евентуално би могло да предотвратена тя или да бъде намалена нейната разрушителна сила.

Пълноценната интеграция на етническите общности в гражданското общество би могла да се превърне в стабилна преграда пред омразата. В една малка България хората не се познават. А човек се страхува от това, което не познава. Непознаването на другия, собственият ни его- и етноцентризъм нерядко са причина за недоверието помежду ни, което преминава в омраза. Интеграцията води да взаимно опознаване, което е основа за взаимно възприемане. Но все още тази интеграция не намира своята практическа реализация. По отношение на етническите общности България никога не е имала последователна и научнообоснована политика. Когато се води недалновидна културна политика спрямо етническите общности, те се затварят, капсулират, самосегрегират и евентуално придобиват идентичност на съпротивата. Известно е, че колкото повече етническите общности чувстват, че тяхната култура е уважавана и се създават условия за нейното съхраняване, развитие и популяризиране, колкото по-малко чувстват, че са дискриминирани и заплашвани, толкова по-склонни са да се интегрират в националната култура, както и в обществото като цяло. Толкова по силно възприемат държавата, в която живеят като своя собствена родина. „Сигурността е необходимото условие за диалог между културите. Без нея няма голям шанс културите да се отворят една към друга и да се ангажират в разговор, който може да ги обогати и да увеличи общочовешкия елемент в съвместяването им“, категоричен е Зигмунт Бауман.

Създаването на климат на толерантност и диалог превръща културните различия в източник на богатство за обществото като цяло. Не е възможно постигането на същинско демократично управление без пълноценно и ефективно участие на малцинствата в културния, социалния, политическия и обществения живот на страната. Ако малцинствата са ефективно представени в публичния, културния, социалния и икономическия живот, то дискриминиращите практики биха могли да бъдат по-лесно премахнати. Необходимо е да се предостави на малцинствата възможност за реален достъп на вземане на решения посредством пряко и активно участие в планирането и приложението на политики, изразяващо се в разработването на стратегии, програми и други дейности. Публичните политики, насочени към малцинствата, следва да бъдат изработени с участието на малцинствата, а не да се възприемат като мерки „за малцинствата“ без последните да имат пряко отношение към тях. Смятам обаче, че е крайно време всички да приемем концепцията за нацията като социокултурна (гражданска, политическа, духовна) общност. Известно е, че инерцията, свързана с разбирането на нацията като етнокултурна (етноцентрична, кръвнородствена, племенна (конфесионална) форма, ни е причинила и продължава да ни причинява много грешки и несполуки в процеса на националната ни консолидация. В подкрепа на твърдението си ще се позова на проф. Васил Проданов, който пише, че „Опитът, както на миналото, така и настоящето показва, че етническото понятие за нация и свързани с него етнически национализъм може да имат бедствени следствия за едно общество, да доведат до силни конфликти и противопоставяния. Затова очевидно трябва да се възприеме идеята за политическа нация, в която всеки гражданин има равни права и под никаква форма не е подложен на дискриминация за каквото и да е в обществото…“.

Под съвместно съжителство би трябвало да се разбира още система от политически, икономически, социални, културни и социално-психологически механизми на регулиране на взаимоотношенията между етнически и конфесионални общности в дадена страна с цел да живеят редом едни до други, ни и си взаимодействат, за да се опознаят и се възприемат взаимно.

Като една бъдеща неотменна част от европейската икономическа, култура, духовна и военностратегическа общност България ще бъде толкова национална, колкото съумее да интегрира етническите общности. Интегрирането в българската национална култура не трябва да се разглежда като асимилация, както и включването на страната ни в наднационалните структури не трябва да се разглежда като заличаване на националната идентичност, а като предизвикателство към нейното отстояване и развитието в бъдещето.

Въз основа на това би могло да се направи извода, че е необходима целенасочена и постоянно прилагана културна и образователна политика, гарантираща равнопоставеност на различните култури в държавата, която би довела до предотвратяване на етническите предразсъдъци и негативни нагласи в обществото спрямо другите култури.

Тази политика би могла да повлияе и за издигане на социално-икономическото равнище на етническите общности. Решаваното на всички тези проблеми е необходимата предпоставка за междуетническа толерантност и етнокултурни взаимодействия. По-нататъшната дейност в тази насока, както и досега, би трябвало да бъде съобразена с принципите за защита правата на човека и принципите на демокрацията. Би трябвало българският модел за междуетническо сътрудничество да се развива и резултатите от него да доведат до формиране на национална идентичност на членовете на етническите общности в България при запазване на тяхната етнокултурна идентичност.

Литература:

1. Димитров, Пл. Не всички неудовлетворени хора стават носители на езика на омразата. В. Новинар, 04.01.2014 г.

2. Конференция „Речта на омразата и гражданското общество“. С., 28.11.2013 г.

3. Русев, Св. През 2014 г. да се разделим с омразата. В:-в. Преса, 30.12.2014 г.

4. Узунова, Б. В интернет език: турски изроди, смрадливи мангали, извратени педали. В. FROGNEWS, 15.04. 2011.

5. Шамама, Р. Речник по психоанализа. Пл. 1996.

6. http://bg. wikipedia. org/wiki/омраза

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

Коментари (1)

- 13-01-2014|Black Wolf

Определението „език на омразата“ е изключително удобно, когато дадена група или общност иска да атакува някой, който изказва нелицеприятни ИСТИНИ за нея. Удобничко…;-)))

Ако всеки, който се опасява да не бъде обвинен в „език на омразата“ (което много лесно се прави, дори такъв да не е употребен поради крайно разтегливия и СУБЕКТИВЕН характер на понятието), става практически невъзможно да се говори истината. Винаги ще има някой обиден, засегнат и недоволен.

И знаячи какво правим? Ами мълчим си, дори да имаме мнение. Много удобно…;-))

Почти американски разказ

Автор: Елена Пеева-Никифоридис

Няма да пиша за Америка. За нея е писано толкова много, че за мен няма място. Истината е, че Америка с нищо не ме вдъхнови. Да, тя впечатлява, но не вдъхновява. У нас обаче има доста американски неща, които и впечатляват, и вдъхновяват, и най-вече забавляват.

Когато влизате в България през Кулата, някъде след границата, по пътя вдясно има една бензиностанция. Тя е малка, но с величественото име „Ниагара“. Останала е още от социализма. Имам предвид съоръжението – едно такова, никакво с две колонки отпред. Трябва да ви кажа, че в Америка такива „никакви“ бензиностанции ги има в изобилие, но те си нямат име. А би могло например да се казват бензиностанция „Георг Вашингтон“ или пък, за да звучи по-глобално – бензиностанция „Язовир Батак“. Разбира се, американците не знаят що е то „Батак“, за разлика от нас, които знаем за Ниагара още от времето на Алеко Константинов. Хемингуей е минавал през България, но той използвал времето да се влюби в нашенка. Ние даже и филм направихме за това, но американците не ни го признаха (всъщност не му обърнаха вниманието, на което се надявахме). Той, Хемингуей, би могъл да опише нашето водно богатство. Имаме го в изобилие. Ето че сега американските бензиностанции са безименни. Всъщност това си е америкаски проблем, ако въобще е проблем.

Нека се върнем на нашата бензиностанция „Ниагара“. Встрани от нея черен път води през полето до едно селце. Тръгнах по него веднъж пеша, за да си набера риган, и изведнъж пред мен се появи старица с цедилка на гърба и тояжка в ръката. Беше се натоварила с толкова голям наръч дървени съчки, че от нея се виждаше само част от дрехата и. Казвам дрехата, защото това, което носят възрастните жени по този край, в никакъв случай не е рокля или каквото и да е друго. То си е дреха от тъмен, леко напръскан с цветчета бархет. Отпред с копчета от горе до долу и якичка. Разбира се, и дълги закопчани ръкави. Така възрастните жени се обличат в България вече повече от век. Заедно с турското робство селската жена отхвърля българската носия и облича тази бархетна дреха. И така до ден днешен. Та, под наръча се виждаше петдесет сантиметра от дрехата. Краката и бяха обути с вълнени шушони, плетени някога в нейната младост. Наплитани безброй пъти във времето, петите бяха многоцветни и пак чакаха следващото наплитане. По прашния път бабата пошляпваше с галоши, два-три номера по голями от краката и. Явно дядото, като е умрял, не ги е взел със себе си. Оставил и ги е да ги тътри по таз прашна земя, дорде дойде и нейният час. Ускорих крачка и настигнах възрастната жена:

– Добър ден!

– Дал ти Бог добро – отговори тя и спря да си отдъхне. Бавно изправи гърба си и изтри с края на шамията потта по челото. Погледна ме усмихнато.

– Не ти ли е тежко, бабо? – попитах.

– Свикнала съм – рече тя, – пък и дядото се помина зимъска, а я друга иде. А ти що тъдява?

Показах и ригана в ръката си, а тя се усмихна и каза:

– Сега риган не се бере. Прецъфтял е.

– Бабо, да те питам нещо, знаеш ли къде тук някъде е Ниагара? – нарочно не споменах думата бензиностанция.

– Па оти тука я дириш? Она е у Америка.

Тази Ниагара, за която питах, се намираше на сто метра зад гърба и. Наведена под тежестта на живота, тя не я беше забелязала, въпреки че пътеката към нивите минаваше покрай нея. Подхванах наръча, за да и помогна да го намести по-удобно, ако въобще дърва на гръб се носят удобно. Те се носят само от мъка и беднотия. Махна ми с ръка и пое по пътя си. Стоях и гледах след нея праха, който дигаха галошите и, и ми стана мъчно за тези хора, които знаеха, че Ниагара е в Америка, но нямаха пари да си купят топлина за зимата и да захвърлят дрехата на мизерията. Замислих се и за мегаломанията на собствениците на бензиностанцията. Дали знаеха нещо повече за Ниагара, за Алеко?

А що се отнася до Казабланка, искам да кажа, че тя не е в Америка, а в Мароко. Това е и заглавието на един от най-хубавите черно-бели филми. Главните роли се изпълняват от американеца Хъмфри Богарт и шведката Ингрид Бергман. Той е от филмите, които се гледат по няколко пъти в живота. Американците живеят чрез филмите или според филмите. За всеки един от тях животът му е неосъществен или малко осъществен Холивуд. А когато въобще не се получи, ходят при психотерапевт. За тях всяко нещо е значимо, ако е свързано с Холивуд. Сега аз не знам доколко Панагюрище е станало по американските стандарти значимо, защото това е факт, без да са намесени златни съкровища, революции, въстания и така нататък. В Панагюрище има една кръчма, като тези в черно-белите филми. Тя е малка, с четири-пет маси и с много мухи, които кръчмарят непрекъснато разгонва с кърпата, а после я мята артистично на рамо. По всяко време на една-две маси седят местни симпатяги и пиейки си ракията, чакат някой да влезе и да освежи заведението, което мирише на евтино кисело вино. Защо ви разказвам за тази кръчма? Ами защото тя се казва „Казабланка“. Един път реших да проверя каква е тази панагюрска „Казабланка“ (леко ми звучи като панагюрска луканка). Минавайки през Панагюрище, спрях пред кръчмата и влязох вътре. Разговорите секнаха и погледите се вторачиха в мен. Кръчмарят спря да удря мухите по тезгяха. Те единствено напомняха за Мароко, но не и за филма. Огледах голите стени и не намерих по тях снимки от филма. Поздравих и попитах:

– Богарт тука ли е?

Тишина. Всички бързо се спогледаха, но не показаха изненадата си.

– Ама няма ли го още? – попитах пак аз.

Тогава кръчмарят се окопити и на свой ред и ми отвърна:

– Още не е мин’вал.

Казах довиждане и побързах да изляза на свеж въздух. Нямаше смисъл да чакам. Той, Богарт, така или иначе не само че не е минавал, но няма и как да мине. Реших да отида да видя Панагюрското златно съкровище, така и така съм тук и не се срещнах с Богарт.

По професия Елена Пеева-Никифоридис е юрист. Завършила е юридическия факултет на Карловия университет в Прага с магистърска степен по международно право. От тридесет години живее в Гърция – живот на колела – и тук и там. Европейското образование, елинската култура и балканският манталитет са трите елемента, които изграждат мирогледа й за света.

Коментари (2)

- 12-01-2014|Kрасимир Дамянов

Нещо повече – и аз така наскоро в Триград търсих в местната кръчма Авакум Захов, но никой не го познаваше. Студената война отдавна беше свършила. Никой не си спомнящер за големия нашенски Шерлок Холмс, още по-малко за автора му, инюче всичко си беше като при социализма. С мириз на възкисело.

- 12-01-2014|Гост

„Плетени шушони“ (от вълна) – що ли е това? Воистина, елинската култура си е казала думата.

„Освободеният Рот“

Автор: Иън Томсън

Филип Рот, последният от Големите американски романисти, е роден през 1933 в Ню Джърси. Родителите му, Хърман и Бес Рот, са „американци от ден първи“, припомня си Рот, но са запазили нещо от идентичността на полско-галицийските и руско-еврейските си предшественици. Филип и по-големият му брат, Сенди, получават еврейско образование и посещават синагогата за най-важните празници. Като възрастен Рот може и да е разглеждал еврейскостта си като „непричастна“, но по неизбежност е бил оформен от нея, също както и от житейския си опит на евреин в Америка. Скандалният му роман на сексуални копнежи и смърт, Sabbath’s Theater (1995) е наситен с паметта за погромите и охулванията, причинени на евреите, живеещи в рамките на т. нар. „Черта на заселничество“ в Руската империя до 1917 г.[129]

В Освободеният Рот, лесно четивна смесица от биография и литературна критика, Клаудия Рот Пиърпонт (между двамата няма роднинска връзка) разглежда неловките отношения между Рот и американския еврейски истеблишмънт. Първата му книга с разкази, Goodbye, Columbus, публикувана през 1959, му донася обвинения в себеомраза и дори антисемитизъм. „Направено ли е нещо, за да се накара този човек да млъкне?“, иска да разбере един нюйоркски равин за 26-годишния автор от Ню Джърси. Третият и най-известен ранен роман на Рот, Синдромът на Портной (1969), разказва за сексуално потиснатия Александър Портной и освежителните начини, по които той използва (между другото) суров черен дроб. „Кога друг път е било излагано на показ пред неевреи (Gentiles) толкова много еврейско мръсно бельо?“, пита Пиърпонт. С тази книга Рот става не само известен, но и силно мразен.

Като „морален раздавач на удари“, както Пиърпонт го описва, Рот е пораждал контроверсии в продължение на много дълго време; в писателската си кариера, простираща се през повече от петдесет години, той е бил обвиняван между другото в женомразие, сексизъм и обикновен лош вкус. И все пак, казва Пиърпонт, на живо Рот е истинско удоволствие: „Той е точно толкова забавен колкото можете да си представите от книгите му, но освен това кара и хората около себе си да се чувстват забавни – може би това е човекът с най-лесен смях, когото някога съм срещала.“

Пиърпонт, журналистка, работеща за списание New Yorker, се е срещнала с Рот в един манхатънски джаз клуб през 2002, след което са се сприятелили. Оценката, направена от нея, е първата, в която се прави опит за някаква задълбочена защита на Рот. Прозата на Рот, посочва Пиърпонт, съдържа „огромно разнообразие“ от женски характери, които са не по-добри и не по-лоши от мъжките. Освен това, смята тя, един романист, който пише за мъже, толкова често желаещи секс със жени, няма как да „мрази“ жените.

Женен на два пъти, Рот няма собствени деца. След като 17-годишната му връзка с английската актриса Клер Блум приключва, тя публикува книгатаДа напуснеш куклената къща (1996), в която срещу него са отправени обвинения в безсърдечност, изневяра, безпринципен кариеризъм и други портноеви недостатъци. Рот е „поразен“ от тази публична атака, казва Пиърпонт. Блум е разглеждала Рот преди всичко в светлината на литературните му постижения от късните 1970 и ранните 1980 години, когато той пише ликуващо-подривната трилогия „Цукерман“, както и Другият живот (The Counterlife, 1986) – един Велик американски роман, по каквито и да е стандарти. Пиърпонт не обвинява нито Рот, нито Блум за разпадането на връзката им. Но тя казва, че коментарите на Блум за брака им са спечелили на Рот повече публично внимание от „собствените му постижения“. Джон Ъпдайк не е единственият, който гледа на книгата на Блум като на „биография, написана от Юда“.

Пиърпонт предлага полезни обзори на всичките 31 книги на Рот, както и на биографичните обстоятелства около тях. Алтер егото на автора, Натан Цукерман, е въведен за пръв път като герой в Ghost Writer (1979), която Пиърпонт счита за „почти перфектен“ роман. Деветнадесет години по-късно Рот печели наградата Пулицър с медитацията си върху американската душа, Американски пасторал.

От късните 1950 години до настоящето, твърди Пиърпонт, Рот е останал верен на темата за Америка и превратностите на американския еврейски живот. Но не само: романът му Operation Shylock (1993), поставен отчасти в Израел, отдава измъчена, ако и комична почит на италианския писател и оцелял в Аушвиц евреин, Примо Леви, на когото Рот се е възхищавал открай време.

Рот среща Леви през пролетта на 1986. Ако Леви не е бил подготвен за ангажиращо-дружеското присъствие на Рот, то пък Рот намира Леви изненадващо общителен. („С някои хора човек просто се отваря“, припомня си Рот). Докато се прощават пред италианския културен институт в Лондон, Леви казва на Рот: „Знаете ли, всичко това дойде прекалено късно“. Срещата им въпреки това се оказва една от най-важните за литературата на 20 век. По-късно Рот интервюира Леви за New York Times и помага за утвърждаването на репутацията му отвъд Атлантика. Придружаван от Блум, Рот се обажда на Леви през септември 1986 във фабриката за бои и лакове извън Торино, в която италианецът работи като индустриален химик. Служителите са предварително предупредени да не споменават Синдромът на Портной, тъй като Рот вече не е особено въодушевен от „мастурбационния си роман“.

Седем месеца по-късно Леви е мъртъв. Въздействието на самоубийството[130] от 1987 има „потресаващо“ въздействие върху Рот, както сам той казва на Пиърпонт, добавяйки: „Това ме порази също като убийствата от шестдесетте години“. И макар че Рот е поддържал приятелства и с други европейски писатели, особено с Иван Клима и Милан Кундера, приятелството му с Леви е било „забележително дълбоко“, казва Рот.

Книгата на Пиърпонт, ако и изпълнена с уважение, не е изцяло славословна. Одата на Рот към бейзбола The Great American Novel (1973), „причинява главоболие“, докато сатирата му срещу администрацията на Никсън, Нашата банда (Our Gang, 1971), е „претрупана“. В качеството си на старомодна критична биография, Освободеният Рот има много за казване по повод живота и творчеството на романиста.

Последният роман на Рот, Nemesis, публикуван през 2010, е част от един изключително късен период на разцъфтяване, свързан със сурови, опростени истории (Exit Ghost, Indignation), посветени на смъртта и униженията на старостта. Много вероятно е, че това ще бъде последният роман на Рот; както сам казва, той вече няма силите „да продължава да сътворява нещо от нищо“ и тези дни предпочита да чете книги вместо да ги пише. На 80 години Рот си остава все същото дълбоко и доминиращо присъствие в американската литература; време е за Шведската академия най-после да оцени неговия специфичен гений.

Източник

Иън Томсън е литературен биограф и автор, специализиращ в областта на италианската литература. Биографията му на Примо Леви печели Кралската награда за литература W. H. Heinemann през 2003 г. Негови статии са публикувани от Sunday Times Magazine, The Independent, Daily Telegraph, Financial Times, Observer, Spectator и Times Literary Supplement.

Как хомосексуалността е станала нещо нормално

Автор: Дейвид Розен

Голяма част от американския социален живот се е променила през последните четиридесет години. Може би най-драматично от всички развития е това, че от страна, дълбоко подлагаща на въпрос расовите отношения, САЩ се превърнаха в страна с афро-американски президент. След решението на Върховния съд по процеса Roe v. Wade[131] от 1973, т. нар. „Културни войни“ прераснаха в горчива конфронтация по въпроси на ценностите и, макар и постепенно да отслабват, те продължават под формата на безконечна битка против правото на жената на самостоятелност по въпроса за аборта.

Също толкова изненадващ е фактът, че моралистката, християнска десница претърпя почти пълно поражение на втория фронт от Културните войни, хомосексуалността. Днес тя вече е нещо нормално: гей-женитбите са легализирани в 15 щата, тя е приета и сред мачо-военните среди, и призната като лично право от Върховния съд. Не много различно от начина, по който „черните“ хора бяха приети като неразривна част от американската мозайка, „гей“-хората са все по-често, и с все по-малко чувство на „срам“, приемани от обществото като деца, приятели, съседи и колеги.

За да разбере как всичко това се е случило, човек трябва да си припомни битката, свързана с определянето на хомосексуалността, която е бушувала в течение на последните четири века. Новата [американска] нация е била основана върху стриктни морални принципи, така че за добродетелните пуритани нещото, наричано тогава „содомия“ е било престъпление, наказуемо с бесилка. Но с все по-напредващата секуларизация на САЩ, преоформяна от една потребителско-пазарна икономика със силна стокова и зрелищна ориентация, медицината, като форма на „неутралната“ наука, започва все повече да посредничи в конфликта, свързан с морални ценности.

Психиатрията, чрез своята професионална асоциация, Американската психологическа асоциация (АПА), задава стандартите за нормалност. Диагностическият и статистически учебник за психиатричните смущения (ДСУ) е официалният наръчник на психичните отклонения, а следователно и на нормалността. Влиянието му се намира във върховната си точка по време на Корейската война. Патриотизмът от времената на Студената война изисква стриктно придържане към патриархалната мъжественост, един етос, който отхвърля – но в същото време се ужасява от! – по-необузданите си сексуални копнежи. Медицинската професия, особено психиатрията, е онази, която определя онова пространство на ничия земя, разделящо религията от прилагането на закона.

Бурните 60 години засягат почти всички аспекти от американския живот. По най-остър начин това се изразява в социалните сили на движението за граждански права, антивоенната съпротива, контракултурата и оформящото се движение на жените. Една от по-специфичните форми на съпротива от това време е прочутият бунт „Стоунуол“ от нюйоркския район Гринич Вилидж. Той прави видима нарастващата готовност за войнствена съпротива от страна на едно дълго прикривано и често премълчавано малцинство, „хомосексуалистите“, независимо от това дали с мъжествена или женствена ориентация. Отказът им да продължават да приемат статуса си на хора от втора ръка взривява общественото съзнание. Едно от последствията от бунта е, че все по-голям брой социални институции попадат под критично разглеждане що се отнася до начините, по които третират гей-хората. Една от тях е психиатрията.

Малко след Стоунуол гей-активистите, водени от Франк Кеймъни, усилват кампанията си, насочена срещу съмнителните медицински предположения – и политически последствия – на които по онова време се основава психиатричният анализ на хомосексуалността. Тези предположения, по подразбиране, се прилагат и към други сексуално-идентифицирани смущения като фетишизъм и транссексуалност. Кампанията на гей-активистите получава множество различни форми, но – в духа на активизма от 60-те години – се помни най-вече с директната си съпротива срещу тази (привидно) неутрална, научна професия, психиатрията.

Вдъхновени от предизвикателството, което движението за граждански права отправя срещу расизма, от конфронтацията на антивоенното движение с военно-промишления комплекс и от битката на женското движение срещу патриархалността, гей-активистите си поставят за цел не само да разстроят публичните презентации на определен брой водещи фигури от психиатричната професия, но, което е по-важно, да осъществят налагането на нови дефиниции в учебника на АПА. Макар че във валидния по онова време ДСУ-II вече не се употребява думата „перверзия“, там хомосексуалността и други сексуални отклонения все още се определят като психически разстройства, „патологически отклонения от нормалното сексуално развитие“.

Гей-активистите разбират, че науката – също като сексуалността – е социална категория, която се променя с хода на времето. През последния век и половина, някои „науки“, разполагащи със солидно реноме в по-ранни времена – а също и непозволени сексуални практики, отхвърляни като перверзии – са подложени на преразглеждане, което води до промени в социалните вярвания и ценности. Някога френологията е била считана за наука, а евгениката е давала обещания за създаване на по-добри човешки видове. По същия начин медицинските авторитети някога са предупреждавали, че мастурбацията е вид (умо)помрачение, а оралният секс – грях. Тези вярвания, някога неподлежащи на разискване, биват постепенно, под влиянието на времето и критичния анализ, изхвърлени на боклука на историята.

* * *

Идеите имат значение, особено в елитната психиатрична професия. Тя включва множество добре начетени и образовани мъже и жени. Психиатрите разполагат с реална власт, те предписват лекарства и дават свидетелски показания в съда. Те определят дали даден човек е нормален или луд, здрав или болен, нормален или перверзен. А това означава, че един формален, публичен дебат между образовани психиатри предлага безпрецедентна възможност за ангажиране с критичния въпрос „Що е хомосексуалност?“ Освен това той е и уникална сцена, на която професионалните интелектуалци могат да демонстрират способностите си.

Един от изключително важните интелектуални дебати на 20 век се провежда в Хонолулу на 13 май 1973. Събитието е майсторски организирано от Робърт Спитзър. През ранните 70 години той е член на факултета към нюйоркския Държавен психиатричен институт и член на Комитета по терминология към АПА. Спитзър играе водеща роля в опитите да се разреши все по-нарастващата проблематичност, свързана с психиатричния анализ на хомосексуалността. Това той прави чрез серия „компромиси“ и тактически промени в диагнозата на хомосексуалността (по думите на историка Роналд Байър). Терминологичните му компромиси разкриват променливия характер на интелектуалния ангажимент: „сексуално ориентационно разстройство“ (1973), „его-дистонична хомосексуалност“ (1980) и, накрая, „сексуални смущения, некласифицирани по друг начин“ (1986). „Всъщност“, настоява Байър, „именно личната понятийна битка на Спитзър с въпроса за хомосексуалността е нещото, което задава рамките на разсъжденията в комитета [по терминология].“

Важният симпозиум на Хавайските острови събира на различни срещи между 500 и 1000 психиатри. Той изправя едни срещу други някои от общопризнатите авторитети в областта и се превръща в разпалена обмяна на мнения, касаещи смисъла на понятието хомосексуалност и неговото място в психиатричния анализ, както и медицинските – и юридически – диагнози. Двама от най-твърдите консерватори, Ървин Бибър (от Нюйоркския медицински колеж) и Чарлз Сокаридес (от Колежа по медицина „Алберт Айнщайн“), защищават ортодоксалното гледище. Срещу тях се изправят трима психиатри от университета на южна Калифорния, Ричард Грийн, Джад Мармър и Робърт Столър. Спитзър изостря атмосферата, като поканва и Роналд Голд от Алианса на гей-активистите (АГА).

Защитниците на ортодоксалното гледище се позовават отчасти на известното писмо на Фройд от 1935 г. до една американска майка, в което става дума за хомосексуалността на нейния син:

…Мога ли да ви попитам защо избягвате тази тема? Хомосексуалността със сигурност не е предимство, но тя не е нищо, от което човек би трябвало да се срамува, не е падение, не може да бъде класифицирана като болест; ние я считаме за вариация на сексуалната функция, пораждана от определено задържане на сексуалното развитие. … Голяма несправедливост е да се преследва хомосексуалността като престъпление, а и голяма жестокост.

Както Бибър, така и Сократидес полагат големи усилия, за да се разграничат от хората, които преследват хомосексуалните, като директно отхвърлят обвиненията, че са настроени хомофобно или против гражданските права на гейовете.

За тях и други хора, противопоставящи се на декласификацията на хомосексуалността като разстройство, всичко зависи от разбирането ѝ, по думите на Фройд, като „сексуална функция, пораждана от определено задържане на сексуалното развитие.“ Възпрепятстваното развитие, за Бибър и Сократидес, се основава на неприспособеността, произхождаща у даден млад мъж (те не споменават нищо за жените) от [проблемите на] определено нефункциониращо хетеросексуално семейство. Техните анализи са много специфични:

Бибър: … Смущенията при хетеросексуалната организация на биологично нормални деца се получава като следствие от патологична семейна формация. … Хомосексуалността не е адаптация на избора; тя се причинява от страхове, които потискат задоволителното хетеросексуално функциониране. … Според мен хомосексуалността може да бъде характеризирана като вид сексуална неадекватност, тъй като повечето хомосексуални (и особено ония, които са единствено хомосексуални) не могат да функционират по хетеросексуален начин.

Сокаридес: … Хомосексуалността представлява разстройство на сексуалното развитие и не попада в областта на нормалното сексуално развитие. … В основата на всички хомосексуални изследвания се намира някакво патологично отношение между родител(и) и деца … Честотата на родителската комбинация, състоящата се от силно обвързваща, прекалено интимна майка и враждебен, дистанциран баща, статистически разграничава хомосексуалните от хетеросексуалната група…

Бибър и Сокаридес се придържат здраво към властващата по онова време психоаналитична парадигма.

Но останалите учени, които излизат на подиума през този ден, поставят под въпрос много от техните – а също и онези на психоанализата – подлежащи допускания:

Грийн: Използването на статистически отклонения сами по себе си като основа за диагноза вече предизвиква проблеми. Гениите са отклонения. Такива са и леворъките, вегетарианците, пацифистите, безбрачните хора, както и езотерично-религиозните. … Класификацията, която аз предлагам тук, би включвала всеки хетеросексуален или хомосексуален човек, който намира за трудно да поддържа желаните връзки, който натрапчиво използва сексуалността за отблъскване на страхове или депресии, или чиято сексуалност обикновено води до депресия или страхова невроза.

Мармър: Всички лични особености са резултат от отминали развойни различия, и всички те имат специфични исторически предшественици… Ние нямаме право да етикетираме като само по себе си свидетелство за психопатология едно поведение, което е различно от онова, предпочитано в момента от мнозинството. … Тоест, от обективно-биологическа гледна точка няма нищо „неестествено“ в хомосексуалния избор на партньор.

Столър: … Хомосексуалността не е диагноза. … Налице е хомосексуално поведение; то е най-различно. Няма такова нещо като хомосексуалност. … И така аз гледам на перверзиите (но не и на всички сексуални отклонения и не на всички хомосексуални видове поведения) като на модификации, които човек трябва да си измисли, за да запази някаква част от собствената си хетеросексуалност.

И накрая, в критиката си срещу валидната по онова време класификация на хомосексуалността, Голд е неустрашим:

Аз достигнах до едно непоклатимо заключение: теорията, разглеждаща хомосексуалността като болест, е куп лъжи, насъбрани от митовете на патриархалното общество за политически цели. Психиатрията – посветена на това да прави от болните хора здрави – е крайъгълният камък на една система на потисничество, която изкарва хомосексуалните хора болни. … Премахнете от нас проклетия етикет на болестта. … Извадете ни от вашата терминология.

Както си спомня самият Спитзър, симпозиумът приключва с две важни решения на АПА. Първо, комисията одобрява премахването на понятието хомосексуалност от списъка на психичните разстройства; второ, тя прокарва резолюция, призоваваща към равни права за хомосексуалните хора. „[Хомосексуалните] страдаха“, припомня си Спитзър, „те не можеха да постигнат граждански права в Америка, докато психиатрията гледаше на тях като на смущение.“

Решението на АПА за премахване на хомосексуалността от списъка на психичните разстройства допринася и за предефинирането на понятието „сексуална перверзия“. Решението води до подобни резолюции от страна и на други организации, включително и религиозни групи като Обществото на приятелите, Лутеранската църква и Националния съвет на църквите, както и Американската адвокатска асоциация, АМА и Американската психологическа асоциация. Различни градове из цялата страна прокарват закони, изрично забраняващи дискриминацията, основаваща се на сексуална ориентация. Може би най-важно в това отношение е решението, довело до премахване на законите против „содомията“ в повече от десет американски щата.

Когато битката започва, Спитзър и повечето останали психиатри разбират хомосексуалността като „масивно разстройство на личността“ (a pervasive disorder of personality). По времето, в което се възприема третата версия на учебника на АПА (DSM-III-R), хомосексуалността вече е изгубила своето подразбиращото се негативно значение и е формално ре-класифицирана като „сексуално смущение, което не е другояче класифицирано“ (но само ако е съпровождана от сериозен дистрес). А онова, което касае хомосексуалността, се отнася в същата степен и до други, идентифицирани преди това, перверзии.

Решението на АПА подкопава тогавашното, включващо всичко понятие за „морална низост“. Имало е времена, в които човек е могъл да бъде арестуван за прилагането на практики, сексуални или други, които противоречат на „обществените стандарти“. В третата версия на учебника АПА въвежда ново понятие за дотогава-неприемливите сексуални практики, „парафилии“. Както самият Спитзър признава, причината комитетът по терминология да приеме понятието „парафилия“ в учебника е била, че „всъщност никой не знаеше какво означава това“.

* * *

Преди един век американските жени са носели рокли до кокалчетата, с прикачени корсети, мастурбацията е била заклеймявана, половото общуване се е практикувало за размножаване, а не за удоволствие, абортите са били престъпление, противозачатъчните средства незаконни, междурасовият секс наказван със смърт чрез обесване, предбрачният секс забранен, порнографията нецензурна, а хомосексуалността – грях. Днес този свят е отдавна отминал.

Само преди четири кратки десетилетия хавайските дебати на АПА върху хомосексуалността поставят под въпрос – както интелектуално, така и политически – някои общоприети морални ценности. Би ли могло едно определено малцинство – онова с хомоеротични склонности, да продължава да бъде преследвано, докато друго едно, на афро-американците, вече е прието като част от американското общество?

Жребият е хвърлен и един нов политически речник намира собствен глас. Хомосексуалността е възприета по нов начин, дефинирана отново като малцинство, което е не по-малко човешко – или заплашително – от онези на афро-американците, испаноговрещите, азиатците или хората с увреждания. Някога расистка, пуританската нация е преоформена. 20 век е определен отново, сексуално и другояче. А заедно с него – и 21 век.

Източник

Дейвид Розен е американски журналист и консултант. Той пише за издания като Brooklyn Rail, CounterPunch, Filmmaker и Huffington Post.

Коментари (39)

- 11-01-2014|Stalik – Всичко хубаво, но…

За съжаление това е един много лош превод.

- 11-01-2014|Златко

В случая съм съгласен, тъй като се блъсках доста, за да направя на приемлив български сравнително ъгловатия стил на американеца – без особен успех, както изглежда. И все пак не мога да се сдържа и да не попитам: а защо и вие, драги Сталик – един човек, когото уважавам заради битката, която води от толкова време насам, ставате пленник на българския тип реакция и единственото, което успявате да кажете в случая е „хе, хе, вижте го пък тоя, забравил да си закопчее гащите!“ И не е ли именно това нещото, което в най-голяма степен обяснява факта, че хора като вас и мен (нека да ги наречем „различните“), ВИНАГИ ще имат възможно най-лошите карти в тази страна, при тези обстоятелства? Не по някаква друга причина, а най-вече защото самите ние не сме в състояние да се разграничим от типично българското, от онова, което ГНИЕ вътре в гърдите на всеки от нас: „най-важното е на комшията да не му е добре; с останалото все някак ще се оправим“. И защото, дали по природа или по собствен избор, изглежда сме далеч по-добри в мърморенето и отблъскването на всички, дори и когато са добронамерени към нас, отколкото при създаването на съмишленици и сподвижници. Може би – просто – защото не сме ДОСТАТЪЧНО различни…

Съдба или личен избор, драги Сталик?

- 11-01-2014|Златко

А ето и един според мен значително по-интересен коментар, идещ откъм Фейсбук:

Цитат:

Nellie Nedeva

Статията ясно показва как толерантността към хомосексуалните в Америка е резултат на дълга и мъчителна борба, бавно зреене, труден растеж. Тоест, тук става дума за един органичен процес, постепенно внедряване в общественото съзнание на нови ценности, нови граници на индивидуална свобода. В българското общество, неузряло и неготово, императивът за повече толерантност към хомосексуалните дойде отвън, като наложена от външни сили цивилизационна мяра, затова и съпротивата срещу него е свирепа, отприщва нещо като колонизационен комплекс.

- 12-01-2014|Evgeni

Липсата на познание за това, какъв е животът на индивидуалността преди раждането ѝ в плът и след физическата смърт, може да оправдае и обяви за „нормална“ всяка дивотия. Никой не се ражда изкривен просто поради игра на случайността. Всеки сам е заработил това, което е и сега заработва това, което ще бъде. Като не се дава адекватно обяснение на причините за хомосексуалността, а се стимулира проявяването и като исконно човешко право, се прави голямо зло на младото поколение.

- 12-01-2014|Kрасимир Дамянов

И какви са те, ако не са тайна?

- 12-01-2014|Гост

Приемливо е схващането, че при възприятие на явление или предмет от реалността за обществото като цяло явно е форма, а за отделната личност-съдържание. И тук започват главоблъсканиците при очертаване обема и съдържанието на едно понятие. Дейвид Розен на няколко пъти посочва в статията си, че липсва единно становище за норма при разглежданите прояви. И в действителност къде е началото на скалата, откъдето да се изхожда при даване на оценки? В сегашните размити и подвижни граници на предмета за изследване на хомосексуалността обикновеният човек при четене на такива текстове развива ятрогения(автосугестия, самовнушение, че страда от същите заболявания, за които се говори в изследването; явлението е разгледано задълбочено и цялостно в редица трудове на проф. Никола Шипковенски), че и той в известна степен е подвластен на такива склонности в поведението си. Във вътрешноцеховия жаргон на психиатрите явлението е известно като „ХВАТКАТА НА НАСТРАДИН ХОДЖА“- заранта, след прекарана нощ на бдение в джамията гърбавите пак са си същите, на което Настрадин ходжа отвръща:“Нали ви казах отнапред да не мислите за маймуната“. При така зададена формула още в началото на сеанса „лекуваният“ неизменно развива фиксация с необратими реакции на натрапливост…

В книгата си „Теория на измеренията“ Ян Берка подчертава нееднократно необходимостта от уточняване началото на скалата преди конкретни действия. С разглеждане на случаите при хомосексуарността отново възникват недоумения-спрямо кое се снемат тези явления в сегашната ни реалност. В древна Спарта по казармите старите бойци „са предавали воински добродетели съобразно устава по подобаващ начин на новобранките“, в ранното християнство по Русия мъжеложството се отрича из корен и се наказва безжалостно. А сега накъде, питаме се за пореден път, след като се нехае за исконните изисквания при устройството на обществото…

Броди

П. П. Пак се убеждавам в преексплоатиране „номера на сепията“: е, вдига се мътилка отново, а зад нея какво се крие; май това раздвижване на застояли води е всичко, а целта-нищо…

- 12-01-2014|suhi

а не наблюдаваме ли агресия и терор на едно малцинство, което реално днес никого не впечетлява? самият златко също не търпи различни мнения, далечни от неговото……

- 12-01-2014|Вики

(Към Evgenii): Не знам в кое точно църковно училище си учил правопис, но очевидно не си напреднал много.

Колкото до „нормалните“ неща, едва ли някога ще разбереш, че те не са свързани с поставяне на хората в калъпи и заклеймяване на всичко, различно от теб като „дивотия“. Знам че така е по-лесно, затова и повечето хора избират именно този вариант. Само за тази тъпотия дето си написал, за „изкривените“, дето не били плод на случайността, а лично дело, заслужаваш да киснеш на село цял живот и да не видиш нито Европа, нито нещо по-добро.

- 12-01-2014|Златко
Цитат:

Преди един век американските жени са носели рокли до кокалчетата, с прикачени корсети, мастурбацията е била заклеймявана, половото общуване се е практикувало за размножаване, а не за удоволствие, абортите са били престъпление, противозачатъчните средства незаконни, междурасовият секс наказван със смърт чрез обесване, предбрачният секс забранен, порнографията нецензурна, а хомосексуалността – грях. Днес този свят е отдавна отминал.

Понякога имам усещането, че времето отминава на определени места, но само за да се настани – толкова по-удобно – на други, по-гостоприемни…

- 13-01-2014|Black Wolf

Чудя се кога хетеросексуалността ще бъде обявена за опасно отклонение и може би забранена…

Все повече си мисля, че не е далечно времето, когато това ще стане…;-))

- 13-01-2014|Златко

Няма страшно, Волфи! Докато войнствената посредственост успява да изнамира все нови и нови начини да представи себе си като РЕАЛНО онеправданата – и от история, и от настояще, и от всичко – страшно наистина няма…

Цитат:

Олеле! Не ни дават да ги бием повече. Ами сега? Къде ни отидоха основните човешки права?

- 13-01-2014|Зара – Представите за хубаво и лошо релативни както предс

Към Вики

Завършекът на твоя коментар е много впечатляващ:

„Само за тази тъпотия дето си написал, за „изкривените“… заслужаваш да киснеш на село цял живот и да не видиш нито Европа, нито нещо по-добро.“

Интересна представа за наказание (почти като попадане в ада) – да не видиш Европа и да киснеш на село цял живот! Което ясно показва каква е мечтата ти – Европа и нейната противоположност – селото.

Впечатляващо.

- 14-01-2014|Вики

@Зара: Ти за моите мечти не бери грижа – те не са до такава степен опростени, аз си ги знам какви са. Използвах „Европа“ и „селото“ като вид нарицателни неслучайно, а точно защото разни люде с манталитета на съдници, готови тутакси да се самопровъзгласят за „Бог“ и да изземат функциите на същия (обяснявайки компетентно кое е „нормално“, кое – „изкривено“ и кое – „дивотия“) нерядко са крайно критични и недоволни от живота, който водят в България и мечтаят за Европа или САЩ, преди всичко заради материалния просперитет, с който ги асоциират (в което няма непременно нещо лошо). И някак удобно пропускат факта, че това си върви и с някои европейски ценности, като например хуманизъм и толерантност – каквито не видях да се демонстрират в цитираното от мен мнение. Та затова…

- 17-01-2014|Гост

Този разкол между консервативно и либерално настроените е съвсем нормален, сещам се за един пример-В Конго от двата бряга на едно езеро живеят два вида примати, едните са шимпанзета, другите са Бонобо, братовчеди на шимпанзетата, въпреки, че са родственици, социалната им структура, начинът на хранене и сексуалността им са доста различни. Бонобо са бисксуални, правят секс много често и в социалните им взаимоотношения има много малко стрес и агресия, тъй като крамолите, често се уреждат чрез секс, при шимпанзетата е обратното, чести прояви на насилие и доминация, агресия, понякога дори канибализъм и секса е изклщчително с репродуктивна функция, в случая не искам да кажа, че едното е по-добро от другото, а просто, че природата си знае работата и се грижи да има разнообразие.

Притесняват ме само политическите претенции на хомосексуалните и трансджендър организации, тъй като смятам, че сексуалността си е предимно лична, приватна работа, та не виждам, защо трябва да се отнасям по специфичен начин с лице с различна от моята сексуалност, не виждам защо те трябва да имат специфични преимущества пред така наречените нормални граждани. Например в някои от по-либералните северноевропейски държави, ако си хомосексуален можеш да получиш по-лесно кредит в банка, ако сте хомосексуална двойка-по-лесен и евтин жилищен кредит, това е дискриминацоионна политика спрямо болшинството граждани, хомосексуалните не са отделен етнос, който е дискриминиран, за да заслужават икономически стимули. В Дания наскоро приеха в училишата да не се говори за пол, сякаш разлики между мъж и жена не съществуват, в Швеция има местоимение, което е за хора от неопределен пол, това според мен са болните фантазии на ултрафеминистите и борещите се за сексуални права, те не по-малко от хетеросексуалните си братя жадуват за власт и пръскат омраза и агресия, само че пасивно-агресивно, приемайки ролята на жертви-нещо като Израел в казуса Палестина.

- 17-01-2014|Златко
Цитат:

хомосексуалните не са отделен етнос, който е дискриминиран, за да заслужават икономически стимули

Казва кой? И в кой свят живее господин „кой“?

(Съжалявам, че все такива конфронтационни се получават разговорите ми тук, но кажете ми, как да реагирам на тази помпозна смесица от информация, насъбрана откъдето дойде, но все пак от наше време, плюс някакви заключения – като това, което цитирам по-горе – които си идват директно от вечно-неандерталското българско безвремие? Как точно да реагирам, уважаемо-неуважаема публика?)

- 17-01-2014|Златко

Ако хомосексуалните не са дискриминирани, то и България е най-доброто място за живеене и водене на мъдри разговори в тоя или който и да било друг свят…

- 17-01-2014|Златко

Понякога наистина си мисля, че информацията всъщност няма никакво значение. В смисъл, ако щеш всичката информация на тоя свят изсипи отгоре му, то пак си знае своето (че и цитира същата тази информация, на всичко отгоре). Какво точно променя хората нямам ни най-малка представа. Най-вероятно – единствено смъртта. Ако изобщо нещо… Да благодарим значи Богу, че все още не сме изобретили безсмъртието. Леле, какъв ужас би било това. Можете ли само да си представите?

- 17-01-2014|Златко

Онова, за което става реално дума при ВСЕКИ разговор за потъпкани права в България (независимо дали лични или групови, независимо дали права на етнически малцинства или традиционно потискани групи като хомосексуалните хора), е една неизречена, но интуитивно осъзнавана от ВСИЧКИ, и абсолютно конкретна ЗАПЛАХА. Заплахата за отнемане на собствения статус на жертва, за който претендират всички хора в тази страна, независимо от неща като пол, възраст, социален статус и пр. Не може да бъде признат официално нечий жертвен статус там, където абсолютно всички искат да бъдат жертви, поради очевидните привилегии, които пък статусът на жертвеността носи със себе си. Как така тия или ония ще получават някакви си привилегии, под формата на обезщетения за минало или сегашно групово насилие над тях, когато всички ние сме обект на взаимното си насилие, ден след ден, час след час, минута след минута? Как така само те, а не и ние?

Ето това е нещото, което стои в основата на всяка съпротива срещу защитата, признанието и обезщетението, свързани с нечии потъпкани права. За такива неща просто няма място в едно общество, където думата „права“ автоматично се възприема от всички като вървяща ръка за ръка с прилагателното „потъпкани“ – не по друга причина, а просто защото какво друго да прави човек в навалицата, освен да тъпче?

Има ли наистина и друг избор? Кажете ми, че аз не мога да се оправя в навалицата, май нещо са ми слаби кундурите…

- 17-01-2014|Гост

Не виждам кое ви засегна в това мнение, че да бъдете груб и да хвърляте обиди и квалификации, това е доста по-неандврталско от всичко, което аз съм събрал от комай ли не, но то си е на вашата съвест и достойнство. Може би не сте разбрали какво имам предвид, изобщо не отричам правата на гражданите с каквато и да е сексуална ориентация, не виждам защо това трябва да ги прави специални граждани и не виждам зашо тяхната сексуалност трябва да е преимущество пред институции от какъвто и да било порядък, не е като тези граждани да са с някаква обременост, имам много познати и приятели, които са с различна ориентация и винаги водим тази дискусия. Както и да е, не смятам, че различната сесксуалност е основание една група да бъде наречена етнос, но пък това е мое мнение. А това, че вие искате всички мнения във форума да съвпадат с вашето е истинската проява на неадерталност.

- 17-01-2014|Златко

За да избегнем типичната форумна игра на надприказване, нека се преструваме, че не разговаряме един с друг, а говорим на съфорумците тук, пък те да избират каквото искат.

Значи, първо. Не знам дали способността за логическо мислене е нещо изключително или по принцип достъпно на всеки човек. Във всеки случай, за да се стигне от предпоставката „хомосексуалните хора не са етнос“ (вярно) до заключението „хомосексуалните хора не са дискриминирани“ (без коментар) се изисква някаква много осбена способност за логическо мислене, която за мен е недостъпна.

Второ. Всеки път, когато изложа тук нечия – за мен очевидна – глупост на публичен оглед, чувам един и същи отговор: „вие искате всички мнения във форума да съвпадат с вашето“. Вече до такава степен съм свикнал с него, че за мен това е, хм, лакмусовият тест за нечия глупост. Нито съвпадението на мненията е нещо, от което имам особена нужда, особено когато е изказано по такъв тъп начин, че ми иде да се провикна „моля, моля, моля, идете и се съгласявайте с някой друг!“, нито пък интелигентното изразяване на различно от моето мнение ме дразни кой знае колко много. Нещото, с което не мога да свикна и което по правило ме довежда до сериозни изблици на сериозно остра реч, е ГЛУПОСТТА човешка. И, за да подкрепя думите си с примери, ето един:

Цитат:

Може би не сте разбрали какво имам предвид, изобщо не отричам правата на гражданите с каквато и да е сексуална ориентация, не виждам защо това трябва да ги прави специални граждани и не виждам защо тяхната сексуалност трябва да е преимущество пред институции от какъвто и да било порядък, не е като тези граждани да са с някаква обремененост

Значи, за да се нанижат едно след друго толкова много несъвместими едно с друго неща наистина се изисква някаква много специфична глупост. И отново, първо (малко първо): вие изглежда не отричате „правата на гражданите с каквато и да е сексуална ориентация“, но отричате това, че те са потискани навсякъде (привидно-коректно „заемане на позиция“, последвано от очевидно невярно и фалшиво твърдение). Манджа с грозде, казано на по-разбираем български език. За вас това, че те са потискани, НЕ Е основание за настояване за корекции в обществените умонагласи. А че причината за предимствата, които им се дават по ДРУГИ места, не и в България, се състои не в ТЯХНАТА сексуалност, а в НАШИЯ отказ да приемем тази сексуалност като равностойна на собствената ни, отново е нещо, което това изречение поставя напълно с главата надолу. Второ (малко второ), „не е като тези граждани да са с някаква обремененост“ би имало някакъв смисъл САМО и ЕДИНСТВЕНО в случая, в който думичката „обремененост“ се разбира в чисто биологичен смисъл, като някаква форма на вродено увреждане, сякаш това би било единственото основание за настояване на промяна в умонагласите и отношенията към тези хора. А че обременеността може да притежава и социални форми, като например масово отхвърляне на определени видове поведения, появило се в резултат на определени исторически обстоятелства – това отново изпада напълно извън логиката на горното изречение… (Едно на ръка, че по общо признание на специалистите хомосексуалното поведение НЕ подлежи на корекция, тоест то НЕ Е въпрос на свободен избор, а значи има и някаква биологична основа, която засега все още не е открита).

И накрая, по въпроса за така наречената „грубост“. Може и да е вярно, че не подбирам особено много думите, особено когато си имам работа с анонимни хора, които очевидно не познават мястото, на което са попаднали и започват тук речи, от които няма какво друго да последва. Може би действително би било израз на „учтивост“ в такъв случай човек да си замълчи или да каже нещо от рода на „моето мнение е МАЛКО по-различно“. Само че самият аз обикновено не съм в състояние да разбера какво точно ще спечели форума, публиката, България или филанкишията от всичко това. Онова, от което този форум, тези хора, тази страна – и филанкишията – ОЧЕВИДНО имат нужда, е ясно и разбираемо разделяне на (нищожното количество) зърно от (мегатоновете) плява, с които ги заспива – ежедневно – българското, а и не само, Интернет-пространство. Или, казано с други думи, когато всички, или повечето, си събуват гащичките насред мегдана, за да посипят съфорумците си с купища злато, то очевидно е, че поне ЕДИН трябва да запретва от време на време ръкави и да чисти.

Ей това е моята роля, такава каквато сам си я разбирам. А че четката, с която чистя, е телена – съжалявам много, друга няма. При такива количества биологично злато всяка друга четка би се износила прекалено бързо. А тая тук трябва да послужи още някое и друго десетилетие. Така че, отново – съжалявам много, който не се чувства достатъчно умен, за да си позволява да говори открито тук, по-добре да не го прави и под прикритието на анонимността. Това няма да доведе непременно до нещо по-добро…

- 17-01-2014|Светла Георгиева – re:
Златко писа:

Ако хомосексуалните не са дискриминирани, то и България е най-доброто място за живеене и водене на мъдри разговори в тоя или който и да било друг свят…

За пръв път чета подобно твърдение.

Вие сигурен ли сте, че живеете в България?

Аз дори и хомосексуални (мъже и жени) не познавам, а да си призная пътувам доста из България и живея в София, където би следвало да има най-голяма слободия и шарения във всяко отношение.

И как си представяте НЕдискриминиран индивид в обществото с хомосексуални наклонности?

В Нсъбрание, от чиято трибуна ни обяснява сексуалните си наклонности, които въобще не касаят избирателите, или пък учител, който споделя с учениците и колегите си съответните същите наклонности на всеослушание …

Това е просто пример, да не се обидите, опитвам се да разбера къде са тия „дискриминирани“ хомосексуалисти, на които някой им пречи/забранява да живеят като останалите граждани н България.

Направи ми впечатление, че обобщонието си авторът е забравил да спомене единственото коренно население – индианците, които също са малцинство. Може да е случайно, а може би не.

- 18-01-2014|Гост

Ако ми посочите в двата ми коментара къде съм изразил, че хомосексуалните не са дискриминирани, ще се извиня. За вашата снизходителност и склонността ви да наричате хората глупави и тъпи нямам намерение да пиша, както писах преди оставям това на собствената ви съвест, съвсем очевидно е, че не четете, избирате като бот фрази и заклинания, които са отправна точка за вашата мижитурна злоба, мисля, добре е да се посъветвате със специалист, би трябвало да има такива в Берлин, имате нужда този яд да го хвърлите някъде, не че имам против да ме наричате глупак или каквото и да е, вие сте доста добър българин, колкото и да се стремите да го изтриете от паметта си, това мисля е достатъчно, нямам желание да съм обстоятелствен и да падна на вашето равнище

- 18-01-2014|Златко

Отново откъм Фейсбук:

Цитат:

Julia Nikolova „Если нет Бога, все дозволено человеку“ Ф. Достоевский

преди 18 часа · Харесвам · 3

Lyudmila Lambovska-Mila личният избор в името на промяната на статуквото един ден ще се превърне в обществена практика! вярвам, че в мига, в който един човек избере да не е жертва, и друг го избира. много силно го вярвам и го виждам в реалността… малки неща, правени с много любов, беше казала Майка Тереза

преди 17 часа · Харесвам · 1

Boris Dimitrov Като че ли ви разбирам, но за да съм сигурен ще попитам чрез съвсем произволен и хипотетичен пример – как напр., ако съм против признаване на правата на гейовете, ще защитавам всъщност моя жертвен статус? Статус на каква жертва?

преди 17 часа · Харесвам

Magdalena Dimitrova Борис, мисля, че Златко е имал предвид „логиката“: „Абе, да не би само на гейовете да им е зле?! На МЕН да не би да ми е по-добре?“, което в държава, където ежедневно почти всеки бива тъпкан по някакъв параграф е доста обяснимо (макар и неправилно) да се разсъждава така. Ако правилно го разбирам, де…

преди 17 часа · Харесвам · 2

Boris Dimitrov Аха, ясно. Да, вероятно това е имал предвид.

преди 16 часа · Харесвам

Magdalena Dimitrova Аз имам проблем с разбирането на друга част от текста: „Не може да бъде признат официално нечий жертвен статус там, където абсолютно всички искат да бъдат жертви, поради очевидните привилегии, които пък статусът на жертвеността носи със себе си. Как така тия или ония ще получават някакви си привилегии, под формата на обезщетения… „

1. Поради кои ОЧЕВИДНИ привилегии носи статусът на жертвеността?

2. За какви обезщетения става дума?

преди 16 часа · Харесвам

Boris Dimitrov Да се опитам аз да обясня с пример – напр. лекарите от Спешна помощ – ниски заплати, рискова и стресова работа, но спасяват човешки животи. Привилегията в случая е, че за тях все пак говори, съжаляват им, съчувстват им, всеки би казал „Да, тези хора заслужават поне 1000 лв не месец!“

преди 16 часа · Харесвам · 1

Zlatko Enev Здравей, Магдалена,

ПРОСТРАНЕН отговор на този въпрос може да се намери в следния тук текст (той засяга привилегията, която изглежда следва автоматично за евреите от настояването върху уникалността на Холокоста в сравнение който и да било друг геноцид, но по принцип логиката му може да бъде приложена върху всяко КОМПЕНСАЦИОННО обществено поведение – в случая с този конкретен спор нещата започнаха например с посочване на облекчените условия в Дания, според които гей-хора могат да получават кредити)…

Геноциди?

преди 16 часа · Харесвам

Zlatko Enev Става дума за съвсем конкретни привилегии, които например в САЩ получават формата на облекчен достъп до висше образование за хората от определени малцинства… Едно време и в България имаше подобни привилегии за хората от турското малцинство, поради което и досега им се гони карез в тази връзка…

преди 16 часа · Харесвам

Boris Dimitrov Ще прочета текста, но (без да съм историк!) да кажем, че Холокостът наистина е уникален най-малкото що се отнася до броя на жертвите.

преди 16 часа · Харесвам

Zlatko Enev А инак в текста, който посочвам по-горе, са обяснени и по-тънките аспекти на този вид привилегии, свързани с факта, че за НЯКОИ хора от потискани малцинства става нещо като втора природа да компенсират собствения си малцинствен статус чрез определени видове арогантно и агресивно поведение, което е допълнително защитено от малцинствения им статус. ФАКТ, който трудно може да се отрече. Принадлежността към определено потискано малцинство за съжаление не е гаранция за висок личен морал…

преди 16 часа · Променено · Харесвам

Zlatko Enev Към Борис: Жертвите на маоисткия геноцид в Китай са около 60 милиона, тоест 10 ПЪТИ повече от жертвите от Холокоста…

преди 16 часа · Променено · Харесвам · 1

Zlatko Enev Да не говорим за жертвите на сталинизма…

преди 16 часа · Харесвам · 1

Zlatko Enev Някои от най-оспорваните и агресивни политики на държавата Израел получават (гласна или негласна) подкрепа по цял свят най-вече поради специалния статус, който евреите имат навсякъде по света, поради историята на Холкоста. Дори само споменаването на нещо такова е достатъчно в Америка, за да изгуби човек доста осезаеми измерения на социалния си статус. Думичката „антисемитизъм“ се прилага към всичко, както знаем от случаите с Гюнтер Грас и други големи интелектуалци, които се опитват от време на време да надигат глас…

преди 16 часа · Променено · Харесвам

Zlatko Enev Трудничко е човек да запази някаква балансирана позиция сред цялата тази каша от взаимни обвинения и контра-обвинения…

преди 16 часа · Харесвам

Boris Dimitrov С повторното уточнение, че не съм историк, но жертвите на Мао са също китайци, т. е. тук няма етнически геноцид. Което, разбира се, не означава, че наистина жертвите са повече, както и при сталинизма.

преди 16 часа · Харесвам · 1

Julia Nikolova хората от помагащите професии в Бг много добре знаем, че Моделът с жертвата е част от патриархалния възпитателен морал – това е етап от процес

преди 16 часа · Харесвам

Julia Nikolova цивилизацията признава съществуването на „Хомо луденс“ ИГРАЕЩИЯТ ЧОВЕК – минава се през архетипния игрови модел – на ЗАВИСИМОСТТА – това обикновено е игра с три роли – Жертва, Насилник и Освободител

преди 16 часа · Харесвам

Julia Nikolova Освободителят винаги би могъл да ползва привилегии, но ако го го прави е за сметка на независимостта, така не се излиза от Играта с жертвата

преди 16 часа · Променено · Харесвам

Julia Nikolova когато НЕЗАВИСИМОСТТА стане приоритет за всички индивиди и роли, ролята на жертвата става излишна – НИКОЙ НЕ ПРЕТЕНДИРА ДА Я ИГРАЕ, нито на Насилник, а ако има Свободен – то той спазва – правилото да не натрапва свободата – щото НАСИЛА ХУБОСТ НЕ СТАВА!!

преди 16 часа · Харесвам

Zlatko Enev Не съм уверен, че „Моделът с жертвата“ е порождение само и единствено на патриархалния възпитателен морал. Във всеки случай поставянето на себе си в позиция на жертва изглежда е една от инстинктивните „хватки“ на всяко компенсаторно мислене и поведение, независимо от средата, в която е породено. А компенсацията сама по себе си може да бъде породена от много и различни предпоставки, сред които патриархалността е само една от многото…

преди 16 часа · Харесвам

Julia Nikolova човек играе – Хомо луденс и Карл Густав Юнг отдавна откри, че игрите на човешкото съзнание се движат в архетипни схеми… назоваването им ни изкарва от роля, просто…

преди 16 часа · Харесвам

Julia Nikolova има и игри жизнено важни за индивида и израстването му, еманципирането му, например такава роля е ДА СИ РОДИТЕЛ

преди 16 часа · Харесвам

Julia Nikolova Да искаме да се усъвършенстваме в тази роля – еманципира не само детето, но и възрастният

преди 16 часа · Харесвам

Julia Nikolova изобщо, когато се осланяме в изборите си на балансиращият/адекватен възрастен, можем да реагираме подходящо на ТУК и СЕГА, тогава горе цитираната каша от обвинения и контраобвинения – някак няма да ни засяга или ще ни засяга до толкова, доколкото вече сме разбрали, че винаги ще има хора, на които им е драго в калта и пличкането и…

преди 16 часа · Харесвам

- 18-01-2014|Златко
Цитат:

Ако ми посочите в двата ми коментара къде съм изразил, че хомосексуалните не са дискриминирани, ще се извиня.

Бихте ли ми обяснили как трябва да разбирам изречението, което вече цитирах в началото на един от коментарите си:

Цитат:

хомосексуалните не са отделен етнос, който е дискриминиран, за да заслужават икономически стимули

Според мен възможностите за интерпретация са четири:

1. Хомосексуалните не са етнос.

2. Хомосексуалните не са дискриминирани.

3. И двете заедно.

4. Нито едно от двете.

Пояснете мисълта си по някакъв начин, който да я направи разбираема или поне по-малко непоследователна, ако обичате.

- 18-01-2014|Гост

Имах предвид, че не са дискриминирани, както да речем някои малцинства от етнически произход, като да речем ромите, т. е. не са дискриминирани заради етнческия си произход, но това не става ясно от изречението наистина, така че извинявам се, дискриминацията към хомосексуалните е от друг вид, същия който се ползва срещу секс работниците, наркозависимите или бездомните. Тези групи са не по-малко дискриминирани, а нямат специфичен статут или привилегии.

- 18-01-2014|Златко

Ок, поднасям извинения от своя страна. Виждам, че сте добронамерен човек и това, че не стоим сто процента на една и съща гледна точка не би трябвало да ни пречи да разговаряме един с друг.

- 18-01-2014|Златко

И, за да продължим дискусията, ето принципния аргумент, който поставя хомосексуалните хора в група, различна от онези, които вие изброявате по-горе (секс работници, наркозависими или бездомни): ВСИЧКИ изследвания на проблема показват, че за хомосексуалност „лечение“ няма (тоест няма и наличност на свободен избор, какъвто изглежда е в много по-голяма степен случая с изброените други). Това поставя хомосексуалните хора в същата категория, в която се намират етническите и расови малцинства: тези хора са РОДЕНИ ТАКИВА и те не могат да направят нищо, за да променят това, нито пък носят някаква лична отговорност за него. Оттук и пълния абсурд да им се вменява като лична отговорност нещо, по което те не разполагат със свобода на избор (най-вероятната причина за този тип поведение е някакъв вид генетична аберация, чиято биологическа причина все още не е ясна).

Разбира се, човек може да избере да се противопостави на това разбиране и да поддържа „старовремското“ такова, според което хомосексуалните хора ИЗБИРАТ поведението си. Това е най-често срещаният тип поведение сред противниците („либерални“ или „консервативни“) на идеята за премахване на дискриминацията срещу хомосексуалните. В такъв случай въпросът обаче опира до чисто идеологически проблем, тоест в какво точно човек ще избере да вярва – в онова, което „и без това си знае“, или в нещото, което светът наоколо, и особено онзи далечен, непознат и някак инстинктивно чужд свят, известен под името „Запад“, се опитва „да му натрапи“. Именно тук се появяват и сериозни поводи за разногласия и всевъзможни гневни реакции, тъй като в края на краищата ситуацията се свежда до вечния сблъсък между онези, които биха искали да виждат в себе си „носители на новото“ и останалите, които пък не искат да позволяват животите им да бъдат определяни от неща, които възприемат като фалшиви, чужди и в края на краищата неразбираеми и неприемливи.

В конкретния случай сме някъде между тези две крайности, като при вас очевидно има някакъв елемент на симпатия към „унижените и оскърбените“ (изразяващ се като минимум в готовност за приемане на „коректно-политическа“ лексика, съчетан с – поне за момента – отказ за приемане на принципното разбиране на нещата, което описах по-горе). Е какво пък, с всичко това аз имам сравнително малък проблем, но само при условие, че то бъде обговорено ясно и разбираемо, на логичен и последователен език, а не чрез заплетени фрази, които в края на краищата разкриват някаква форма на понятиен и идеологически хаос…

Лек ден желая…

- 18-01-2014|Златко

Има и още един, изключително заплетен научен аспект на този проблем, който се състои в това, че все още не е ясен еволюционния механизъм (и логика), които правят съществуването на тази генетична аберация очевидно неизбежна в природата (броят на хомосексуалните хора си остава почти идентичен и непроменен сред всички човешки и животински групи, като се ограничава в рамките на около три процента от всяка популация). Проблемът – повтарям, чисто научен, а не социален или политически – се състои в неяснотата, свързана с отговорa на въпроса „Кое прави съществуването на хомосексуални хора (и животни) биологически и еволюционно необходимо, след като е очевидно, че те почти не се размножават и не продължават генетичното си наследство, както го правят, обикновените’ хора и животни?“ От една страна, техният брой си остава сравнително постоянен в хода на човешката еволюция (няма свидетелства, че хомосексуалността е някакъв вид „модерно“ явление; тя очевидно съществува откак има хора и животни). От друга страна, гените им не се предават на потомството по начина, който за момента е разбираем за нас. Как тогава се извършва еволюционното предаване на този вид генетична информация? И кое я прави необходима?

На всички тези въпроси отговори засега няма, макар и да има множество (отчасти доста шашави) хипотези. Който се интересува, може да прочете малко повече подробности в следната статия:

The Evolutionary Mystery of Homosexuality

- 18-01-2014|Ц.

нещата стават ясни когато се замислим и отговорим на въпросите: какво е човешко достойнство, кой има достойнство, как ние третираме хората, колко ценни са те за нас, въпреки слабостите (и болестите) си, как ги третираме и как те нас третират… Кант е отговорил на тези въпроси по един начин, Юлия Кръстева по друг, Папа Йоан Павел Втори по трети, Ричард Доукинс по четвърти… отковори има, няма достатъчно тишина да ги чуем, няма и сила да ги приложим… затуй пък надеждата, както се казва, умира последна

- 18-01-2014|Гост

Спомням си една статия, пак от списанието, беше от един зоолог и беше за различни животински видове, които практикуват хомосексуален секс, историята имаше и два хомосексуални пингвина, на които после им се излюпва хомосексуална дъщеря, мисля ще си спомните. Затова приведох и примера с бонобото, принципно тезата ми е, че хората са сексуални, всичко последващо е вече етикет, т. е. това, което казвам е, че хората биха правили секс с каквото и когото и да било, когато нуждата е налице! Това е нещото, което исках да кажа като цяло, затова не смятам, че хомосексуалните са по някакъв начин специални, вероятно този вид сексуалност е бил табуиран именно, зашото е пречел на продължаването на рода и нормалното функциониране на обществата. Също така са табуирани и кръвосмешението, зоофилията, некрофилията и различни други обичания, това по никакъв начин не пречи те да съществуват по различно време и в най-различни човешки общества.

Друго, както всички психиатри вече са потвърдили, хомосексуалните не са ненормални, сега обаче остава въпроса за другите видове сексуалност, които все още се смятат за патологични. Те са патологични само, защото биха пречили на нормалното съществуване на обществото/Още по-голям въпрос е кое дава правото на едни хора да затварят други хора, да ги наричат душевно болни и да ги тъпчат лекарства, от които няма никакъв ефект, но и психиатрията е създадена в услуга на обществото, да спра, че пак се отдалечих от това, което исках да кажа. За мен, лично сексуалността е въпрос на избор.

Друго, отдавна не живея в България, нещо повече в страната, в която живея, виждам доста български двойки, емигрирали не само поради обичайните причини, но и защото са хомосескуални и в страната приемник, нямат проблеми, така че много добре виждам ползите от про-гей политиките, все пак познавам и другата страна, тази на ултрафенистите и антиджендърристите, които като всички екстремисти са изключително противни.

От друга страна ви посочих примери за политики, които са, ако не друго, некоректни спрямо нехомосексуалните граждани, това ме кара да бъда скептичен и не без основание да твърдя, че е просто борба за политическа власт. Прочете Sex at Dawn, някои от изводите си съм взел от там. И отново, дружа с хомосексуални хора и често обсъждам тези въпроси с тях, наскоро си промених мнението относно осиновяването от гей двойки.

И да наистина не съм много последователен, просто начинът по който пиша е такъв, поток на мисълта, не винаги се спирам да поема дъх и да прочета намисленото, но вярвам, че не четете само речници и енциклопедии.

- 29-01-2014|Самолет 005 – Разговорът за хомосексуалността в България…

Според мен разговорът за хомосексуалността в България беше натрапен (като например демокрацията). Той никога не е бил на дневен ред, но с появата му по някакви европейски пътеки смути още повече мъжествеността на иначе смехотворно смутените в експресията на „мъжественос“ балкански мъже – имам наблюдения от Черна Гора, Албания, Сърбия и онова, което днес приемаме за Македония; все балканска, космата мъжка реалност!

Ние живеем в ултрамачистки общества, където гериозмът на мъжкото битие с всичките притурки с положителен и отрицателен знак като чест, достойнство, мъжко поведение, пичовщина, арабийче от класа, играч, пичкар, мъжкар, шефче са в култ. Този култ към мъжкото е свързан с изконната ни селска природа. За да илюстрирам какво имам предвид под селска природа, ще разкажа един чисто български виц:

„Цанили Пена слугиня у градо. Връща се тя чат-пат на село и дружките я питат – Пено, ама ти що праиш у градо? Епа, метем, чистим, перем и държим господаро за пенисо! Последвала гробна тишина… След малко пак дружките я питат – Ама, Пено, кажи ни ти баш що праиш у градо? Епа, нали ви казах! Метем, чистим, перем и държим господаро за пенисо! Ама, Пено – питат я дружките в неведение – що е това пенис?!? Епа, какво да ви кажем – оно е като наште селски куревища, само дека е по-меко!“

Принципно всяко градско е меко. То е пенис! То не е куревище! Поради това и градската култура на запада е мека, недостойна за уважение. Разговорът за хомосексуалността е градски разговор, тоест недостоен за сериозно отношение, а това сериозно отношение е изисквано по нерабираем начин.

Абсурдът на хетеросексуалността в митологичното ни мислене е в претенцията и› за нормалност. Но нормалност е всичко онова, в което липсва враждебност. Затова и разговорът за хомосексуалността е враждебен, защото не тръгва от Враждебна или Чепинци, а е враждебно натрапен от западо…

- 29-01-2014|Златко

Съгласен съм донякъде с горното, в смисъл, че действително има елемент на „натрапеност“, но според мен той засяга не толкова самия разговор (за хомосексуалността не се е преставало да се говори от памтивека досега – пък ако щете и само под формата на вицове и други „издевки“). Онова, което се възприема като „натрапено“ е внезапната невъзможност, под формата на забрана, идеща отвън, да се чувства човек като нещо по-добро, нещо повече, от „педалите“. Един вид, „до вчера можехме да си ги бием както щем, днес вече не ни е позволено даже да им се подиграваме. Че как така?“

Но и това се променя, разбира се. Самият аз живея с усещането (получено от дългогодишни наблюдения на тоновете и позициите в този форум), че това е една от малкото теми, в които има истинско раздвижване и възприемане на новото (макар и най-често под формата на мълчание там, където допреди три-четири години се надигаше хор от насмешки и омраза – който не вярва, да огледа коментарите под по-старите текстове откъм 2008-2009 например). За разлика от темата за „циганите“ например, където няма ни най-малко раздвижване, тук ледовете някак започват да пропукват. Така поне ми се струва…

- 29-01-2014|Самолет 005 – … разговор и обект…

Не смея да натрапвам възглед, затова дебело ще подчертая, че споделям впечатления. Разговорът за хомосексуалността даде свобода и опредмети в България хомофобията. Балканската ни сексуалност е селяшка – тя е прикрита. Всичко е позволено, но да не се стига до резил, тоест до разкриване. Поради това в годините на моята младост имаше места в България, където, ако хомосексуалист или мъж в „еbателно“ настроение отидеха, можеха да участват в оргия като в американски филм за възрастни. Тези места се знаеха; там нещата се случваха публично (неинтимно), но скрито; местата не бяха гей-барове, в които никой „нормален“ мъж не би отишъл, за да не се изложи. Това бяха тъмни киносалони (например кината „Култура“), всички бани и множество тоалетни с прилежащите им градинкови територии. Те даваха на мъжа „авантюрист“ свобода и не го дамгосваха по модела на гей-баровете… Той – мъжът – е отишъл съвсем „случайно“ на кино, баня или тоалетна… а не целенасочено в гей заведение. Това даваше прикритие точно в изискването на селския модел.

Западната вълна изиска от българите откритост и това разтури пейзажа. В съвременна България няма гей заведения; няма гей общество; няма гей живот. Има гей активизъм като отговор на ясна нужда – дали това е промоция на знания; дали това е защита от хомофобия; дали това е апел към толерантност, но всичкото е в резултат от липсата на свободен гей-лайф. А свободният гей-лайф е присъщ на освободени общества. Никак обаче не отричам Златковото мнение, а само го допълвам, че да ти се отнеме привилегията да биеш и малтретираш педали е още по-кофти опция спрямо все повече отнетите в обществото мъжки прояви. Човек и една цигара не може да си запали, майка му стара…

- 29-01-2014|Златко

не знам по каква причина, но нещо се поизгубихте напоследък – ти и някои други по-стари коментатори тук, като Майа Маркова например. Може да ви е писнало (от мен или от общия тон тук, разликата едва ли има значение). Но дори и да е така, хубаво е да започнете да се появявате отново по-често.

- 29-01-2014|Попов, Г.

Погледнете само заглавието: „Как хомосексуалността е станала нещо нормално“…

Истината е, че хомосексуалността НЕ Е „станала“ нещо нормално – но е била ОБЯВЕНА за такова.

И въпросът не е в процентите – дали били 3%, или колко процента изобщо били…

Истината е, че не 3%, не 5%, не 10% – ако ще и 95% от хората един ден да се самозаявят (или да се „самоориентират“, защото нали това било „ориентация“) като „хомосексуални“ (или „ЛГБТ“, може и с още някоя буква от края) – това не ги прави „нормални“. Разбира се, всяка глупост може да бъде официално обявена за „нормална“ – в учебниците, в законите – но реално тя няма да бъде такава. Казват, че хомосексуалните, във всяко едно общество, били 3% – ами те и престъпниците, във всяко едно общество, са приблизително пак толкова… (Някъде четох, че в САЩ, например, около 2% от населението поне веднъж през живота си попада под ударите на закона и изтърпява наказание „затвор“ – и това са само тези, които съдът е изловил – нищо чудно да има още около 1%, които не са хванати – и ето ти пак общо същите тези 3%…)

Нормално ли е да си престъпник? Нормално ли е да си убиец?

Ама ще кажете, какво толкова – те хората все пак „правят любов“, не война… Така е, обаче има любов и „любов“ – има любов, от която обществото печели – има и „любов“, от която обществото губи. Не става въпрос някой да „бие“ някого – но нека е ясно: има нормални неща, има и ненормални. Ама ще кажете, то си е „генетично заложено“ при тях… Ами то и за всяка друга глупост, която хората правят, също може да ѝ се намери „генетично“ оправдание. Например, защо се случва хора да убиват хора – и защо изобщо им идва да убиват – не е ли и агресията пак така генетично заложена – в хората, пък май и изобщо в бозайниците?

Ето, потърсете, и ще намерите – има вече и съвсем нови изследвания, които показват, че физическата агресия, и то у съвсем малолетните деца – от 2 до 4 годинки – се проявява поради генетични причини. ГЕНЕТИЧНИ! Трябва ли сега, поради това, вече и физическата агресия да я доведем до ранг на „нормалност“ – чрез конгреси на лекари, чрез писане на учебници и съответни закони?

Нали всъщност това ни прави човеци – нали това ни прави цивилизовани – че успяваме да надмогваме над физическата си природа – над това, което ни е „генетично заложено“?

Но, явно, някои хора успяват – а други не успяват, и започват да правят от своя неуспех повод за кампании за промяна в учебниците, в законите – само и само за да оправдаят своят личен неуспех…

- 29-01-2014|Самолет 005 – … норма…

По повод на нормалността:

– няма уважаващ себе си учебник по психиатрия и психология, в който да има определение за нормалност;

– нормата е като хоризонта (прагматистки възглед), тоест виждаме я, но никой и никога не сме в нея;

– експроприирането на нормалност от определена група от хора е вид „парадея“ – нещо, под чиито удари на критика попадат т. нар. гей-паради, а ежеминутната хетеросексуална парадея се смята за нормалност…

– няма исторически засвидетелстван пример на здрав разум, който да отъждествява себе си с нормален разум; няма и термин „нормален разум“ по аналогия с термина „здрав разум“

– няма нормалност, там където има враждебност; ако прокламираме враждебността за норма, то накъде вървим?

И едно малко медицинско уточнение – не генетиката, а епигенетиката е в епицентъра на изследванията за т. нар. хомосексуалност. Епигенетиката изследва отношенията, които отключват нещо генетично заложено, защото то може да си остане заложено, без да е отключено…

- 29-01-2014|Попов, Г.

Невероятно е какво ли още ще измислят онези, на които това им е работата – да измислят разни про-хомо-суа теории…

Уточнява се, значи, че не ми било „нормално“, най ми било „здраво“.

Добре де, щом е така, значи следва да разграничаваме „здрава сексуалност“ от „нездрава сексуалност“ – така повече ли ви харесва?

И още, казвате, че не било само генетично „заложено“, ами се и „отключвало“… Пак проблем, пак голям!

Ами като ти се „отключва“, ти пък ще си го заключиш! Нали затова си човек, а не животно!

То и на много хора, като видят такива неща, им се „отключва“ да псуват, че и да ударят някого – ама са възпитани, и си траят. Сдържат се. Заключват си сами това, което им се „отключва“…

На това се крепи и съществуването на самото общество. То ако всеки тръгне да си развява това, дето му се „отключва“…

- 29-01-2014|Златко – re:
Попов, Г. писа:

То и на много хора, като видят такива неща, им се „отключва“ да псуват, че и да ударят някого – ама са възпитани, и си траят. Сдържат се.

Добре. Чухме, разбрахме. Хайде сега, като сте толкова възпитан и сдържан, затрайте си вече поне от малко.

(Не че не знам какво ще последва, но не пречи човек да проверява от време на време ума на ближния си…)

- 30-01-2014|Самолет 005 – re:
Попов, Г. писа:

Добре де, щом е така, значи следва да разграничаваме „здрава сексуалност“ от „нездрава сексуалност“ – така повече ли ви харесва?

Да! Така повече ми харесва, но аз съм никой. Важното е, че така повече се харесва на световната общност от учени, защото както хомосексуалността, така и хетеросексуалността са извън тази класификация. Самите те са феномени, а не класификатори. Просто казано, както хомосексуалността, така и хетеросексуалността допускат здраве и болест, без самите те да са или (само) здраве, или (само) болест.

Нацизмът и неговият първообраз

Автор: Стоян Гяуров

Когато през лятото на 1943 Мусолини е свален и интерниран от върхушката на своята фашистка партия, Хитлер не се поколебава да организира драматичното му освобождаване. Само няколко седмици преди собствения си край Хитлер казва, че Мусолини е бил единственият му приятел. През целия си политически живот германският диктатор смята дучето за свой ментор и партньор – дори след като отдавна вече се е разочаровал от фашисткия режим и боеспособността на италианската армия. Фюрерът е знаел какво дължи на Мусолини.

Дълги години историческата наука не забелязваше или пренебрегваше пъпната връв, свързваща нацизма с фашизма (с изключение на Англия и Америка, където сравнителното изучаване на фашизма винаги е имало приоритет). Германският историк Волфганг Шийдер обяснява това с простия факт, че още от самото начало изследванията на фашизма са били силно политически оцветени. До краха на двата режима сред левицата преобладава каноничното становище на Комунистическия интернационал (и пагубната дефиниция, измислена от Георги Димитров). В сянката на Студената война източногерманската историография продължава да се опира на старите интерпретации, целейки преди всичко да лепне подозрение във фашизъм върху политическата система на ФРГ. Западногерманските историци пък предпочитат сравняването на нацизма със Сталиновата диктатура в СССР под общия знаменател на тоталитаризма, опитвайки се да релативират уникалността на германския режим на изтреблението. Тази линия отговаря и на западните интереси да не се маргинализира ФРГ и да се улесни интегрирането ѝ в антисъветския фронт.

Що се отнася до Италия, там сравнителното изследване на фашизма никога не е било особено популярно. И там обаче идеята е да се релативира фашисткото минало. Големият историк Ренцо де Феличе, автор на осемтомна биография на Мусолини, се опасява, че прякото сравнение между двата режима би изложило италианския фашизъм на „парещия дъх на Холокоста“. Затова италианската историография предпочита да акцентира върху уникалния характер на фашизма, ограждайки го стриктно от нацизма.

Само че „за фашизма не може да се говори, ако не желаем да говорим за националсоциализма“. Тази е отправната точка за Фашистките диктатури, блестящото изследване на Шийдер, чийто екстракт може да се дестилира в следните тези: италианският фашизъм е майката на всички фашизми; той е образецът за нацистката диктатура в Германия; Мусолини олицетворява първоначалния фашизъм, Хитлер – неговата имитация и радикализиране. Германският историк посочва, че възходът на нацизма може да бъде разбран само в контекста на фашизма, както и обратното: „Всяка дефиниция на фашизма е непълна без включването на нацизма.“ Аргументът на Шийдер, че без изричното позоваване на Мусолини или Хитлер не може да има истински фашизъм, придава убедителност и на заключението му, че трайното дискредитиране на фашизма след 1945 го лишава от бъдеще.

Фашистки движения и партии се появяват в повечето европейски страни между световните войни, но единствено в Италия и Германия се стига до изграждането на фашистки държавни системи. Шийдер вижда тук злополука по пътя на модернизацията, която той анализира, служейки си с три основни параметра: национална държава, либерално-демократично устройство и индустриализация. Италианците и германците са единствените европейски народи, при които тези три процеса протичат едновременно. Получава се натрупване на конфликтен потенциал, каквото няма в никоя друга страна. От края на XIX век Германия и Италия се оказват в модернизационна криза, която поставя обществото и политиката под огромен натиск. В тази криза, според Шийдер, трябва да се търси зародиша на особената диктаторска система, наречена фашизъм: „Първо в Италия, а после в Германия фашизмът е политическият отговор на кризата на модернизацията, с която двете държави не успяват да се справят.“ Авторът подчертава дебело, че фашизмът не е продукт на модернизацията, а разваленият плод на отклонението от пътя на модернизацията.

Оглеждайки историческия контекст в светлината на завземането на властта в Русия от болшевизма, Шийдер прави и друго важно обобщение: „Не може да има никакво съмнение, че на първо място фашизмът трябва да се тълкува като радикален политически отговор на това революционно предизвикателство.“ Означава ли това, че без болшевизъм нямаше да има фашизъм, въпреки изложената по-горе теория за модернизационната криза? За съжаление авторът не се задълбочава в тази посока.

Друга принципна идея, пронизваща труда на Шийдер, се свежда до постановката, че практиката на фашизма има конкретно съдържание и черти, и е недопустимо разтварянето ѝ в общата теория на тоталитаризма. „Тоталитарният атрибут е възможен, но не и задължителен аспект на фашизма“, пише той. Няма противоречие и в това, че Шийдер приема безрезервно интерпретацията на Третия райх като тоталитарен режим, но възразява против преобладаващия възглед за държавата на Мусолини като нетоталитарна власт. За него разликата между германския и италианския фашизъм е само в степен, а не по принцип. Като тенденция строят на Мусолини е напълно тоталитарен, само че дучето не успява да осъществи докрай своите намерения: „Затова би могло да се каже също, че италианският фашизъм представлява един недовършен тоталитарен режим.“

Преобразуването на въведената първоначално както в Италия, така и в Германия „посредническа“ фашистка диктатура в тоталитарен фашистки режим се извършва на три етапа: премахване на демократичните институции и неутрализиране на враговете на фашизма; дисциплиниране на собственото движение; отърсване от консервативните партньори. Докато Хитлер постига успех и на трите равнища, Мусолини се препъва на третото стъпало. Неговата „корпоративна държава“ никога не се покрива изцяло с фашизма. Въпреки това системата, създадена от дучето, притежава основните характеристики на тоталитаризма. Фашистка Италия е полицейска държава с терористичен апарат, макар и далеч не така ефективен като хитлеристкия. Шийдер е съгласен, че по произход италианският фашизъм не е антисемитски ориентиран, но диагностицира в неговото идеологическо ядро „един в по-широк смисъл агресивен расизъм“, насочен първоначално не срещу евреите, а срещу славяните и африканците. Авторът не се опитва да замаже значителната разлика между националсоциализма и „само тенденциално тоталитарния фашизъм“ в Италия, но държи да подчертае, че тежнението и в двете държави е в една посока.

Това се отнася и за структурата и механиката на силовата власт. В Италия никога не възниква тоталитарна партийна диктатура; но такава, според Шийдер, не възниква всъщност и в Германия. „Хитлер не разполага с монолитен партиен апарат, с който би могъл да управлява своята диктатура подобно на Сталин с неговата КПСС, но и от който би се оказал зависим.“ За Третия райх е типично по-скоро постоянното роене на нови, силно конкуриращи се партийни и административни апарати. В този „структурно обусловен хаос“ Хитлер запазва централната си роля на върховна инстанция и модератор – но от определен момент нататък вече не между своята партия и консерваторите, а между различните властови центрове на нацистката система.

Тази така наречена от Шийдер „посредническа диктатура“ е още по-силно изразена в Италия. Мусолини се проваля на решаващия трети етап на тоталитарната консолидация на властта, защото до последния си ден е принуден да лавира между традиционните елити и фашистката масова организация. До самия си край той е зависим от нефашистките групи, с чиято помощ се добира до властта. Италианската армия остава монархически настроена; показателно е, че кралят, а не Мусолини определя титуляра на такъв основен ресор като министерството на войната. Не успява и пълното фашизиране на висшата бюрокрация. Да не говорим, че католическата църква си остава почти държава в държавата. До каква степен Мусолини е бил пленник на тази политическа констелация се вижда и по това, че от първия ден на управлението си той посещава веднъж седмично двореца Куиринале, за да отдаде почитанията си на краля. Тъкмо по време на една от тези аудиенции, на 25 юли 1943, той е арестуван по заповед на Виктор Емануил.

Двата режима се развиват по различен път едва след окончателното утвърждаване на Мусолини през 1929 и на Хитлер през 1937. Нацистка Германия се превръща в неограничена тоталитарна държава, но остава свързана с фашисткия си произход, доколкото Хитлер продължава да играе ролята на върховен посредник в една анархична система от конкуриращи се партийни апарати. От своя страна Италия на Мусолини запазва първоначалния си характер, което обаче – както Шийдер не спира да повтаря – не означава, че тя се отличава принципно от хитлеристка Германия.

Wolfgang Schieder: Faschistische Diktaturen. Wallstein

Мусолини: живот след смъртта

На 29 април 1945 труповете на Мусолини, любовницата му Кларета Петачи и двама фашистки функционери, разстреляни предишния ден от партизаните, са откарани в Милано и овесени с главите надолу от стрехата на бензиностанцията на площад „Лорето“; на същото място, където през август 1944 са екзекутирани 15 партизани. Преди да бъдат осквернени на месарските куки като мъртъв добитък, труповете са подхвърлени на морбидното любопитство и садизма на тълпата. Специално трупът на Мусолини, оплюван, удрян, ритан – една жена дори стреля в него, – е обезобразен до неузнаваемост. С този противен спектакъл започва съществуването на нова, свободна Италия – и животът след смъртта на Мусолини. „Ако се реконструира историята на трупа на дучето, пред погледа се разкрива много по-важната история на пресечните точки между фашизъм, антифашизъм и постфашизъм; изпъкват някои оригинални черти на политическата култура на републиката, разкъсвана между непримиримост и снизхождение, радикализъм и опортюнизъм, дълга на спомена и изкуството на забравата“ – пише младият италиански историк Серджо Луцато в книгата си Тялото на дучето. Един труп на кръстопътя между въображение, история и памет.

Но преди да стане труп, фашисткият диктатор е бил тяло, същото онова тяло, което в продължение на двайсет години италианците са обичали и боготворили именно като физически обект: силно, вирилно, привличащо, фалосът на нацията – осезаем, но недосегаем, защото „поддържането на дистанция между онзи, който заповядва, и онзи, който се подчинява, е основен елемент на властта“. Луцато, който явно не само познава, но и интегрира много уместно и без никаква показност – дори без изрично позоваване – модерните исторически концепции на Канторовиц, Козелек или Агамбен, подчертава, че властта на харизматичния лидер през XX век се базира на неговата уникалност. Противно на европейската монархическа традиция, според която физическото тяло на краля стои на втори план зад политическото му присъствие („Кралят е мъртъв, да живее кралят!“), „във философията на дучизма и хитлеризма телесността на Dux представлява основата на неговия авторитет“. Централното значение на тялото на водача обяснява донякъде и подчертано театралния характер на тоталитарните режими, специално на италианския фашизъм. Фанатичната любов към тялото на дучето и фанатичната омраза към трупа му са двете страни на един и същ медал.

След публичната гавра на площад „Лорето“ трупът на Мусолини е погребан анонимно, сетне откраднат, сто дни по-късно намерен наново, след което за повече от десетилетие – до 1957 — изчезва от общественото полезрение, скрит от властите в един манастир. Нова, републиканска Италия няма самочувствието да си позволи превръщането на гроба на Мусолини в място за национално поклонение. Но постепенно натискът на неофашистката партия Италианско социално движение, от чиято подкрепа зависят правителствата на управляващите християндемократи, става неудържим и през лятото на 1957 останките на Мусолини са върнати на семейството му и погребани в родното му градче Предапио.

Първоначално става онова, от което управляващите се опасяват: криптата на Мусолини привлича наистина хиляди и хиляди хора. С течение на годините обаче преклонението на фашистките му едноверци става все по-анемично и формално, размивайки се постепенно в безучастното любопитство на отегчените тълпи. Днес Мусолини не поражда повече митове, а гробницата му – както показва Луцато, цитирайки от книгата за посетители – е просто още един туристически обект. Авторът обяснява банализирането на паметта на дучето с идеологическото и морално утвърждаване на съпротивата, но преди всичко като следствие от цялостната модернизация на Италия. „През ’60-те години Мусолини изчезва от сърцата на италианците“, пише Луцато, напомняйки, че това е времето, когато телевизията измества списанията като главен инструмент за културното изграждане на италианците. Само че, за разлика от снимките, по телевизията дучето изглежда гротесков или направо смешен. „В епохата на телевизионната му възпроизводимост образът на Мусолини изгубва своята специфична аура.“

Междувременно се променя и публичният образ на съпротивата: налага се виждането за нейната история като наниз от героични дела, в които няма място за насилие и омраза. Площад „Лорето“, обстоятелствата около смъртта на Мусолини се премълчават изцяло или се споменават само бегло в учебниците по история. „В родената от съпротивата република трагичният площад на Италия се превръща все повече в мястото на един неприятен спомен, място, което е по-добре да бъде забравено“ – пише Луцато.

През ’70-те години възниква едно ревизионистично течение в италианската историография, което представя антифашизма като „лаборатория за догматични и морални отрови“ и клони към по-снизходителен поглед върху фашизма. Отново разцъфтява клишето за „добряка“ Мусолини – съпруг, баща, дядо и държавник, самопожертвал се за всички италианци. Луцато отбелязва, че антифашисткият модел започва да показва признаци на износване, тъй като конфликтният потенциал, натрупан при сблъсъка от времето на гражданската война, се топи много бързо. Някои ветерани на съпротивата за пръв път изказват публично съжаление, че дучето не е бил изправен пред съд, който да установи веднъж завинаги историческата вина на черноризците. „Дали онзи обърнат с главата надолу шут не стана твърде прибързано нашата изкупителна жертва?“ – пита писателят Луиджи Менегело. Авторът цитира и колегата му Итало Калвино, който обаче превъзмогва съмненията, опитвайки се да улови надиталианското, универсалното значение на Пиацале Лорето: „Дучето бе отговорен за толкова много убийства, от които няма никакви снимки, докато неговите последни снимки показват собствената му смърт. Грозна гледка и грозен спомен. Но ми се ще всички диктатори, които са на власт сега или в бъдеще, били те „прогресивни“ или реакционни, да си ги сложат в рамка на нощното шкафче и всяка вечер да се взират в тях.“

Sergio Luzzatto: II corpo del duce. Un cadavere tra immaginazione, storia e memoria. Einaudi (2008)

Стоян Гяуров е журналист и преводач, роден през 1950 в Хасково. Завършва английска филология в Софийския университет, след което работи в държавното радио. От 1990 до 2012 е редактор в радио „Дойче Веле“, Бон. Превел е книгите: „Светът на късната античност“ от Питър Браун, „Невинни ръце“ от Александър Демант, „Мойсей Египтянина“ от Ян Асман, „Бъдещето на класическото“ от Салваторе Сетис, „Фараонът Пруст“ от Михаел Маар.

Коментари (3)

- 17-01-2014|Михаил – Нерелатионствувателствувайте

Релативира? Релатив? Ралативност? Моля не изпадайте в глуповата лексикална зависимост, за да изглеждате по-изпъчени. Можехте да кажете сравнителен преглед или прочит, или анализ, но дума като релативност просто буди смях. От академизма и журналистиката би следвало да очакваме нещо повече от обикновена езикова проституция. И не само, че не го получаваме, а дори напротив, нашите интелектуаци все повече обичат да се возят на чужда езикова яхта, като гледат безучастно пробойните на българската лодка. Някой обаче трябва да започне да я поправя!

- 20-01-2014|a.

До „Михаил“: „Релативира? Релатив? Релативност? Моля не изпадайте в глуповата лексикална зависимост, за да изглеждате по-изпъчени. Можехте да кажете сравнителен преглед или прочит, или анализ, но дума като релативност просто буди смях. От академизма и журналистиката би следвало да очакваме нещо повече от обикновена езикова проституция. И не само, че не го получаваме, а дори напротив, нашите интелектуаци все повече обичат да се возят на чужда езикова яхта, като гледат безучастно пробойните на българската лодка. Някой обаче трябва да започне да я поправя!“

Твърде силни думи, г-не. А тези вашите „сравнителен прочит“ и пр. – нищо не решават – даже са смехотворни.

- 21-01-2014|Михаил

Сравнителен прочит буди у Вас смях? Колко интересно наистина! Може би думите ми са силни, но ми се струва, че повече се стреснахте отколкото развеселихте. Аз все пак дължа да кажа, че не критикувам преводите Ви, но тази дума ме разгневи повече с тенденциозната ѝ употреба отколкото с излишността си. И ето един Ваш читател е гневен преди да започне да чете. Не си мислете, че ще замаете всички с въховно езикознание. Желая успех!

ПС- Една моя богоровка: кибрит = драспалка. Стига да искаме, можеме.

Отсъствие на светлина

Автор: Румен Леонидов

Зверската болка, която е изпитал Спасителят, не е била съвсем напразна. Ние невинаги намираме смисъл в саможертвата, а наопаки, ние, милионите простосмъртничета, повече сме склонни да обиждаме Господ като виновник за личната ни участ на вечно недоволни неудачници. Иначе си я караме както си знаем, вървим през просото, защото ни е по-напреко. И по-леко. Пътят към Храма не мината оттам, но ние пердашим през житейската нива, сякаш всичко ни е безпощадно ясно: него изобщо Го няма. И никога не Го е имало.

Спомням си един необичаен помен – станаха 40 дни, откакто бай Йордан Радичков за пръв път пренощува под земята. В парцел номер едно на Централните софийски. Тоя парцел е нещо като ВИП участък – само за хора на изкуството, културата и науката. Деснофлангови и почетен доайен е Николай Хайтов. До него е милата Катя Паскалева. Следва идалгото Христо Фотев. Той едва ли е сънувал, че ще легне на един ред до рамото на Радичков. Или до костите на Константин Павлов. Както и родопският единак Хайтов едва ли е подозирал, че ще се наложи да дели мегдан с човека, когото кой знае защо заядливо ненавиждаше. Радичков отнесе доста хули от него по свой адрес – още докато авторът на „Диви разкази“ бе жив, особено в предсмъртните мемоари, в които той съсече колегата си по перо…

На 40-ия ден, откакто изпратихме шестопръстия вълшебник от Калиманица, отидох сам на гроба му. Спрях се пред смълчаната стража от венци, чиито безброй още след многохилядното погребение, по пътя от храма до гробето, кой знае как се смали до учудващо малък брой люде…

Сега в нозете на венците припламваха с розови и сини сияния няколко предпролетни букетчета от зюмбюли. И няколко траурни по своему кокичета. Явно децата и внуците на писателя, любопитен като питанка, бяха току що минали оттук – свещиците им още плачеха за пламъче, виновни и недогорели. Дадох им един кибрит.

Огледах се – нямаше жива душа. Само онова самотно бяло псе, което по време на погребението изникна сякаш от небитието като материализиран дух, което тогава дойде до ръба на трапа, надникна с любопитство в покойницата, каза нещо нечуто на покойника и се отдръпна сякаш за почест на почетно разстояние, та същото това бяло куче сега притича през погледа ми и се стопи в задаващата се мрачина.

Стърчах и си мислех колко много свободни места има в тоя парцел. Ето го народния певец Константин Гугов – и той е склопил очи отляво на Радичков, но преди това е „циклопът“ Генчо Стоев, лека му пръст. Лежат, сякаш са кацнали и наредени като лястовици на жицата на живота, а всъщност душите им летят из небесния Йерусалим, плават леки и прозрачни из сияйната вселенска шир, оцветени от бяло до синьо – всеки с цвят според греховете си.

Дали и там се разминават мълчаливо, дали Хайтов е хартисал, или въобще не му се немее? Или пък всички са заедно и карат общ курс по още по-висша духовност?

Кой знае, ще мине време и ще узная лично. И слава Богу, че последната загадка на тоя и оня свят няма да ми се размине. След толкова лъжи, заблуди и манипулации на Земята, хубаво е човек сам да се самопровери на Небето. И след триста години пак да се върне долу, да си доизкара висшето образование по читавост и човещина, по добрина, достойнство и доблест…

Защо ли ме нападна тази паметна гледка, заседнала някъде в шепнещия поток на съзнанието ми? От где внезапно се възкреси туй „Дали Го има или Го няма, но ти живей така, сякаш съществува“… Може би защото тогава, от години насам, това бе първия Великден, който посрещнах без моя по-възрастен побратим и другар, без благия мъдрец, бащата на „Ние, врабчетата“, таткото на българските верблюди, тенци и суматохи… Може би защото не е утешително, че този необикновен дух напусна белия ден и остана до живее в тъмнината на полунощните ми молитви – какво от туй, че в моя малък, безтелесен свят от скъпи души се засели още един особено важен за мен споменик, а земният мир за пореден път обедня откъм чудаци. Откъм чудотворци на словото като този българин, окъпан в името на реката Йордан…

Дали е достатъчно съмнението ни, че богочовекът Иисус Христос, невинен, но осъден за богохулство, е успял, без помощта на НАТО, да победи не само егото в себе си, но и тленността? Имаме ли право и в края на линията на живота си да сме неверници и оскърбено недоверчиви?

За себе си знам – няма никакъв смисъл да чупя кръст пред олтара и да се кръстя като обсебен, ако никога не съм вярвал в Бога на скромността и състраданието, на щедростта и добродушието, на трудолюбието и търпението.

Или с една дума – каквото и да ми е струвало, отдавна не вярвам, че мракът не съществува, а има само отсъствие на светлина.

Малкият човек

Живи ли са националните ни типажи от късния комунизъм? Те присъстват навсякъде като нравствени утайки в обърканото ни общество, просмукано от българско безбожие, безсмислие, бедност, безделие, безпомощност, безпросветност, бездарие, безбъдност и бесовщина. По-голяма част от това малко общество живее в миналия век.

Малкият човек от комунизма и днес не смята за нужно да се радели с навика да краде от собствената си държава, да мисли само за началото и края на собственото си дебело черво. Той не ще да възприема завистта като нещо осъдително и не ще да се раздели с покорността си пред силния на деня, пред по-силния физически мутроид, но едновременно с това малкият човечец е готов с нечовешка жестокост да размаже всеки, който е по-слаб или просто различен.

Днешният малък мрази българската си участ, българската държава. Той е християнин на думи, но бие и рита люде по време на молитва. Инак ходи на черква и сторва кръстния знак, пъчи се със златни кръстове, които има за модни медальони. Той не познава националната си история и духовните си водачи. Не му вършат работа. И понеже не вижда нито близкото, нито по-далечното си бъдеще, е склонен да възприема героичното ни минало като фанатично право да изисква уважение от нации и общества, които за разлика от нас са си оставили цървулите в Средновековието, докато той не е излязъл от примитивните си навици, от робското малодушие.

И отказва – уж като патриот – да приеме поведението на по-цивилизованите, които отдавна са се научили да подреждат йерархиите и държавностите си, без непременно да отхвърлят родното и специфичното. С една дума – малкият човечец е голям подлец. Той е жалък, но непобедим. Защото винаги го откриваме у ближния, но никога у себе си.

Не сме народ от джуджета, а от малки хора. Джуджето се оказа по-симпатично от великана. Джуджето е добро същество. Малкият човек се оказа нищожество. Партийно. Амбициозничко. Жалко.

Народът ни е добър като джудже, но е противен с липсата си на вълшебство.

Затова сме народ от малки хора. Има ли изход?

Има. Но не е там, където го търсим.

Ще назнача смъртта си за сценарист и ще умра от скука

Вече не съм сигурен, че знам какво е литература.

Когато бях (само)уверен в познанията си за съдържателните характеристики на това прекрасно по своему понятие, бях обсебен от религията на текста и стакатото на доброволното стажуване. Удоволствието да бъдеш в темпото на собствената си душевна шевна машина, попаднала в невидимите ръце на въображението, е част от еротичната страст на човека да се самодокаже.

Част от естествения порив да следваш и да изследваш механизма на извисяването, полета над себе си, сам да осъзнаеш нуждата да прекултивираш естетическия нагон, субективния сбор от представи, различния избор, цивилизационните ценности, без да подозираш, че без тях си нищо.

Сега си с тях, но дали си нещо повече от ненужно нищо?

Любопитството към живота – може би това е литературата. Удовлетворението, че си допуснат до тайната на зачатието, да надникнеш като природолюбител и боготърсач в озаряващата геена на генезиса. Всичко това е толкова привлекателно, опиумно, алхимично, че не ти остава миг да се замислиш – ти ли си сричка от тази дословна, условна и словесна верижна реакция, или ти си я възбудил/предизвикал, с какво и как, как става преизвикателството (ама че дума), кой натиска бутона за отприщването на тампонираната интелектуалност, коя ръка дърпа шалтера на студиото и го превръща в пивница за расови души.

Както виждате, уважаеми колеги, не само наистина съм далеч от истинската истина за това що е литература и има ли тя нужда от мен, ами от онова време, когато знаех това-онова за литературата, ми е останала само онази, позната и на теб, лилава чашка от здрач, от която съм отпивал жизнената жидкост на заблудата. Че аз съм част от литературата и тя е част от моята частност.

Изпитвам угризението (само за пред теб, разбира се), че вече не се вълнувам от подобни базисни въпроси. Виж колко съм извратен: чуя ли нещо, свързано с базисно, веднага се сещам за нашите американски бази, които могат да бъдат и обект на литературата, но мога и да не бъдат никакви обекти, освен фундаментални площадки за основна почивка, подготовка, пощене и презареждане на идейната материализация на фундаменталните демократи.

Може ли съзнание като моето, което допуска да диша с подобна политическа подметка в подсъзнанието си, да притежава свръхсъзнание за доброволна литературнотрудова повинност, за лична лирическа мисия, за устойчива публична вярност към изяществото на мигновеното съвършенство.

Може ли? Не може.

Може други неща, но не може да прави, да знае или да не знае дори, какво е литература и какво не е.

Знам само какво ми е. Че литературата тясна за моята душа е. Че карам на джанти. Че някога, когато държах педала на газта натиснат до ламарините, съм поел в правилната посока. Която обаче ме отдалечи задълго (и завинаги?) от праведната празничност на високото писане.

И още нещо. Вече ме отблъскват художественото самообяснителство в поезията, продължаващите опити литературата да се обяснява пред живота, при това пред надменната тълпа на пируващата в своята нищета прагматична публика. Обществото ни няма нужда от нас, защо да му се натрапваме със своята различност, със своята дружелюбна другост, когато към литературната ни работилница има нулев интерес; и всеки път, щом нещо издадем, първо се чудим как по най-морален начин да излъжем просветените около нас да ни купят книжките.

Имам млад съсед, обущар, частник, всеки ден го виждам в чистия си гащиризон как стои надвесен над машината в своята модерно оборудвана кондурджийница и му се радвам, че има работа. Че знае качеството на своя труд. Че знае количеството и качеството на своите читатели. Че знае цената на своя делник и затова работи в събота и по възкресение. Че останалите имат нужда от него. И че имат какво да си разменят – те своите кожи, с увиснали гуши и разпрани усти. Той – хартиени бележки с тяхното име и адрес, и с цифрички, които са безапелационни. Всички сказват, че бил скъпчия, но през дюкянчето му минават върволици.

Когато българският писател стане толкова скъп на читателя скъпар – поне колкото този обслужващ обществото обущарник, може би ще се сетя какво беше това литература. И ще ти отвърна смислено на твоя базисен въпрос.

И накрая един циничен цитат:

„Някой ще каже, че демокрацията не е нито разумна, нито справедлива и че тези, които държат в свои ръце паричните средства, са също и по-способни да управляват най-добре. Аз обаче ще отговоря, че думата „народ“ означава съвкупността от всички граждани, а думата „олигархия“ означава само част от гражданството.

Ще отговоря освен това, че ако богатите умеят най-добре да бдят над финансите, интелигентните хора са най-компетентни да дават най-добри съвети; и че мнозинството взима най-добри решения, след като бъде осведомено“. (Вж. Тукидид, „История на Пелопонеската война“, VI, 39, „Наука и изкуство“, 1979 г., прев. Милко Мирчев.)

Мисля, че днес, вместо да ме водят, най-вече по медиите, за писател, по-читав и щастлив по своему щях да бъда като неизвестен на зяпачите на телевизори невинен за нищо обущар. Утре обущарят може да напише роман и този роман дори да се изкупи. Но нито ти, нито той, нито аз утре можем да дебютираме дори в квартала с чифт току-що ремонтирани обувки, защото сме доживотно обречени да бъдем клиенти. А не признати от махалата майстори, заради чийто майсторлък мнозинството само да ни идва на крака.

Когато пишещото литературно малцинство у нас си събере мислите и реши, че има право на права като малцинство. И да си ги отвоюва – виж как са се организирали глухите, слепите, инвалидите, душевно болните, болните от СПИН и жените с рак на гърдата. Да не говорим за хлебарите, млекарите, зърнопроизводителите, месарите, пчеларите… Нужен ни е професионално организиран профсъюз.

Инак до края на дните си ще чакаме да ни викнат в БНТ и да ни заставят да правим всяка събота по 60-минутно предаване за българската словесност. Всъщност това ще ми се случи, ако стана генерален директор на телевизията, която обаче засега може и без мен. Но когото удари часът, ще назнача смъртта си за сценарист и ще умра от нейната скука.

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Това е вода

Автор: Дейвид Фостър Уолъс

Слово на писателя Дейвид Фостър Уолъс, произнесено на церемонията по дипломиране на студентите от випуск 2005 година в Колежа Кениън, САЩ

(Ако някой изпитва нужда да се поти, моля, заповядайте, защото аз със сигурност ще го направя. Всъщност направо ще си махна сакото).

Поздрави, благодарности и честито на дипломираните студенти от випуск 2005 година на Колежа Кениън!

Две млади рибки си плуват и насреща им се задава една по-стара риба, която им кима и казва: „Добр’утро, момчета. Как е водата?“ Двете млади рибки продължават да плуват, а след малко едната поглежда другата и пита: „Какво, по дяволите, е вода?“

Стандартно изискване към приветствените речи в Съединените щати е разгръщането на малки поучителни притчоподобни истории. Тази история излезе от по-добрите, или по-малко скапаните примери от жанра, но ако се притеснявате, че имам намерение да се представя тук като мъдрата по-стара риба, която обяснява на младите риби какво е вода, недейте да се тревожите. Аз не съм мъдрата стара риба.

Смисълът на рибешката история е просто, че най-очевидните, важните факти от действителността често са тези, които най-трудно се виждат и за които е най-трудно да се говори. Формулирано като изречение на английски език, разбира се, това е просто баналност. Но работата е там, че в окопите на ежедневното битие на възрастните, баналностите могат да бъдат въпрос на живот и смърт, или поне ще се опитвам да ви накарам да мислите така в днешното сухо и приятно утро.

Разбира се, основното изискване към речи като тази е, че от мен се очаква да говоря за смисъла на хуманитарното образование; да се опитам да обясня защо дипломата, която ще получите има действителна човешка стойност, а не просто определен паричен еквивалент.

И така, нека да говорим за най-упоритото клише в жанра на приветствените речи, което е, че смисълът на хуманитарното образование не се състои в това да ви изпълни със знания, а (цитирам) „да ви научи как да мислите“.

Ако вие приличате на мен, какъвто бях като студент, значи не ви е приятно да чувате това и се чувствате дори малко обидени от твърдението, че трябва някой да ви учи как да мислите. Дори самият факт, че сте били приети в такъв престижен колеж вече изглежда като достатъчно доказателство, че вие знаете как да мислите.

Аз, обаче, ще твърдя пред вас, че клишето за хуманитарното образование съвсем не е обидно, защото истински важното обучение по мислене, което се предполага, че получавате на място като това, не се отнася до самата способност да мислите, а по-скоро да избора за какво да мислите.

Ако вашата пълна свобода на избор относно това за какво да мислите ви изглежда прекалено очевидна тема, за да губим време да я обсъждаме, бих ви поканил да си спомните за рибата и водата и да потиснете за няколко минути скептичното си отношение към стойността на напълно очевидното.

Ето още една поучителна история. Двама души стоят на бар някъде в далечната пустош на Аляска. Единият е вярващ, другият е атеист и двамата спорят за съществуването на Господ с онази специална настойчивост, която се поражда към четвъртата бира. И атеистът казва: „Виж, не че имам конкретна причина да не вярвам в Господ. И не че изобщо не съм опитвал тази работа с Господ и молитвите. Даже миналия месец бях излязъл извън лагера и ме застигна една страшна виелица, загубих се и вече нищо не виждах, а беше 50 градуса под нулата. Тогава реших да опитам: паднах на колене в снега и извиках: „О, Боже, ако има Бог, загубих се в тази виелица и ще умра, ако не ми помогнеш“. Обратно в бара вярващият поглежда атеиста изумено: „Но значи ти вече вярваш“, казва той, „нали си спасен, ето те днес тук и си жив!“. Атеистът извърта очи: „Не, бе човек. Просто се оказа, че няколко ескимоси минат наблизо и те ми показаха пътя към лагера“.

Лесно е да подложим тази случка на стандартния анализ на хуманитарното образование: един и същи факт може да означава две съвсем различни неща за двама различни души, ако тези двама души имат различни модели на убеждения и от там – два различни начина да конструират смисъл въз основа на своя жизнен опит.

Понеже ние ценим толерантността и различните религиозни убеждения, никъде в нашия анализ, основан на хуманитарното образование, ние не искаме да кажем, че тълкуването на единия човек е вярно, а тълкуването на другия – невярно или лошо.

Това е добре, само дето ние никога не обсъждаме въпроса от къде произтичат тези различни модели и вярвания. Имам предвид, от къде ВЪТРЕ в тези двама души. Сякаш гледната точка, която човекът има към света и към смисъла на неговия жизнен опит е постоянна и предопределена, както неговата височина или номера на обувките му; или сякаш автоматично произтича от заобикалящата го културна среда, както езика например. Сякаш начина, по който конструираме смисъл не е въпрос на личен, съзнателен избор.

И към това трябва да прибавим и проблема с арогантността. Атеистът е толкова непоколебимо сигурен, докато изцяло пренебрегва възможността преминаващите ескимоси да имат нещо общо с молитвата му за спасение.

Вярно е, че има и много вярващи хора, които са също арогантно сигурни в своите собствени тълкувания на фактите. Те са дори може би по-отблъскващи от атеистите, или поне са такива за повечето от нас. Но проблемът на религиозния догматик е съвсем същият като този на атеиста: сляпа увереност. Предубеденост, която се равнява на затвор. Затвор, който е така всеобхватен, че затворникът дори не разбира, че се намира под ключ.

Струва ми се, че точно това би трябвало да представлява една част от упражнението да научиш някого как да мисли – да го направиш малко по-неарогантен. Да го накараш да развие едно минимално критично съзнание за това, какво представлява той самият и какво представляват неговите убеждения. Защото огромна част от нещата, в които аз обикновено съм напълно сигурен, както се оказва са напълно погрешни и измамни. Аз научих това по трудния начин, както предричам, че ще се случи и с вас, студенти.

Ето само един пример за пълна погрешност на нещо, което аз по принцип съм склонен автоматично да приема за сигурно. Всичко от моя непосредствен жизнен опит поддържа дълбоката ми убеденост, че аз съм абсолютният център на вселената. Най-истинският, най-жив и най-важен човек, който някога е съществувал. Ние рядко говорим за този вид естествена, примитивна егоцентричност, защото тя е толкова социално отблъскваща. Но то важи за всеки един от нас. Това е нашата автоматична настройка, механично вкопана в командното ни табло от момента на раждането. Помислете: вие не сте имали нито едно преживяване, в чийто абсолютен център не сте самите вие. Светът, както го възприемате, се намира пред ВАС или зад ВАС, от ляво или от дясно на ВАС, на ВАШИЯ телевизор или на ВАШИЯ екран…и така нататък. Мислите и чувствата на другите хора трябва да ви бъдат съобщавани по някакъв начин, но вашите собствени са толкова непосредствени, настоятелни, истински.

Само не се тревожете, че възнамерявам да ви говоря за състраданието, за Божиите заповеди или за така наречените добродетели. Въпросът не е в добродетелите. Въпросът е в това аз самият да избера да променя някак си или да се освободя от естествената, автоматично зададена настройка, която се състои в това да бъда дълбоко и буквално егоцентричен и да виждам и тълкувам всичко, което ми се случва през призмата на моя собствен свят. Хора, които могат да нагодят своята автоматична настройка по този начин, често биват наричани „уравновесени“, което според мен съвсем не е случаен избор на думи.

Понеже се намираме в тази тържествена академична обстановка, възниква очевидният въпрос до каква степен промяната на нашите автоматични настройки наистина изисква знания или интелект. Въпросът е много труден. Вероятно най-опасният аспект на академичното образование – или поне в моя собствен случай – е, че то улеснява склонността ми да разсъждавам прекалено много върху нещата, да се потапям в абстрактни спорове вътре в себе си; вместо просто да внимавам в това, което става точно пред мен, да мисля за това, което става вътре в мен.

Сигурен съм, че вие вече сте забелязали колко трудно е да останеш в съзнание и да внимаваш, вместо да бъдеш хипнотизиран от постоянния монолог, който тече в главата ти (може би дори в този момент). Двадесет години след моето собствено дипломиране аз постепенно стигнах до убеждението, че клишето на хуманитарното образование за това, че „ние ви учим как да мислите“ е всъщност кодово име за една много по-дълбока и по-важна идея. Да се научиш как да мислиш означава да се научиш да упражняваш известен контрол върху това как и какво да мислиш. Означава да бъдеш буден и достатъчно осъзнат, за да избираш на какво да обръщаш внимание и да избираш как да конструираш смисъл въз основа на своя собствен опит. Защото ако не можеш да упражняваш този избор през зрелия период на своя живот, ще бъдеш напълно обезличен. Спомнете си старото клише за „ума, който е отличен слуга, но ужасен господар“.

Това, както повечето клишета, толкова просто и безлично на повърхността, всъщност отразява една велика и страшна истина. Съвсем не е случайно, че хората, които се самоубиват с огнестрелно оръжие, почти винаги стрелят в главата си. Те стрелят в ужасния господар. А истината е, че повечето от тези самоубийци са вече мъртви, дълго преди да дръпнат спусъка.

И аз твърдя, че точно в това се състои истинската ценност на вашето хуманитарно образование: как да се предпазите от това да преминете през вашия удобен, охолен, почтен живот на зрели хора като мъртъвци, неосъзнати роби на своя ум и на своите естествени автоматични настройки, които се изразяват в чувството, че сте уникално, напълно завладяващо сами в своето ежедневие.

Това може и да звучи като хипербола, като абстрактна безсмислица. Нека да говорим за нещо конкретно. Факт е, че вие, завършващи студенти, все още нямате дори и бегла представа какво наистина означава „ежедневие“. Работата е там, че има една цяла гигантска част от живота на зрелия индивид в Америка, за която никой не говори в приветствени речи. Тази част е свързана с досадата, рутината, потиснатостта. Родителите и по-възрастните хора тук знаят много добре какво имам предвид.

Да вземем един пример. Най-обикновен ден от живота на зрял човек. Вие ставате рано, слагате си риза с бяла яка и отивате на вашата отговорна работа, (за която се изисква да сте завършили колеж), работите здраво осем или десет часа, в края на деня сте уморен и донякъде стресиран и всичко, което искате да направите е да си отидете в къщи, да вечеряте и да се отпуснете за около час и да си легнете рано, защото, нали ще трябва да ставате утре пак и да правите отново същото. Но тогава се сещате, че в къщи няма нищо за ядене. Тази седмица не сте имали време да пазарувате, заради тази ваша отговорна работа, и сега, след офиса, трябва да влезете в колата и да отидете до супермаркета.

Намираме се в е края на работния ден и движението е натоварено. Затова отиването до магазина отнема повече време от обикновено и когато най-после стигате там, супермаркетът е пълен, защото разбира се, по това време на деня всички други работещи хора също се опитват да наваксат малко с покупките. Магазинът е окъпан в отвратителна неонова светлина; озвучен е с душегубна муз-ак или с някакви фирмени поп – парчета и е последното място, на което бихте искали да бъдете, но не можете просто да влезете и бързо да се измъкнете; трябва да преминете през целия огромен, свръх-осветен магазин, да преровите обърканите щандове, за да намерите точно каквото ви трябва и да маневрирате умело със скапаната количка между останалите уморени, забързани хора с колички (и прочие и прочие; съкращавам, защото церемонията по дипломирането е дълга). Най-после успявате да съберете всички необходими продукти за вечеря, само дето сега се оказва, че няма достатъчно отворени каси, макар че е края на работния ден и има много хора. Така че опашката пред касата е невероятно дълга, което е глупаво и ви вбесява. Но вие не можете да излеете гнева си на тази шашната жена, която работи на касата и която е преуморена от работа, чиято ежедневна досада и безсмисленост далеч надхвърля въображението на всички нас, събрани днес в този престижен колеж.

Обаче както и да е, най-накрая стигате до касата и плащате храната си и ви казват „Приятен ден“ с глас, който е гласът на самата смърт. После трябва да върнете своите зловещи, неудобни, паянтови найлонови пликове с продукти в количката, а едното ѝ колело е полудяло и вбесяващо криви количката наляво по целия път през претъпкания, неравен и мръсен паркинг и после трябва да карате към къщи в едно движение, което е в час –пик, бавно и натоварено с огромни джипове, и прочие, и прочие.

Случвало се е на всеки от вас, естествено. Обаче за вас – студентите, то все още не представлява част от рутината на самия живот – след ден, след седмица, след месец, след година. Обаче ще стане. Заедно с много други тъжни, досадни, привидно безсмислени действия.

Но не това искам да кажа. Работата е там, че точно в такива дребни, потискащи случки трябва да се прояви цялата тази работа с избора. Тъй като задръстванията, дългите щандове на супермаркетите и опашките пред касите ми дават време да мисля, ако аз не направя съзнателен избор как да мисля и на какво да обръщам внимание, ще бъда бесен и нещастен всеки път, щом ми се наложи да пазарувам. Защото в моите естествени автоматични настройки е заложена увереността, че всяка такава ситуация е насочено срещу мен. Че става въпрос за МОЯ глад и за МОЯТА умора и за МОЕТО желание просто да се прибера у дома. На всички нас ни се струва, че другите хора просто пречат на пътя ни. Какви са всичките тези хора на пътя ми? И вижте колко са отблъскващи повечето от тях, и колко глупави и подобни на крави, и с какви изцъклени очи и колко нечовешки изглеждат всички те, на опашката пред касата, или колко досадно и грубо е това, дето хората говорят високо по мобилните си телефони по средата на опашката. И вижте колко дълбоко и лично нечестно е всичко това.

Или, разбира се, ако се намирам в някоя от по-социално осъзнатите форми от автоматичните настройки на моето хуманитарно образование, аз бих могъл да прекарвам времето, заклещен в колата си в час пик, като се възмущавам от всичките тези гигантски, глупави, задръстващи платната на пътя огромни джипове, хамъри и пикапи, които харчат своите разхитителни, егоистични, 120-литрови резервоари с бензин. И мога да поразсъждавам върху факта, че патриотичните и религиозни послания винаги са залепени върху най-големите и отвратително егоистични автомобили, карани от най-грозните, най-невнимателните и най-агресивните шофьори. И мога да си мисля как децата на нашите деца ще ни презират задето сме пропилели петролните залежи на бъдещето и вероятно сме прецакали климата и колко разглезени, глупави, егоисти и отвратителни сме всички ние, и как съвременното общество на потреблението е много гадно, и така нататък, и така нататък. Схващате накъде бия.

Ако аз реша да мисля по този начин в магазина, или по магистралата – добре. Много от нас го правят. Само дето да мислиш по този начин е толкова лесно и толкова автоматично, че тук всъщност няма избор. То е част от моите естествени автоматични настройки. Това е начинът, по който аз автоматично чувствам досадните, притеснителните, претъпканите с хора отрязъци от живота ми на зрял човек, когато действам под влияние на автоматичното, несъзнателно убеждение, че аз съм центърът на света, и че моите непосредствени нужди и чувства са това, което трябва да определя приоритетите на целия свят.

Работата е там, че разбира се, има повече от един напълно различни начини да се мисли за този вид ситуации. По магистралата, всички тези автомобили, които са спрели и препречват пътя ми, не е невъзможно някои от хората в джиповете да са преживяли тежки автомобилни катастрофи и сега да смятат шофирането за толкова ужасяващо, че техният лекар почни ги е заставил да си вземат един от тези огромни, тежки джипове, за да могат да се чувстват достатъчно сигурни, за да шофират. Или хамърът, който преди малко тъкмо ме засече, може да е управляван от баща, чието малко дете е на седалката до него ранено или болно и той се опитва да го закара в болницата и той има много по-голяма и оправдана нужда да бърза, отколкото аз. Всъщност аз стоя на НЕГОВИЯ път.

Или мога да се насиля да разгледам възможността всички останали на опашката в супера да са също толкова отегчени и притеснени, колкото и аз, и че животът на някои от тези хора вероятно е по-тежък, досаден и болезнен от моя.

Отново ви моля да не се притеснявате, че се опитвам да ви давам морални съвети, или че ви казвам, че би трябвало да мислите по този начин или че всеки друг очаква от вас да го правите автоматично. Защото то е трудно. Изисква воля и усилие и ако сте като мен, в някои дни няма да сте в състояние да го правите или просто няма да искате.

Но през повечето дни, ако съзнавате достатъчно ясно, че имате избор, може да решите да погледнете по друг начин тази тлъста, изцъклена, силно гримирана жена, която тъкмо крещи на детето си на опашката в супера. Може би тя обикновено не се държи така. Може би тя не е спала вече три поредни нощи, за да бъде в болницата при съпруга си, който умира от рак на костите. Или може би тази същата жена е нископлатената чиновничка от КАТ, която вчера е помогнала на съпругата ви да разреши ужасен, вбесяващ, административен проблем чрез някакъв малък жест на бюрократично състрадание.

Разбира се, нищо от това вероятно не се е случило, но също така не е и невъзможно. Просто зависи на какво искате да обръщате внимание. Ако сте автоматично уверени, че знаете каква е действителността и кое и какво е наистина важно, ако действате под команда на автоматичните си настройки, тогава вие, като мен, не бихте разглеждали изобщо възможности, които не са отегчителни или отвратителни. Но ако наистина се научите как да мислите, как да обръщате внимание, тогава ще знаете, че има и други алтернативи. На практика за вас ще стане възможно да преживеете дадена бавна, задушна, задръстена ситуация, която иначе е ад за потребителите, не просто като смислена, но като свещена ситуация, породена от огъня на същата сила, която е направила звездите: любов, съчувствие, мистичното изначално единство на всички неща.

Не че тези мистични работи са непременно верни. Единствената истина, с главно „И“ е, че вие решавате как да виждате нещата.

Това, смятам аз, е свободата на истинското образование, да научите как да бъдете уравновесени. Вие можете съзнателно да решите кое има значение и кое няма. Вие можете да решите в какво да вярвате.

Защото ето още нещо, което е странно, но е истина: в окопите на ежедневното битие на възрастните всъщност няма такова нещо като атеизъм. Няма такова нещо като да не вярваш в нищо. Всеки вярва в нещо. Единственият избор, който имаме, е в какво да вярваме. А най-важната причина за това, да изберете да вярвате в някакъв вид бог или в нещо духовно – независимо дали Исус Христос или Аллах, или ЯХВЕ или Виканската Богиня Майка, или Четирите Благородни Истини, или някакъв ненарушим набор от етични принципи – е, че почти всичко друго, в което бихте повярвали, в края на краищата живи ще ви изяде.

Ако вярвате в парите и в материалните неща, ако те са изворът, от който черпите истинското значение на живота си, тогава никога няма да притежавате достатъчно, никога няма да почувствате, че притежавате достатъчно. Това е истината. Вярвайте в тялото си и в красотата си и в сексуалната си привлекателност и винаги ще се чувствате грозни. И когато времето и възрастта започнат да си личат, ще умирате хиляди пъти, преди наистина да ви погребат.

На едно определено ниво ние всички ги знаем вече тези неща. Те са закодирани като митовете, пословиците, клишетата, епиграмите, притчите; основата на всяка велика история. Номерът е в това да виждаш истината пред себе си със ежедневна осъзнатост.

Ако вярвате в силата, накрая ще се чувствате слаб и уплашен и ще имате нужда от толкова повече власт над другите, за да притъпите собствените си страхове. Ако вярвате в интелекта си, в това, да ви смятат за умен, накрая ще се чувствате глупав, измамник, винаги на ръба да не ви разкрият като такъв. Коварното в тези вярвания не е, че те са нещо лошо или греховно, а че те са несъзнателни. Те са автоматични настройки.

Те са вярвания, в които вие постепенно пропадате, ден след ден, като подбирате все повече какво да забелязвате и как да измервате стойността на нещата, без напълно да съзнавате, че правите точно това.

И така нареченият „истински свят“ няма да ви попречи да действате според нашите автоматични настройки, защото така нареченият „истински свят“ на мъже и пари, и власт весело си подсвирва, подхранван от страх, гняв и притеснения, и копнежи, и „вяра в себе си“. Нашата собствена култура е впрегнала тези сили така, че те са породили необикновено богатство, удобство и лична свобода. Свободата всички да бъдем владетели на нашите мънички, с размера на черепа ни, царства, сами в центъра на всичко съществуващо.

Този вид свобода притежава редица достойнства. Но разбира се, има много различни видове свобода, а за най-ценният вид свобода вие дори няма да чувате често да се говори във великия външен свят на желанията, достиженията и показността… Истински важната свобода предполага внимание, и съзнание, и дисциплина, и да бъдеш истински способен да се интересуваш от другите хора и да се жертваш за тях, отново и отново, по хиляди малки и непривлекателни начини всеки ден.

Това е истинска свобода. Това означава да бъдеш образован и да знаеш как да мислиш. Обратното е да не съзнаваш, автоматичната настройка, бясното състезание, постоянното мъчително чувство за това, че си притежавал, но си изгубил нещо от безкрайността.

Знам, че всичко това не звучи забавно или свежо или силно вдъхновяващо по начина, по който трябва да звучи една приветствена реч. Това, което е, доколкото аз мога да кажа, е Истината с главно „И“, лишена от всички реторични аксесоари. Вие, разбира се, сте свободни да го приемате както искате. Но моля, само не го пренебрегвайте като някоя проповед, която д-р Лаура изнася с вирнат показалец. Нищо от това не се отнася наистина до морала, религията, догмата или големите и лъскави въпроса за живота след смъртта.

Истината с голямо „И“ е за живота ПРЕДИ смъртта.

Тя се отнася до истинската стойност на едно истинско образование, което почти няма нищо общо с трупането на знания, а има общо с простото осъзнаване; осъзнаване на това, което е толкова истинско и толкова значимо, толкова скрито, пред погледа на всички ни, навсякъде около нас, през цялото време, че ние трябва постоянно да си напомняме отново и отново:

„Това е вода“.

„Това е вода“.

Невъобразимо трудно е да се направи това, да останеш жив и в съзнание, докато си в окопите на ежедневното битие на възрастните. Което означава, че още едно огромно клише се оказва вярно: вашето образование наистина Е начинание за цял живот. И то започва сега.

Желая ви много повече от късмет.

Превод от английски език: Иванка Иванова

Дейвид Фостър Уолъс (1962–2008) е американски писател, есеист и преподавател по английска литература в Илинойския държавен университет. Най-известен е с романа си „Безкрайна шега“, считан за модерен шедьовър. Уолъс завърши живота си със самоубийство, неспособен да се съпротивява на измъчващите го депресии.

Коментари (13)

- 14-01-2014|Златко Ангелов

Както може да се очаква, няма коментар. Мисля си, че мярката за височината, с която Адашът надвишава своите читатели, са тъкмо тези статии, под които никой от обичайните коментатори не се обажда. А необичайни не се появяват от никъде!

- 15-01-2014|Ясен

Доколкото е известно Дейвид Уолъс не е бил никога практикуващ Будист, а по-сериозният му интерес към Будизма се появява доста след тази реч. Интересно е също, че самата реч става широко популярна чак след смъртта му – нищо не предизвиква по-голям интерес към някого от някоя трагедия.

Дейвид е един от тези просветлени умове, които стигат до универсалните истини за живота по собствен път. Но въпреки това е интересно съвпадението между основните му идеи в този текст и основните идеи на будизма:

–изпразване на съзнанието и спиране на монолога в главата (медитация);

–страданието, предизвиквано от идеята, че сме център на вселената (страданието идва от там, че всъщност не сме);

– съчувствието към другите и осъзнаването на факта, че сме като тях и те са като нас;

– единството на всичко във вселената;

и т. н.

Не искам да кажа, че е „крал“ от будизма. Напротив, очевидно е, че Дейвид сам е стигнал до тези идеи. Както и Сидхарта ги е „открил“, медитирайки под смокиновото дърво в Индия.

Има универсални идеи за същността на живота, които като че ли съществуват независимо от който и да е отделен човек. Те са винаги и навсякъде и отделни умове с изострена чувствителност (като Сидхарта Гаутама в Индия преди 2500 години или Дейвид Уолъс в наше време) ги улавят и предават на другите. Буда събира учениците си пред храма и им казва почти същото, което Дейвид казва на тези млади хора в Илинойския университет.

Защо е толкова трудно да заживеем съгласно тези толкова прости и естествени истини за живота? Ако бях християнин щях да кажа, че дяволът не ни позволява. Понеже не съм – ще кажа, че най-вероятно е защото се страхуваме да бъдем свободни.

- 15-01-2014|ц

Жалко е, че такива думи могат да бъдат чути най-вече в малките анклави на християнските хуманитарни колежи (какъвто е Kenyon College) и в невидимите за света теологически департаменти и семинари; там знанието върви ръка за ръка с вярата, традицията с модерността, реализмът с идеализмът. Хубавото е, че все пак има хора, които ги оценяват и публикуват на български.

- 15-01-2014|Златко

Исках само да отбележа, че заслугата за публикуването на този текст не е ни най-малко моя, а изцяло на преводачката, Иванка Иванова. Аз само натиснах копчето…

- 17-01-2014|Виктор Мъжлеков

Много силна реч! Автора е прочувствал, че смисъла на нашето съществуване е да бъдеш Човек. За съжаление или за радост това не е никак лесно, изисква ежедневни волеви усилия и стриктен контрол на егото… малко хора успяват. Жалко е, че даже разбирайки всичко това автора е посегнал на най-ценното което ни се дава Живота.

- 20-01-2014|Майя Маркова – в какво да вярваме

Според мен, ако вярваш в Бог (под каквото и да е име), отново се излагаш на опасността да бъдеш изяден.

По-безопасно ми се струва да вярваш в интелекта или парите. Стига да не е точно твоят интелект или точно твоите пари. Един от любимите ми автори-икономисти например е Мизес, който е вярвал в парите. Не че някога е имал много от тях или е драпал да има. Просто в книга след книга пише неуморно колко важни са парите и как трябва да се върнем към истинските пари (т. е. златен стандарт), защото парите без покритие могат да служат само известно време. Затова е бил осмиван, пренебрегван и отрязван от хубавите работни места. Мисля обаче, че е имал вътрешен покой и е бил по своему щастлив.

По време на либийската революция група западняци водихме дискусия помежду си във форум на либийски бунтовници. Някой писа, че либийците нелогично благодарят на Аллах за помощта, която получават от други хора. Аз отвърнах, че вероятно те му благодарят, задето им е пратил другите хора (т. е. НАТО). Трети участник призна, че и той по-рано е изпадал в същата грешка, докато не е осъзнал, че му помагат другите хора, а не Бог. Предполагам, че в един момент във всички култури повечето хора ще узреят за тази идея. И тогава ще отдадат дължимата благодарност на ескимосите (или НАТО, или който друг се е случило да помогне) и дължимото уважение към всички, които не са имали същия късмет и са замръзнали в снега.

- 22-01-2014|Historian

До Майа Маркова:

Г-жо (или г-це), вие прочетохте ли внимателно текста – май че не, затова, моля прочетете още веднъж коментара на автора за спора между вярващия и атеиста…

- 27-01-2014|Н. Александрова

Присъединявам се към коментара на Ясен. Препратката към будизма е много убедителна. Но фактът на самоубийството на Дейвид Уолъс ме порази. Замислих се за природата и чувствителността на т. нар. уравновесен ум. Дали е постижим и в какви ситуации равновесието изчезва…

- 27-01-2014|Благо

Ще започна с извода от прочетеното: Хуманитаризмът би трябвало да ни учи на смирение, а смирението е своеобразна „екс-центричност“. Имай милост към себе си, доколкото милостта е „ек-статичо“ самопреживяване!

Можем да вкараме Дейвид Уолъс в „матрицата“ на Будизма, няма да ми е трудно да открия и Хусерлова феноменология/и да заменя „медитация“ с „епохе“/, можем да го подредим на много още книжни полици, но кому е нужно?

Зад казаното се крие стремежът към бленуваната свобода, породена от отказ да търсим смисъл във всичко, което се случва. Въпросът е как да успеем да се „отдръпнем“ от себе си, за да открием алтернативната гледна точка. Има само един начин – да отречем собствената си значимост, но не и да отречем/та как бихме могли?/ собсвената си субективност. Именно незначителността ми в собствените ми очи/а това за мен е СМИРЕНИЕТО/ ме поставя „на пътя на другия“, но той все пак си остава именно ДРУГ, не по-лош, а просто не-Аз. Да откажа статут на привилегированост, ЦЕНТРАЛНОСТ на моята гледна точка е ексцентричност. Тук не става дума за морал/човечност, справедливост, емпатия…/, а за избор – да прекратеш монотонността, монологичността на живота си, откривайки „други“ гледни точки, да диалогизираш, дори да проблематизираш себе си, защото арогантността е войнстваща и самоонищожителна леност.

Арогантността е безмисленост, кресливо мълчание, а аз имам нужда от вътрешните си противоречия/диалози/, защото, както казва Унамуно, човек ги помирява в себе си, като Дон Кихот, за да умре.

- 28-01-2014|Ясен

Невъзможно, а и безсмислено е да се слага Дейвид Уолъс в каквато и да и било матрица. Особено пък в будистка такава.

Просто ми направи впечатление, че някои от мислите му в тази реч съвпадат напълно с основни идеи на будизма. Както казах и преди, вероятно става дума просто за СЪВПАДЕНИЕ. Което за мен е интересно.

Както е интересно и това, че Буда разглежда проблема с аз-то, аз-ът и свръх-азът 2400 години преди Карл Юнг и Фройд, а в този случай и преди Дейвид Уолъс. Изглежда всички мислещи хора в крайна сметка се сблъскват с този фундаментален въпрос:). Буда предлага да се откажем напълно от всичките проявления на „АЗ“ за да постигнем истинска свобода – живот без страдание…

Дейвид Уолъс може би е решил да избере най-кардиналния начин за освобождаване от АЗ-ът и неговите под- и над-гласници, които сигурно са го проглушавали с постоянните си кавги…

- 25-06-2014|Мария

Речта за мен е Истина с главно ‹И›.

И бях силно озадачена от факта, че този трезвомислещ(не искам да лепя етикети, но иначе трябва да изпиша роман по темата, така че ще използвам за по – обобщено ‹трезвомислещ›) човек, въпреки осъзнатия си избор, се е самоубил..

Някак парадоксално..

- 25-06-2014|Мария

Благодаря на Иванка Иванова за превода.

Благодаря и на Златко, че е натиснал копчето: д:)

- 30-06-2014|Серенити

Благодаря за превода на Иванка! А на Златко – че е направил каквото трябва!:)

Комитата: Идеите на Стефан Цанев за политиката са като на Бареков

Автор: Константин Павлов – Комитата

Остра дискусия в интернет предизвика появата на Стефан Цанев в две телевизионни предавания в края на миналата седмица. Десетки потребители на Фейсбук възнегодуваха срещу идеите на писателя за управлението на държавата след повече от 200 дни протест. Сред най-гневните от Цанев бе блогърът Константин Павлов-Комитата, един от най-активните българи на протестите. В отговор на възмущението му какво разбира Стефан Цанев от политика, за да изказва мнението си публично, приятели на Комитата публикуваха на стената му във Фейсбук дълги откъси от произведенията на писателя.

Г-н Павлов, как ще коментирате думите на писателя Стефан Цанев по Би Ти Ви: „Това беше бедата на нашата мирна революция – нямаше нито една капка пролята кръв“?

Първо искам да уточня нещо. Стефан Цанев е творец и интелектуалец, уважаван от страшно много хора в България и аз поемам огромен риск, ако се опитам да го анализирам и дори критикувам. Но, все пак смятам, че Стефан Цанев си е Стефан Цанев, а истината си е истина и нещата трябва да се кажат, независимо кой стои отсреща.

Категорично не съм съгласен с него, че успехът на българската революция зависи от пролятата за нея кръв. Привързаността на хората към идеалите и завоеванията на една революция не зависи пряко от количеството пролята революционна кръв. Успехът на революцията зависи от друго нещо – от готовността на обществото да поиска, разбере и приеме резултатите от една такава революция. Това е упражнение на съвестта и интелекта, просвещенско усилие, и за това не се изисква да умре нито един човек. Спомнете си февруарските протести – хора пламваха като факли, а крайният резултат не излезе много оптимистичен.

Обикновено съветвам хората, които съжаляват за това, че няма пролята кръв, да застанат на първа линия срещу полицаите и именно те да пострадат в името на революцията. Може би така ще са най–полезни за делото.

Възможна ли е революция без жертви?

Да. Привърженик съм на мирните средства, на мирните протести, на легалната борба. Смятам, че светът и България са в исторически етап, който не изисква кървава борба и жертви, дори да са противопоказни за резултатите от революцията. Революциите могат да бъдат и безкръвни, и мирни.

Вярвам, че далеч по–важна е мотивацията за успеха на една борба, отколкото да паднат жертви за нея. Жертвите и героизмът означават, че някой е допуснал грешка, която е трябвало горчиво да се изкупи. Затова съм се старал да не призовавам към насилствени действия, да се опитвам да разговарям с хората, които са правили подобни предположения – че само кръв може да раздвижи ръждясалото българско колело на историята.

Каква е причината протестът да затихне след около 200 дни на улицата – умората, ежедневието, липсата на резултат…?

Първо, не знам епитетът „затихнал“ дали е правилен. Протестът продължава. Шествието е по-малко, отколкото беше през лятото, но хората, които останаха, са силно мотивирани.

А къде са хилядите българи, които идваха дни наред, защо вече предпочитат да си останат у дома?

Всички тези причини, които изброихте, са валидни. Но за резултата от протестите желая да кажа допълнително. Резултат има – България е променена до неузнаваемост след повече от 200 дни протест. Управляващите не могат да карат по старому, тяхното пространство и възможности за действие са силно ограничени, те са в международна и вътрешна изолация. Освен властта, нищо друго не им е останало. Дори не могат на един ресторант да идат като хората.

Не вярвам, че българите, които са излизали на протестните шествия, а сега са у дома, вече са простили на управляващите и са доволни от управлението. Разбира се, че не са и че са готови отново да протестират по някакъв начин. Но умората надделява, и то най–вече психическата. Да си закован на площада всяка вечер, ден след ден, да повтаряш едно и също нещо, е изключително тежко изпитание. Поне за мен е такова. Протестната енергия е в обществото, тя не е изтекла никъде, не се е изпарила. Протестните шествия имат потенциал отново да залеят улиците с десетки хиляди хора. Само трябва да се появи подходящият повод.

Какво е в състояние да откаже и вас, които продължавате да излизате с искане за „Оставка“ всяка вечер пред Министерския съвет?

Мен лично – нищо. Засега няма такива изгледи, така че продължаваме. Аз, между другото, не се имам нито за особено мотивиран, нито за особено упорит човек. Но реших да видя къде е границата ми, която не мога да прекрача, колко дни шествия ще са ми необходими, за да ме откажат. За себе си съм взел решение да се откажа, ако изляза на площада и видя че съм последният протестиращ. Но това май няма скоро да се случи. Когато стане време да се излезе на улицата, винаги намирам сили.

Защо, според вас, музикантите от група „Фондацията“ – Кирил Маричков, Иван Лечев, Дони, през лятото подкрепяха протестите, а на Нова година отказаха да заявят позицията си от сцената на площад „Батенберг“, когато народът скандираше „Оставка“?

Чух, че ангажиментите на много творци са застрашени поради това, че са изказвали подкрепа за протестите в един или в друг момент. Ако човек има да храни деца и да изплаща кредити, склонен съм да му извиня отсъствието. Може би това е и техният случай.

За други творци ходенето на протести през юни и юли не беше ли просто мода, която си отиде заедно с лятото?

Творците не са някакви екзотични животни, които вървят две педи над земята и стърчат между хората. Смятам, че и те както другите граждани не са заобичали правителството и няма и да го направят. Но умората, задачите, които се трупат, несвършената работа, семейството, страхът да не загубят ангажименти – всичко това ги притиска, сигурен съм. Нямам лоши чувства към тях. Не съм бил на тяхното място и не знам какво би им коствало продължаващото им участие в протестите. Надявам се повече от тях да преодолеят това, което ги ограничава и отново да се включат към нас.

През февруари 2013, един от големите митинги, които започваха пред Министерството на икономиката, съвпадна с погребението на Тодор Колев. Защо опашката от опечалени интелектуалци пред Народния театър не се вля по-късно към протеста?

Тодор Колев е един от любимите ми актьори и аз тежко преживях смъртта му. Не успях да отида на погребението му. Дори вече не си спомням, че то е съвпаднало с февруарските протести. Не знам какво е мотивирало опечалените интелектуалци да отидат или да не отидат, но за да съм честен, трябва да призная, че аз също не ходех на всички протести през февруари. Чувствах се неловко сред хора, които желаеха прилагането на плана „Сидеров“ като средство за борба с монополите, които искаха забрана на партиите и предлагаха всякакви други екзотични идеи. Ходех на протестите за несебърските дюни.

Не приемате Цанев в редиците на протестърите, защо не е такова отношението ви към Георги Господинов?

Трябва остро да възразя срещу думата „протестър“. Намирам я за обидна и неправилна и създаваща впечатлението, че протестиращите са някакво явление едва ли не привнесено от чужбина. Ние сме протестиращи български граждани, които живеем тук, които искаме да живеем тук, които се борим за правата си и за това България да бъде по–свободно и по–добро място за живот. Няма по–свързани с България хора от нас. Не знам защо решихте, че не приемам Цанев да дойде на площада и да протестира по какъвто начин желае. Нека го направи, ако има смелостта и желанието да се изправи срещу властта. Имам забележки към това, че използвайки грамадния си авторитет в българското общество. Той хвърля политически идеи в публичното пространство, чиито последици не разбира, ако реално се приложат, и по този начин омаловажава това, за което ние толкова месеци се борим по площадите.

Мажоритарни избори по британски маниер? Та това ще ни обрече за вечни времена да се люшкаме между ГЕРБ, БСП и ДПС и съответната клиентелистка мафия! Уволняване на партийните върхушки? Как? С концлагери ли ще ограничим правата на бившите партийни ръководства? Да извикаме хората от цялата страна да решават, а не само софиянци? Какво е това, с автобуси ли ще става, как ще се организира, той наистина ли е убеден, че това е начинът? Такива хвърчащи идеи са патент на Бареков и подобните му. Нима Стефан Цанев наистина дълбоко вярва в тях и след дълги размисли и обстойно проучване е стигнал до горните идеи? Хич не ми се вярва, защото имам идея какво е необходимо, за да изкристализира една зряла политическа визия за България. Още от времето на тоталитарната държава придобих нетърпимост към социалните експерименти и предлагам на господин Цанев да прекрати тази нелепа пропаганда. Георги Господинов не се опитва да дава политически рецепти и да се бърка в неща, от които не разбира, затова и отношението ми към него е друго.

Георги Господинов пръв определи протестиращите срещу кабинета „Орешарски“ за „млади, интелигентни и красиви“. Мнозина леви видяха себе си като „стари, глупави и грозни“. Грешка ли бе тази метафора на Господинов? Грешка, която разделя обществото и обрече на неуспех протестите?

Господинов каза нещо друго: „Протестиращият човек е красив“, а правителствената пропаганда изкриви думите му, превръщайки ги в легендата за богатите, красивите и интелигентните. Наистина, сред протестиращите, които са хора с всякакви професии, занимания, възрасти и доходи, бяха и много от най–достойните българи. И това е чудесно! За мен това е изключително позитивен знак, че много от най–добрите, най–умните и най–успелите решиха да излязат на улицата, за да се опитат да споделят успеха си и да направят България добро място за всички, а не просто да се затворят в черупките на успеха, интелекта или богатството си.

Разгледайте хилядите снимки от протеста и ще видите, че на улицата е българският народ и сред него са тези, с които би се гордяла всяка една нация по света.

Какво накара левите да решат за себе си, че са стари, глупави и грозни?

Не знам, и за мен това беше загадка. Може би някакъв комплекс, че не са приети в обществото? Не знам. Мистерия е колко ужасяващо бързо в България стана неприлично да си успял, красив и интелигентен. Какво казваме на младите хора с това отношение към най–достойните измежду нас? „Махайте се от тук, защото ако успеете, ще ви мразим“?

Бихте ли харесал произведенията на поет, актьор, художник с леви убеждения?

Да, разбира се. Дори не мога да изброя всички творци с леви убеждения, които харесвам. За чуждите не говоря, те сигурно са стотици. От българските много харесвам Валери Петров, изключителен поет и писател! Да не говорим за българската поезия от първата половина на ХХ век – Вапцаров, Смирненски, Гео Милев. Харесвам ролите на Стефан Данаилов, на Васил Михайлов. За художниците не мога да кажа. Не знам много имена, а и пък съвсем не познавам политическите им пристрастия.

Вижте, за твореца е важна честността, която пречи на изкуството да се превръща в пропаганда. Тогава няма значение кой с какви убеждения е. Така трябва да бъде и в живота, извън изкуството.

Стефан Цанев не би ли трябвало да буди респект у един упорит протестър като вас с опитите си да бъде опозиция на властта и по времето на Тодор Живков, когато е забраняван и изселван заради творбите си?

Пак трябва да възразя срещу тази грозна дума „протестър“. Вие искате ли да ви наричат „журналя“ или „репортьори“?!

Не познавам добре творчеството на Стефан Цанев, нито опитите му да бъде опозиция на Тодор Живков. Чел съм за него в „Задочните репортажи“ на Георги Марков, където се споменава за това, че е бил приличен поет, притесняван от режима. Там има и анализ на пиесата му „Процесът срещу богомилите“, която също очевидно има качества. В „Задочните репортажи“ е цитирано и едно есе – „Поръчката“, посветено на Стефан Цанев от Георги Марков…

Съученичките ми много харесваха Стефан Цанев, което вероятно обяснява нежеланието ми да се запозная по–отблизо с творчеството му преди 90–та година. А след това също някак си се разминавахме – това, което той правеше, не ми беше особено интересно или вдъхновяващо.

След като наскоро изказах остро мнение за политическите му напъни, в коментарите ме засипаха с негово творчество и трябва да призная, прочетох доста прилична лирика. Щом се запозная по–подробно с фактите около неговата дисидентска дейност по времето на Тодор Живков, ще мога да ви дам и по–аргументирано мнение.

Как приемате думите в пиесата му „Последната нощ на Жана Дарк“, не припознавате ли персонажи от съвременната политическа сцена?

Ако някой протестира, ако е опасен,

ако искате да укротите някого -

не го хвърляйте в затвор,

спестете си оковите,

не повтаряйте грешката на Средновековието:

не произвеждайте светци.

Не окови – пари му дайте,

не тъмница – оградете го с вещи,

не присъди – дайте му звания,

ордените не пестете!

Дори да не иска – насила му давайте

и публично издигайте го нагоре,

нагоре –

от пост на пост го качвайте нагоре:

като стъпала на ешафод!

Ако не загуби главата си и там,

а слезе с усмивка лека -

викайте в петте посоки на света:

Ето човека!

В този пасаж разпознавам политиката на Тодор Живков в областта на културата. Казионните културни дейци бяха засипвани с почести, привилегии и пари, само и само да останат лоялни към режима и много да не се обаждат, с твърдата вяра, че никой от тях няма и да помисли да слезе обратно надолу, камо ли с усмивка. Между другото, това беше и една от причините аз да се насоча категорично към професията на инженер преди 1990 година. Исках да живея в свят с една истина, така си представях живота си – с точните науки. А за съвремието какво да ви кажа – на пръстите на едната ръка май преброявам хората, които са били на върховете на властта и са слезли с усмивка от нея.

Може би гневът ви към Стефан Цанев всъщност е насочен към други „услужливи към властта“ интелектуалци, какъвто той вероятно никога не е бил?

Вече ви обясних какво не одобрявам в думите на Стефан Цанев. Напълно признавам правото на всеки човек на собствено мнение и на собствени убеждения, признавам му го и на него. Отношението ми няма връзка с това дали е бил „услужлив“ или не е бил. Както ви казах, не познавам добре нито биографията му, нито творчеството му. Ако не е бил честен в някой период от живота си, то вероятно творчеството му е пострадало и той най–силно го е почувствал. Но това могат да кажат хората, които са го прочели и го познават по–добре от мен. Аз имам проблем с политическата пропаганда, която прави. А и многотомникът му „Български хроники“ не ми направи добро впечатление.

Накрая: почитател ли сте на вашия съименник – поета Константин Павлов, може би най-преследваният български творец от комунистическата власт?

Да – това, което съм чел от него, много ми харесва. За съжаление, имам само една негова книга – „Стихове“, която ми подариха полу- на шега. Но аз по принцип чета много малко поезия.

Източник

Константин Павлов – Комитата е български блогър, публицист и политически активист.

Коментари (22)

- 16-01-2014|Бонка

Струва ми се, че тълкувате цитираното изречение твърде пламенно, но еднозначно. Не ви ли се струва, че правите прибързани обобщения за такъв значим творец? Само един поглед върху сътвореното от него до сега буди огромен респект и гордост. Четете Стефан Цанев.

- 16-01-2014|Др. Иванов

Инжинерчетата на времето бяха пламенни комсомолски работници, известни с това, че малко четат и още по-малко мислят.

- 17-01-2014|Гост

АДЪТ Е САМО ЗА НАС

„…тръгвай сама,

о, душа!

през адските кръгове-плам и тъма..“

Гео Милев „Ад“

Уви, лъжа е Вергилий! Па и кой да вярва вече в почукванията от патерици и бастуни на убоги, дето по навик наобикалят порутените храмове. Дали е под гнета на стереотипи, или се провикват в тъмното от страх, че „трябвало пушка да пукне, кръв да се пролее…“- да се чуди човек това прояви на фантомни болки ли са, или е ачик остатъчна деформация от неизживяното съществуване в собственото им безвремие.

Не го разбирам буквално Стефан Цанев в упрека му за „безкръвния преход“, а по-точно като носталгия по онази липса на „изстрадана победа“ извътре в душите на хората, а не външни боричкания по сценарий на съотетните служби. И ето как сам попада в собствено положения си капан: а ти къде беше през цялото време,

пречестити авторе, нали с перото си „изграждаше“ тези хора толкова ми ти години?

Мен също ме обзе подобна носталгия поради липса на достойни пера у нас, които да са до хората и им дават просвет, когато гледах испанския филм „Сами след полунощ“ няколко години преди промените у нас. Писателите ни се гордееха тогава, че са ибрикчии на Главния и с натякваща показност носеха службата си на дневални по царски нужник…

Едно безобидно животинче-охлювът е осмяно в множество басни заради вродения си инстинкт за придвижване в пространството, вместо да бъде давано като прекрасно онагледяване на принципа на еволюцията. С давност аз пък ще дам пример за „качествен

скок“ с подрипванията на бълхите, за да остане другарката Петрова по диамат доволна- спрямо теглото си тези същества скачат най-високо в света, но при падането пак са си същите; извод:45 години подскачахме като увредени на място, без да можем да се превъзмогнем. И сега какво очакваме от лумпенизирани до абсурд нещастни хора?

Не от писанията на Стефан Цанев научих за „революцията“(тази думичка е маркер, по който психиатрите не съгрешават в диагнозите си), която прави Джон Дий с изнамиране на НАВИГАЦИЯТА ПО ЗВЕЗДИ И НА ПРАКТИКА ПРАВИ АНГЛИЯ ВЕЛИКА БРИТАНИЯ!!!

За финал една корекция: повтарят за плъховете и потъващите кораби непрестанно, по-точен е примерът с бълките, които начаса отскачат, след като издъхне лисицата, и мигом търсят ново място да паразитират…

Броди

П. П. При оглед на териториите на Отечеството ни най-безнравствени са там, където е имало социални брожения с употреба на оръжие и леене на кръв… „Чакаме и ний ред за свобода…“, да дойде отвън, щото хич не ни е еня да проветрим душите си отвътре…

- 17-01-2014|Гост

„…ДА ВЪЗПЕЯ НА ВЛАДИКАТА КОНЕТЕ…“

Христо Ботев в „Защо не съм?“

И това стана при социализма, стражевият дежурен по възхваляване Орлин Орлинов толкова се унесе, че изтракаталка цяла поема „Файтонът на Дядото“, сякаш да докаже, че номенклатурата в СБП добре си гледа задълженията- ако поезията е вик, те се провикваха на възбог!

А през това време един достоен съсед от Ниш скромно изложи веруюто си за изящната словесност:

ДЕСЕТТЕ ЗАПОВЕДИ НА ПОЕТА

1. Не се навеждай над водата, за да гледаш как твоето лице се тресе от удоволствието, че е път на пътищата.

2. Не се крий в огъня и не се намятай с потомството му; онова, което е твое, не се намира в думите, а между тях.

3. Не обграждай земята от човешките стъпала, както и от нозете на четирикраки и птици, а хвърляй в нея семето на живота, за да се целуват дните и нощите ти като близнаците на светлината: съмването и сумрака.

4. Не дишай, като че ли си сам на света, защото дори и да си свят между световете, пак ще те стигне онова, което опростява всичко: любовта.

5. Не пиши стихове по поръчка и за да угодиш някому, да получиш заплата или да получиш усмивка, а се надвеси над тази бездънна пропаст тогава, когато си сигурен, какво да кажеш на Бога.

6. Не посвещавай стихове никому, защото онзи, който е всичко, няма име, а и да го има, толкова букви нито една книга не може да събере, и понеже посвещанието на онзи, който е всичко, е невъзможно, другите посвещения са излишни.

7. Не пиши романи, по-дълги от три страници.

8. Не събирай членски книжки; върви след себе си, когато не си предопределен да вървиш пред себе си.

9. Чети.

10. Не пиши и не хвърляй пясък в очите на братята и сестрите си. Амин!

Слободан Стоядинович

Превод: Красимир Георгиев

Името Стефан на гръцки означава „венец“. Доколко споменатият ни автор защищава името си, е загадка за непознаващите го, но ние, които изтърпяхме уж „преследваната „му поема „Христос на велосипед“ и подхвърлените тогава реплики, че е неумел плагиат на Владимир Маяковский, много отдавна гледаме с други очи на него, но не можем да не сме му благодарни, че такива като него неволево ни подтикнаха да търсим просветление в лирика от други езици…

Така си и беше…

Броди

- 18-01-2014|Благоев

Убеден съм, че Ст. Цанев дълго е обмислял мнението си за кръвта в революциите. Не само той е на това мнение. Г-н Комитата просто пресилено се гневи и не дава право Ст. Цанев да има друго освен неговото мнение. Симпатичен ми е заради активността му в протестите, но не приемам неговата ограниченост за приемане на мнения, които не влизат в неговата оптика. Не чел Цанев, или съвсем малко (дали заради момиченцата които го харевали). А какво настървение. Срещу интелектуалец, който, бих казал е мек и умерен.

- 18-01-2014|Златко

Може и да греша, но оставам с ясното чувство, че предпочитанията по този въпрос изглеждат – поне дотук – ясно поколенчески определени. В смисъл, поколението на над-седемдесетгодишните, към което принадлежат хора като Цанев, при всичката си убеденост за некомунистическо и нетоталитарно мислене, си остава силно повлияно от логиката на „революционната борба“ (и път), която е един от жалоните на същото това тоталитарно мислене (и на комунистическото, като негов подвид). Погрешността и несъвместимостта на този вид мислене с демокрацията е принципно и отдавна изяснена в западния свят (не на последно място в работите на лично за мен любимия Карл Попър), а изглежда, че разбирането за това вече започва да става част от нормалното, средно мислене и извън Запада (не е необходимо човек да е чел Попър; тези идеи вече са част от общата култура, те са „във въздуха“, така да се каже). Статистически погледнато, вероятно е нормално този вид мислене, сравнително нов за Балканите и България, да бъде интуитивно по-разбираем и достъпен за по-младите поколения (имам пред вид тези под и около шестдесет години, не непременно младежите, част от които отново изглежда залита по марксистки тип мислене „от позиция на силата“; такива криволици на поколенческите избори са познати и от западна Европа, където поколението на 68-те отново беше залитнало по маоистки и троцкистки идеи, свързани с революционно насилие, след близо 20 години на „либерална просвета“ в Западна Германия, примерно). Така че нещата си имат сравнително ясни и исторически изживени в по-напредналите общества прецеденти и обяснения. В това отношение, струва ми се, България вече не е особено застрашена, тъй като болшинството от хората, които поне аз познавам, са принципни противници на модела за „развитие чрез революционно насилие/принуда“ и изглежда приемат идеята за неизбежността на бавния, еволюционен път на развитие, по който е избрала да върви Европа поне от края на Втората световна война насам. А инак, че винаги ще има хора, за които всичко това е дрън-дрън, че пляс, и които вярват единствено в политиките на „дървения господ“, то това изглежда е неизбежно, навсякъде по света…

- 19-01-2014|Константин Еленков

добре би било да си смените името, господине! ако наистина цените и уважавате големия ни поет! можехте просто да поставите някоя различителна буква…

–-------------------------------------

„Вижте, за твореца е важна честността, която пречи на изкуството да се превръща в пропаганда.“ …това ВИЖТЕ – стана привична шаблонна думичка, с която мнозина ОТпочват всяка втора фраза …вероятно им се струва, че с нея о т в а р я т изреченото, казаното-писано. А това си е просто една паразитна думица, от която няма отърване! както впрочем СТАНА и думицата СЛУЧИ СЕ, СЛУЧВА СЕ

- 19-01-2014|Mapko

Съгласен съм с г-н Еленков, че е нужна поне една разграничителна буква в името на „политическия активист“… ВИЖТЕ не е чак толкова дразнеща, но май трябва да се воюва срещу СЛУЧИ СЕ, СЛУЧВА СЕ, а и станалото популярно СЛУЧВАНЕ, което обеднява езика ни. Може би всичко да е повлияно от английското HAPPEN-ING?!

- 19-01-2014|suhi

„Всички тези причини, които изброихте, са валидни. Но за резултата от протестите желая да кажа допълнително. Резултат има – България е променена до неузнаваемост след повече от 200 дни протест…“ илюзии, илюзии, комитата, да си гледа комитета и комата, желю желев уреди комунягите с нежна революция, тоя пацифист ги дрънка същите

- 19-01-2014|Mapko

Сухой, май комунягите вредиха Желю в нежната революция. Но съм съгласен, че след протестите нищо особено не се е променило в БГ.

- 19-01-2014|Яна Букова

А може би имаше нужда от някого с инженерно образование, за да каже няколко точни думи върху литературата.

„За твореца е важна честността, която пречи на изкуството да се превръща в пропаганда.“ Решава немалко идеологически и естетически двоумения.

Отдавна не бях чела нещо толкова смислено и хладнокръвно: и по отношение на фигурата на Цанев, и по отношение на намесването на името на Георги Господинов, и по отношение на употребата на чужди думи в езика ни, и по отношение на поредния опит за противопоставяне творец-народ, и по-отношение на изкарването на „твореца“ в скоби извън обществото като някакво изключително същество ту с повече права (Цанев), ту с повече задължения (неучаствалите в протестите актьори).

Хладнокръвно – повтарям, защото думата хич не е на мода на фона на емоционалното „наддаване“ кой колко подкрепя протестите. Каквото наддаване е впрочем отличителен белег на лошата поезия.

Ако тези протести успеят, ще е именно с хладнокръвие: от самото начало и до сега, и по-нататък това беше, е и ще бъде игра на нерви.

Поезията е фукционалност на смисли, не емоция. Революцията е политическа функционалност, не емоция. Мисля, че г-н Павлов е много по-наясно с поезията от много хора, които претендират, че я четат.

Яна Букова

P. S. Г-н Еленков, думата „вижте“ се употребява и когато има хора, които не виждат.

- 19-01-2014|Златко

My thumbs up, Яна!

- 19-01-2014|Бисер Стоянов – за честността в изкуството и функционалността на п

Колко нелепо е да си някой и да изтърсиш поетична глупост пред възхитена бедност.

- 20-01-2014|Константин Павлов – Комитата – Някои уточнения

Благодаря за публикуваното интервю. Честно казано, изумен съм от интереса, който предизвика.

Има една неточност по моя вина в интервюто – с изречението

„Смятам, че светът и България са в исторически етап, който не изисква кървава борба и жертви, дори да са противопоказни за резултатите от революцията.“ имам предвид, че жертвите дори могат да бъдат противопоказни за резултатите от революцията, тоест да влошат средреволюционната ситуация. Имам предвид, разбира се, че жертвите и насилието създават остро чувство за несправедливост и желание за отмъщение в определени части на обществото, които пречат на бързия напредък след победата на революцията. Затова и тя трябва да е мирна.

Вие, анонимни лица, които сте против „пацифизма“, хайде идвайте на площада. Има нужда от някой, който да застане между мирно протестиращите и полицаите.

Виждам и дребнави коментари, на които няма да отговарям.

Не съм чел Попър, за съжаление, за да правя анализ на тезите му, но това ми се струва логично – след кръвна вражда е по–трудно да се гради съгласие.

И не мога да разбера защо цивилизованият диалог в България винаги се смята за синоним на война. Може и да не е.

- 20-01-2014|Златко

Хората имат нужда от ориентири, Комита. Особено в такова безпътно време. А ориентирите, които предлагаш ти, са добри, стабилни ориентири. Така поне ми се струва на мен…

(Я тогава да взема да запретна ръкави и да преведа малко Попър – поне колкото да се види какви са основните му тези във връзка със „социалното инженерство“ и еволюционния подход към решаването на обществените проблеми)…

- 21-01-2014|Васил Дишев

Както се казва: Посредственият човек се хваща за думата, интелигентният – търси смисъла…

Някой се хваща за думата кръв и сипе „анатема“…

Стефан Цанев не е направил нищо съществено… Четири тома нищо съществено… Не говоря за стиховете и поемите (те са за сълзливите ученички). Говоря за четири тома история.

Познавам един куп хора, които ходиха на протестите, снимаха се там, сложиха снимките във Фейсбук и…това беше. Протестът беше онази екзотика, с която да се снимаш и да се похвалиш в социалната мрежа.

България вече не била същата… Бабини трънкини… Всички са си там където бяха и са такива, каквито бяха – само протестиращите ги няма. Който се снимал – снимал се…

Дори Стефан Цанев да е казал глупост (а лично аз не смятам така), едва ли той е врагът, срещу който да скочат „комити“, „хайдути“ и прочее героични персонажи. Но защо пък не – може да не е никакъв враг, но е по-безопасно да скачаш срещу него…

- 22-01-2014|Михаил – Скачане?

Думата скачане е малко неподходяща когато става въпрос за обикновена критика. Стефан Цанев е писател, не вожд на всенародно въстание. Писателството не застрахова от грешки, а грешки се откриват с аргументирана критика.

Откривам дори мъничък парадокс, кръвопролитие от писател-поет и мир от комита.

- 22-01-2014|Константин Павлов – Комитата – Подходящ случай

Революцията в Киев беше подпечатана с кръв и загинаха хора.

Очаквам тези, които твърдят, че безкръвна революция не може да победи и техните опоненти, които смятат, че полицията у нас трябва „да пипа здраво“, като в Украйна, да развият тезите си с оглед на това, което се случва в Киев.

- 23-01-2014|Юлия Николова

Защо никой от корифеите на историческата наука не коментира многотомните исторически текстове на Стефан Цанев?

- 23-01-2014|Антон Гицов

Ето още нещо за Стефаан Цанев- способен поет и противоречива личност.

Следва право две години и през 1960г. до 1965г. комунистическата власт го изпраща да учи драматургия в Москва. После е драматург в най-големите български театри, издава стихосбирки, израства като един от най-талантливите и популярни български поети. Критикуван понякога от партийни литературни критици, но в никой случай не изявявил се открито като дисидент. През 1965г. издава стихосбирката „Хроники“, в което има две интересни стихотворения. Едното е озаглавено „Етюд“, в което изразява възхищение от социалистическото строителство.

„Под прозореца ми

децата построиха България…

ТЕЦ „Марица –изток“.

Кремиковци.

И нови,

нови-

неизвестни за нас градове…

Децата строяха родината

на своето бъдеще.“

Децата, знае се, тогава са строили комунизма. А през 1967г. в друго стихотворение, „Традиция“, посветено на Евгении Евтушенко, поетът пише:

„Един поет пише стихове за комунизма

върху бюрото на Столипин.

Хубаво е бюрото.

И стиховете са хубави.“

В стихосбирката от 1965г. има и друго стихотворение- в „Музея на революцията“ – за негово посещение в музея, намиращ се някога на бул. „Руски“, посветен на загиналите комунисти в борбата срещу фашизма и капитализма. Поетът гледа фотографиите им и пише:

„Аз дойдох да открадна

Огънят от вашите братски могили.

Той трябва повече на живите.“

и по- нататък:

„Вие не сте загинали, за да въздишаме

за вас

в книгите за впечатления…“

и към финала с патос:

„Могат да бъдат зачерквани хора и строфи,

но революцията-

не!“

Стефан Цанев е късметлия човек. Жена му, която има запомнящи се роли в про- комунистически революционни филми, след промените става директор на театър „София“, където пък е щатен драматург е Стефан Цанев, който през 2006г. поставя пиесата „Животът, това са две жени, специално за 60- годишнината на актрисата.

Стефан Цанев го избива на антикомунизъм след като комунистите падат от власт- преди това няма нито една дисидентска проява. Аз предполагам, че има личностна причина; след 9 септември 1944г. неговата леля, младо момиче, става горянка и убива с пистолет човек на Държавна сигурност, заради което е осъдена на смърт и разстреляна- без това да му се отрази на професионалното развитие преди ноември 1989г. Така, че е имал основание десетилетия да таи омраза към комунистите, това е естествено. Но не личи от творчеството му и развитието му, преди те да сдадат богу дух.

Иначе, няма дума, той е един от най-талантливите български поети.

Антон Гицов

- 23-01-2014|Златко

Нищо против подобни „осветявания на житейския път“, само че самият аз имам изключително неприятен личен опит с тенденциите на българските Интернет-форуми да се превръщат в чиста проба клюкарници, с най-сладкодумно надплюване на тоя или оня автор, поради липса на нещо разумно за казване. Не визирам горния коментар, само лекичко подсещам: повечето от вас вече ме познават, хайде сега да не си разиграваме атовете тук, че тъкмо се поуспокоиха нещата след последното голямо надборичкване с най-различни омразници, дето се бяха натрупали като мухи на прясно говеждо такова…

- 26-01-2014|Kрасимир Дамянов

Прав си. Но в случая материалът не е говежди, а човешки.

Бали Ефенди – един умиращ култ в полите на Витоша

Автор: Светлозар Кирилов

„Тука се заклеваме – да не пием, да не прелюбодействаме. Така са ни казали старите, от едно време така ни казват… Той преди можеше да се види, от нещо беше направен. А сега му се вижда само чалмата“, обяснява ром на средна възраст, а негов приятел допълва: „Аз се клех преди време и ми се схванаха двата пръста!“

„Добър човек, много го почитали. Това място било неговото и той раздавал на хората да си направят къщи… Този параклис си стои все така – още от деца нищо не сме си позволявали да направим. Тука, в Княжево, го почитаме“, казва Цветанка Момчилова, възрастна жена, която сега живее в друга част на София, но е израснала в Княжево.

„Параклисът“ всъщност е мюсюлманска гробница, тюрбе, на Бали Ефенди, ислямски мислител, живял през XVI в. Тюрбето се намира зад църквата „Св. Илия“ в софийския квартал Княжево, недалеч от последната спирка на трамвай номер пет. Гробницата е била обект на поклонение на българи, турци и роми, на християни и мюсюлмани, в продължение на векове. Съжителството на християнски храм и мюсюлманска гробница в един двор е изненадващо. А на хълма над тюрбето има и оброчен камък, посветен на Св. Георги, на който едва личи издълбаният някога кръст.

Тюрбето отвън

Учудващ и е култът към Бали Ефенди, в който има преплитане на християнски и ислямски елементи. Култът е запазен най-вече сред софийските роми, които почитат Бали Ефенди (наричан от тях Али Баба), като първо минават през църквата, вземат свещи, някои дори се кланят пред иконите, а после палят свещите при тюрбето. Илинден, 2 август, е бил най-важният ден за отдаване на почит към „Али Баба“ – тогава стотици роми от София са се събирали за целодневен пикник на поляната край гробницата. Но вече все по-малко хора посещават мястото, дори и на Илинден.

Гробницата е облицована отвътре със сини фаянсови плочки с растителни мотиви. Ковчегът е обвит със зелен плат и върху него има червени изкуствени цветя, хавлиени кърпи, чорапи, чехли – дарове за Бали Ефенди. На една от хавлиите има изображения на Дядо Коледа – нарушение на ислямския обичай да няма образи на хора, още повече, че Дядо Коледа е комерсиализираният Св. Николай, което пък дължим на художника на „Кока Кола“ в края на XIX в.

Тюрбето отвътре

КОЙ Е БИЛ БАЛИ ЕФЕНДИ?

Името на Бали Ефенди обраснало с толкова много легенди, че реалният човек, починал вероятно през 1553 г., придобил съвсем различни тълкувания през по-късните векове. Истинският Бали Ефенди е бил член на влиятелния ислямския халветийски орден, от който произлезли много султани. Духовникът бил привърженик на ислямското мистично учение суфизъм.

Османската империя бързо се разраснала по неговото време – на запад турците превземали Унгария и заплашвали Виена в сърцето на Европа, а на изток нанасли поражение на персите (иранците). Борбата с шиитска Персия довела и до борба между сунитския ислям, подкрепян от Османската империя, и шиитския ислям, чиито версии по нашите земи са свързани с алианите (алевитите, къзълбашите). Бали Ефенди бил влиятелен в София и остро критикувал религиозните практики на някои направления на алевитите в Делиормана като отклонение от исляма в писмата си до тогавашните управници на империята. След смъртта му на това място се оформил цял религиозен комплекс – джамия, гробница, хан, баня.

ЛЕГЕНДИТЕ

По-късните предания описват Бали Ефенди като толерантен, закрилник на християните, който завещал богатството си по равно на мюсюлманите и християните. Такъв е и в представите на Кеазим, който се грижи за гробницата: „Бил е много добър. Грижел се е за християните, не е давал да ги убиват, да ги вземат еничари“. Хората вярвали, че гробът му има чудодейна сила, че лекува болести и предпазва от зло.

Опитът на султан Сюлейман Великолепни да се срещне с духовника край София, на път за Унгария, най-вероятно е измислен. Разказан е от османския пътешественик Евлия Челеби, посетил София век след смъртта на Бали Ефенди. Султанът потърсил мъдреца, но той не поискал да се срещне с него и се скрил в околните вековни гори.

Други легенди го описват като покровител на овчарите, който всяка нощ излиза от гробницата си, пасе овцете си из Витошките поляни и преди изгрев се връща в гроба си. Хората, посетили тюрбето сутринта, виждат износените му обувки от обикалянето нощем по горите и чукарите. Затова и оставят в гробницата обувки, чорапи и чехли.

Етническият му произход също е обект на спорове в легендите, където е представян като турчин, българин или юрук.

Култът към Бали Ефенди е все още жив сред софийските роми, макар и не в мащабите от близкото минало. Едно от вярванията е, че ако човек се закълне пред гробницата, Бали Ефенди става свидетел и гарант на обещанието и наказва този, който не го изпълни.

Мъж, който казва, че е от „турските цигани“ и живее в софийския квартал „Емил Марков“, говори за неформалната взаимоспомагателна каса (лонджа) сред тази общност и ролята на „Али Баба“ като гарант, че този, у когото са парите, няма да злоупотреби с тях: „Едно време събирахме по пет лева всяка седмица… Който има нужда – взема от тези пари, за ремонт. И тук се заклеваме, че няма да пипаме от парите“.

Софийските цигани в миналото са били мюсюлмани, но постепенно, през XX в., започнали да се идентифицират с християнството, а в последните години протестантските църкви са много активни в махалите и техните обитатели забравят някогашната си връзка с исляма.

Ромите все още вярват, че „Али Баба“ сбъдва желания – необходимо е човек да върже цветен конец, най-често червен, или панделка на металната решетка на гробницата, да си пожелае нещо и „Али Баба“ ще го осъществи. Цветанка Момчилова, която е етническа българка, смята, че конецът трябва от собствената дреха. Тя е вече на преклонна възраст, но повтаря ритуала, който е вършила още като момиче – извлича конец от полата си и го връзва на западната решетка на тюрбето.

ПРЕВРАТНОСТИТЕ НА СЪДБАТА

Джамията и гробницата били разрушени след Освобождението. Не е било време на религиозна толерантност: доскорошните раи имали горчиви спомени за османското владичество, срутили много от джамиите, а други обърнали в църкви – така както преди „Св. София“, дала името на сегашния град, и ротондата „Св. Георги“ (между хотел Шератон и президентството), са били преправени на джамии. Църквата „Св. Илия“ в Княжево била построена върху руините на джамията, а гробницата на Бали Ефенди била възстановена в края на XIX или началото на XX в. И реконструкцията на тюрбето става жертва на посегателство – палеж в първите години след демократичните промени, вероятно нелепа проява на национализъм или търсене на митичното имане на светеца.

Тюрбето и църквата

„Идват да търсят на Али Баба богатството. На такива хора богатството не се пипа – нито да пипаш тюрбе, гроб, църква, джамия. Чувал съм един взел пари от гроб и после, след три-четири месеца, починал“, казва турчинът Хабиб Хабиб, който е от Родопите, но живее в София и дошъл да види гробницата.

И все пак християнският храм и мюсюлманската гробница остават заедно, в един двор, без ограда между тях. Но все по-малко хора идват да почетат тюрбето, дори и на Илинден. Споменът за Бали Ефенди остава жив само сред най-възрастните българи от Княжево и сред все по-намаляваща част от софийските роми. В късния следобед на 2 август последните години дворът зад църквата е пуст. Мястото, където са се събирали стотици хора, сега остава празно и тихо. Конецът на решетката, вързан от Цветанка Момчилова, остава. Тънката нишка с времето ще излинее и може би ще се скъса – така както вече почти е станало със спомена за Бали Ефенди и почитта към него. Скоро ще падне мрак и, кой знае, може би Бали Ефенди ще напусне гробницата си и ще броди цяла нощ из планината.

Оброчният камък

Текстът е написан във връзка с проект, подкрепен от фонд

„Научни изследвания“ на Софийски университет „Св. Климент Охридски“.

Светлозар Кирилов е български социолог, преподава в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, Факултета по журналистика и масова комуникация. Интересува се от етническите и расовите конфликти и от възможностите за интеграция на ромите. Автор е на монографията „Полша в лабиринта на прехода“ (2006 г.) и на редица публикации за мултикултурното общество, международната миграция, медиите, ромите, чернокожите, латиносите и др. Бил е медиен експерт към Съвета на Европа, Страсбург.

Коментари (1)

- 26-01-2014|Марги

Текстът би спечелил много, ако авторът използва публикациите на Таня Кметова и Любо Миков

Всеки край е едно начало

Автор: Мюмюн Тахир

А дядо Даали се усмихна снизходително, изкорубените му пръсти погалиха едва-едва рамото на Ариф – много такива закани беше слушал, много горещи глави бяха угаснали и побелели в кроткост и покорство пред очите му. Зелени са младите хора, крехки са и неопитни – ще им се дните да тръгнат инак, по-леко и по-спорно. Затова сегиз-тогиз лумваше някой буен и неочакван пламък, очите заблестяваха и челата се вдигаха – то си иде от самата младост, от незнанието и нежеланието на кожата да се примири с камшика на живота иде. Беля е ако не се озаптиш овреме, дваж по-голяма беля е ако изобщо не ти заиграе сърцето по далечното и непознатото.

Знаеше столетникът, че хората тук нямат хабер що е революция, въстание, непокорство не знаеха що е, камо ли да им щукне в ума да променят реда на нещата, който си е такъв откакто свят светува. От месец-два зрението му беше започнало да се връща и отново бе започнал да чете без стъкла, но не се учуди – беше се учудил вече като дете някога, когато и неговия дядо ей-така, без нищо, отведнъж започна да брои безгрешно овцете горе по поляните под Карлък и да познава отдалече идещите по пътя към село. Вижда Даали колко е отънял живота, как като вода прозрачен е станал, та през него можеш да съзреш обратно по дъното му всичко, що е станало отпреди век насам. А каквото и да става, вече е станало поне веднъж. И всеки път едно и също: мине-не мине време, викат в околията първия човек на селото и му съобщават, че властта е сменена. Каква е тая власт и чия е, никой не се интересува, пък и не иска да знае – не му влиза в сметките. Виж, акцизните са друга работа, но и акцизните, колкото и начесто да ги сменят, все така редовно идват, както са идвали винаги. Влизат в къщите, вземат каквото вземат, наяждат се, удрят по някоя чаша, качват се на конете и си тръгват. Дойде ли време, пак се връщат.

Така светът се върти открай време, повтаря кръговете си, докато завърти и най-малкия, последния кръг. Той обаче не е кръгъл, а е най-обикновена дупка колкото големи нощви, където те турят и отново те замесват на кал под вечния чинар в края на селото.

Животът е нещо, което до безкрай повтаря едно и също, но винаги с други хора и в чуждо време, та малцина помнят и се вълнуват кое е било и как е било. И сега като преди идват и си отиват радости и беди – все така си отиват и забравят. Колко пъти се е чудил Даали: защо е всичко това, остава ли нещо от човешките мъки на тоя свят? Какво остава? И къде остава? В паметта ли? Нали за да се запомни нещо, то трябва силно да е впечатлило хората я с голяма лошотия, я с голямо юначество или с беда някаква. Ама това са все редки неща. Вярно, пеят песни, но и песните, дето се помнят, и те са редки. Днешните люде не се косят за щяло и не щяло, не пеят вече както някога, а отвикнаха и да плачат. Помнят колкото им трябва за днеска – наводнения, големи зими помнят, огнени гръмотевици и градушки помнят и разказват – все редки неща. Безводието псуват, дъжда държат под око, а на сланата ги е яд.

На маната се радват единствено пчелите.

Тукашните мъже се раждат с межда в душата. Докато са откъм женската ù страна, са душици мамини и татови. Женската страна е къса, затова пък е мека, светла и топла като кълбо вълна. Мъжете я спомнят с нежност цял живот – там са игрите и дъхавите звездни нощи, там е първата среща с тютюневата им съдба, първата наука за света; там е първият свян, първата книга, първото докосване до момичешката ръка – всичко най-красиво и добро е там.

Тогава момчетата са само помощници на възрастните и жените. Докато пораснат. Възмъжеят ли, прекрачват в другата половина – мъжката. Тя е корава и студена, там часовете изтичат все по-бързо и по-бързо, скоростта ги издължава и заприличват на круши – тънката част с дръжката сочи чужди земи с непривични имена, нещо като компас и пътепоказател едновременно, но не точно. Тази част на часовете няма вкус, затова където и да се намират на гурбет, вкусът на тамошния хляб им се струва един и същ и винаги чужд. Не от любопитство и по собствена воля отиват мъжете отвъд границата. Но единствено оттам идат парите, оттам идат добрите и лошите новини на големия свят.

В недалечни времена се живяло на две ръце и на една честна дума. Документи не са били нужни, пък и кой ще ти вярва на някакво парче книга. Ако потрябва да се изпрати някъде хабер с печат – отиваш в горското. Истинският печат е на челата – там е истинската карта на този отрано посърнал свят: потъмнели, набраздени от множество ручеи равнини, цели лица от бръчки – пътищата на потта. Сякаш хората тук са създадени единствено за тези пътища и тази пот – идват, на нивите прохождат, там израстват, женят се, робуват цял живот на тютюна и се връщат в небитието, където навярно пак ги чакат вечните ниви с тютюн.

Но и когато живеят в собствената си свобода тук, не знаят какво да правят с нея и просто се примиряват задето им е дадена.

Животът за селяните започва със селото и завършва там. В края му е гробището с древния кавак, а в края на погледа проблясва с бялата си гугла Карлък.

–Така не може да продължава повече –Ариф дълго време беше седял неподвижно, сякаш спеше с отворени очи. Никой от по-личните хора в одаята, не обърна внимание на внезапната му закана, пък и овчарят я изрече полугласно, някак на себе си, или на някой вътре в него, с когато явноспореше.

…Тогава по устните на дядо Даали заигра снизходителна усмивка и пръстите му бащински докоснаха рамото на Ариф.

Хан е за човека този свят, чакалня по пътя към отвъдното. Видимото не е само за удоволствие, от него и боли. И е странно онова неудовлетворение, което сочи болката и страданието като единствен път към човешкото щастие.

Ариф стана, сбогува се със старците, които останаха под големия чинар и се отдалечи…

На големия чинар по нашите места му казват Свидетелят на вековете. И той заслужава това име. На сянката му можеш да разстелеш три хармана сено. Клоните му са същинска малка гора, израснала от един корен. Никой не знае кога и кой го е засадил… Само слухове разнася белият вятър. Навремето тук е било покрито с непроходими гори. Ловец навлязъл в дебрите им, ако не оставял знаци след себе си, никога не можел да излезе от тях.

Край шуртящия извор, недалече от чинара, имало малка поляна, нагиздена с хиляди цветя. Щом се запролети, овчарите от бреговете на Бяло море подкарвали стадата си към планината. Един от тях винаги идвал на тази поляна и прекарвал лятото тук. Чувствал много самотен. Монотонните песни на дъбовите гори наоколо му подтискали духа. Смятал, че ако има дърво със светлозелени листа, които да шумят при най-лекия ветрец, ще му се успокои душата. Затова си обещал на следващата пролет да донесе една фиданка от чинар. Чинарите не остаряват, си помислил той. На следващата година засадил фиданката над извора. След това си построил и колиба. Изкоренил всички лопуши от поляната и изградил кошара. Всяко лято идвал тук и се радвал на скачащите около чинара агънца. Оженил се за стройна мома с вежди като полумесец. Тя му родила деца. Повече овчарят не напуснал тези краища.

Родът му се разпрострял колкото клоните на чинара. Изтекли столетия, изтънели години. Брадвата на човека, както и пожарите, предизвикани от овчарите за пасища за стадата, унищожили горите из околността. Единствено чинара останал в тази голота, който продължавал да се развива и се превърнал в хилядоклонесто дърво. С течение на годините на чинара му окапвали листата, а той се опитвал да отчита цената на беднотията и мизерията.

Сега Свидетелят на вековете се оглежда около себе си. Смътно помни оная първа колиба, слуша детската гълчава и със стенещ глас добавя стари песни към песента на тютюна.

Ариф изчезна същия ден, когато семейството му прибра и последния лист тютюн. В края на лятото селският въздух е запъхтян от умора, работата е замаяла хората, все едно са превалили планина. В напеченото пладне като невидими плитки се вият първи струи хлад – пратеници на есента, която е вече зад билото.

Ариф изчезна внезапно, така и не се разбра защо. Дълго време никой нищо не чу за него. Говореше се как в магазина на мегдана се изпуснал, че тютюнът му дошъл до гуша, но това светотатство се споменаваше шепнешком. Не се споменаваше и заканата му пред дядо Даали по големия чинар.

Ариф замина и остави седемнадесетгодишната си жена бременна. Това съвсем озадачи останалите.

В нашия край хората се женят млади. Женитбата е празник. Останалото време работят.

Работата по тютюна е цяла идилия. Тя започва по тъмно. Хората стават в ранни зори. Преди слънцето да простре сънения си поглед над Кабуллар, лехите с тютюневия разсад вече са полети. Наредени една до друга, в здрачевината приличат на кенари момино везмо. Лехите са прекрасни, в росната им зеленина има нещо детски невинно и затрогващо. Възрастните, а и децата, не забелязват тази красота. Тя е в тях. Сраснали са с нея. Хората от нашия край прохождат по тютюневи листа и цял живот гледат тютюн. Дланите и ходилата им са чернокафяви – по цвета земята всеки ден ги проверява и тогава ги допуска до себе си – това им е личната карта.

Когато слънцето се окъпе в жаравата и се килне над Янъклар и Бакаджак, лейката минава втори път над лехите за изпроводяк. Предстои разсаждането, трудна и непосилна работа, после иде ред на окопаването, а после и накрая брането…

За външното око брането прилича на лудница. Изгърбили снаги, селяните късат листо по листо. В най-ранно утро, когато зората още се протяга, а звездите примигват уморено, ръцете на родопския селянин вече лепнат от катран. Докато съмне, той е обходил цялата нива, пръстите му са обиколили тютюневите стъбла и узрелите листа са надиплени в коша.

Черна работа тютюнът. Сигурно и въглищата заслужават прозвището „черно злато“, но то нàй приляга на тютюна. Затова за родопчанина и най-черният хляб изглежда по-бял и мек от памук. В Родопите животът без тютюна е невъзможен. В тая напрегната епопея дори най-простата аритметика за непривикналия човек е стъписваща. Разсаждаш 20-25 хиляди корена тютюн, корен по корен го окопаваш, всяко стъбло е с по около 30 листа и всичко това минава през ръцете ти лист по лист. Четири-пет часа сън на нощ садалечна мечта. Кожата на дланите е като импрегнирана с тънкия чернокафяв филм. През лятото ядеш хляб, домати и сирене. Не знам по-вкусно ядене, сигурно защото хапваш с накатранени ръце. Към вкусовите усещания се прибавя неотменния мирис на тютюн и това се помни цял живот.

С тютюна родопчаните доближават двата края, обаче трудно могат да ги завържат…

В началото на пролетта, когато започват земеделските работи, добитъкът вече не се пуска да пасе свободно. Децата цяло лято са подир кравите и другите живинки, но участват отрано и в подготовката за зимата: момичетата събират шишарки и борови кори за подпалки, а момчетата жълъди – като добавка към храната на животните. Зиме има нужда от всичко – тук снеговете са дълбоки, ветрищата засипват пътища и дворове, нощите са дълги и мразовити. Зимното детство само отстрани изглежда по-леко. Повечето от децата учат в съседни села, където има прогимназии и ходят дотам пеш. Вали, духа – поемат още по ранина и всеки ден извървяват разстоянието до училището и обратно без да се оплакват. Тоя труд по нищо не отстъпва на летния, но лятото се очаква с радост. Идва ваканцията, учебниците и тетрадките са прибрани, душата се отвързва и хуква на воля по рътлини, ливади и гори. И това скитане е свързано с десетки задължения, но то е друго…

…Децата са част от общите усилия да се надделее живота и те носят товара си като нещо естествено. В началото на лятото им купуват по едни бели потници и по едни черни гащета. В края на лятото белите потници стават черни, а черните гащета – бели. Къпят се по реки и баражи, извеждат добитъка на паша и го прибират. Прибере ли се тютюнът, нижат редом с големите. На групи ходят от къща на къща и така, докато низите се възправят подредени за сушене. Стопанинът, комуто нижат, приготвя през деня шербет и нещо за почерпка и вечер в къщата му става шумно и весело. Тия вечери са изпълнени със задружен труд и там се разказват толкова поверия, приказки и всевъзможни истории, че всяка от тях прилича на книга с легенди.

Синът на Ариф проходи, такова беше и неговото детство – без баща, без напътствена дума, без миг почивка. Детство на труд и доброта, на прости вълшебства и ласкаво внимание.

В тази част на планината земята е по-суха и тютюнът се чувства като у дома си. Красиви са родопските села. През тях минават рекички и потоци, чиито бреговете са царства на плачещи върби, диви сливи, лески, тополи и борики, а в сенките им не стихват разправиите на патиците и кокошките. Около къщите, ливадите и нивите са се заселили круши, ябълки, сливи и праскови. Да са близо до човека, та ако се наложи да се притекат на помощ. Лете в дворовете вретенù сладкият шарен фасул с ярки като пламъчета цветове, от които плетищата сякаш са накичени с гирлянди новогодишни лампички. А отгоре бди с нахлупена шапка белоснежният Карлък…

Времето си вървеше, а Ариф го нямаше. Сегиз-тогиз до селото достигаше хабер, че работел из вътрешността на страната като строител, чистач, хамалин. Говореше се, но от него ни вест, ни кост. Жена му мъкнеше мълчаливо тегобата си, никой не я чу да се оплаче. Сигурно ù изпращаше пари, защото не личеше да търпят недоимък с малкия, но и за това не се говореше. Не се говореше за Ариф, но не го и забравиха. Приемаха го като отсъстваща част от живота на селото, нещо като странна забележителност. Пък нали жена му и детето бяха пред очите на всички, забравата не сполетя Ариф, както обикновено се случва. И когато ненадейно се завърна го приеха без много вълнение, сякаш идването му беше също такова отсъствие като досегашното, но с обратен знак.

Ариф първите дни нито излизаше, нито разговаряше с някого. Хората отвръщаха с мълчаливо внимание, видимо не се забелязваше, приемаха го като болен, който се е изправил на крака и не бива да се напомня за болестта му.

Беше в разгара на тютюневата работа, но той не стъпи на нивата. Захвана се да укрепва порутения дувар, настла с тикли пътеката и я обгради с чимшири, които докара от града. Низите вече висяха окачени под полиетиленовите навеси, опънати между оградата и улицата, когато Ариф приключи с дървата и ги нареди около цялата къща. Работеше облечен в комбинезон, чиито джобове бяха пълни с инструменти. Почисти двора от бурените, белоса стволовете на овошките…

Беше се върнал, а че се беше оправил със своите се разбираше от друго – синът му непрекъснато се въртеше да му помага, жена му изправи рамене и усмивката се появи на лицето ù. Старците вече не взимаха на вересия от магазина, а баща му започна да се заседява в кафенето с връстниците си…

Както винаги, зимата слезе откъм Карлък изневиделица. Виждаха как привечер Ариф се запътва към другия край на селото, където е училището, с цигара в ръка, нахлупил американската шапка с дълга козирка. Забираше сина си всяка вечер.

Веднъж като слизаха двамата през рохкавия февруарски сняг, скрит от студа в дебелия бащин шал, малкият се престраши и го попита…Спря се Ариф, обърна американската шапка с козирката назад, опъна цигарата така, че тя изписука и като прегърна сина си през раменете, поведе го по пътеките на друго едно сказание, чиито случки и имена малкия чуваше за пръв път…

…Много отдавна се случило това. За да осигури хляба, наложило се Аднан, оженил се наскоро млад момък, да тръгне на гурбет. Двадесет години отсъствал от дома си. Хванал се при един чорбаджия и с ум, честност, трудолюбие и прилежание му спечелил сърцето. Човекът го имал като син, съветвал се с него за всичко, поверявал му не само ключовете от къщата и хамбарите, но и тайните си. Дошло време Аднан да се прибира у дома. Натъжил се чорбаджията, защото го бил обикнал, но нямало как. Дал на Аднан един кемер с жълтици и най-хубавия си бял кон. Хванал се за стремето и пешком го изпратил до края на селото, а на изпроводяк му подарил три съвета: мътна вода да не гази, в чужди работи да не се бърка и докато не проумее нещо до края, да не прави нищо.

Сбогували се братски, Аднан потеглил и пътувал цял ден и цяла нощ. Сутринта стигнал една буйна река – водата ревяла и бучала, биела бреговете и влачела отскубнати дървета. Той слязъл от коня, пуснал го да пасе и зачакал. Вълните почти заливали паянтовия мост, той се клател наляво – надясно и всеки момент можел да се срути.

Тогава пристигнал друг пътник и попитал Аднан защо не преминава отвъд. Така може дни да чакаш водата да намалее и се избистри – присмял се той, смушил коня и поел по моста. Преди да стигне и средата обаче мостът се срутил, а пътникът заедно с коня паднал във водата и тя за секунди го отнесла. Андан не успял даже да се уплаши. Тичал по брега, взирал се и викал, но напразно. Изплувал само конят, който с мъка се добрал до брега. Аднан го разседлал и го успокоил. После струпал дърва, напалил огън и се разположил. В страничната преграда на седлото намерил кемер жълтици. Изчакал докато водата се изтече и избистри, намерил брод и с двата коня преминал реката. Пътят пред него бил дълъг, вървял що вървял по здрач се загубил в огромна гъста гора. Бурята го връхлетяла внезапно, дъждът падал като стена, мрак го обграждал отвсякъде. Хванал го страх, сърцето му биело оглушително, а не виждал ни път, ни пътека. Дълго се лутал, докато най-сетне съзрял светлинка и тръгнал напосоки към нея, додето се оказал пред една голяма сграда с високи кули, каменни стени и железни врати. Развикал се и затропал по вратите, докато най – после го чули, отворили и го пуснали вътре. Откарали конете на сушина, дали на Андан топли дрехи и го отвели при господаря. Седнал край богато наредена трапеза, той вечерял. Към каквото посегнел, слугите зад него веднага слагали от същото в сребърни чинии на три дългокраки хрътки, легнали в краката му. Щом хрътките оглозгвали месото, хвърляли кокалите в една желязна клетка, поставена в ъгъла. В нея била затворена чудно красива жена.

Цяла седмица вилняла бурята и седем дена Аднан наблюдавал същото: хранели се господарят и хрътките, слугите хвърляли огризките в клетката. Аднан сядал винаги с гръб към нея, за да не гледа жената – имал чувството, че тя търси очите му и иска да му каже нещо. Наблюдавал, но излишно любопитство не проявявал. Когато бурята стихнала, благодарил на стопанина и започнал да се стяга за път.

– Преди да тръгнеш искам да ти покажа нещо, му казал господарят и го повел към подземието. Видял Аднан там какво ли не: брашно, месо и всякакви храни, оръжия и кемери злато, а в една килия – куп човешки кости.

– Това, синко, – казал господарят, – е останало от ония, които идваха в дома ми като гости и ги посрещах по божия закон. Те вместо благодарност, разбрали – не разбрали, започваха да ме корят и съдят, а тия тук някак успяваха да се сговорят с нея да ме погубят. Ти нищо не попита и забелязах, че нарочно все сядаше с гръб към клетката. Затова искам да знаеш какво се случи. Тая жена ми беше съпруга. Силно и горещо я обичах и бях готов на всичко заради нея. Но тя ме измами с господаря на съседното имение. Веднъж извършила грях, тя извърши още един, по – голям: успяла да убеди съседа и по време на един лов слугите му ме издебнаха, събориха ме и ме вързаха за едно дърво в пущинака – вълци и чакали да ме изядат. И това щеше да се случи, ако не бяха моите верни хрътки. Те ме откриха, прегризаха въжетата и ме довлякоха полужив дотук. Оттогава жената е там, където бяха хрътките, а те са където стоеше тя. Затова, че не разчовърка старата ми рана, вземи тоя кемер с жълтици“.

Дълго пътувал Аднан докато стигнал в село. Било тъмно и трудно намерил дома си. Гледа – къщата се снижила, бедност наднича отвсякъде. На прозорците няма стъкла, а навосъчена хартия. През нея прозирал пламъкът на газениче. Потропал и повикал Аднан, но отвътре отговорили рязко: „Върви си по пътя си и не плаши една бедна и самотна жена!“

Аднан не очаквал такова посрещане, усъмнил се и пробил с пръст дупка в хартията на прозореца. Погледнал през нея и видял как жена му седи до огнището, а гърбом към него стои левент мъж, едър като пехливанин. Кръвта му кипнала, извадил пищова и го запънал. Но тъкмо да гръмне, жената пак се обадила: „Я все пак виж, сине, кой беше – стори ми се бащиният ти глас. Все той ми се счува напоследък…“

Колкото и да изглеждаше бездънна, зимата накрая изтъня и през снега пробиха петна влажна пръст, показаха се лилавите свещици на минзухарите и не след дълго рехава резеда обви дървета и храсти.

Ариф все по-често слизаше в града, обикаляше магазини и пазари, разговаряше с хора от други краища, съветваше се.

Стана разсадът. Той не погледна към тютюна, струпа вар и строителни материали и измаза къщата отвън. После я боядиса отвътре. Сложи входна порта, бутна старите комини и вдигна нови от дялан камък. Всичко правеше лесно, идеше му отръки. Къщата заприлича на дом, хората започнаха да я заглеждат и за майсторлъка му се заговори. Като привършеше, обичаше да сяда на големия слюдест камък край пътя, който водеше към равнината. Мислите му, една от друга по-объркани, не го оставяха на мира. Спомняше си времената, когато всеки ден хората тук се бореха с глада и усещаше стипчивия вкус на царевичния хляб. Кервани от прегърбени старци и рано състарени млади мъже се влачеха с тежки товари на гърбовете по тесните, каменливи пътеки. В студ и пек, зиме и лете скитат по чужди земи, далеч от семействата си и работеха на чифликчиите за нищожна надница. Майсторите на най-хубавия тютюн, са принудени да отидат във вътрешността на страната и Гюмюрджинско, за да закупят жито и царевица за изхранване на семейството. Бобът и картофите крепяха тоя край, в който електричеството дойде късно, а много след него – първите автомобили. Усещаше дръжката на мотиката в детските си ръце и виждаше как дими браздата изпод ралото на дядо му. После това рало пое баща му и само кооперативните години му го спестиха. Сигурно затова и побягна – не усещаше сили в себе си да продължи тая безкрайна и предрешена битка със земята…Връщаше се от камъка по тъмно все така объркан.

Новите времена го объркаха още повече. Те отвяваха хората не само от селата вече, но и от градовете – някои бяха намалели неузнаваемо, младите вкупом побягнаха по чужбините, та не остана семейство без син или дъщеря зад граница. Но докато ония граници, предишните, изчезваха една по една и съвсем скоро щяха да изчезнат напълно, в хората никнеха някакви нови вътрешни граници. Те ставаха други, недоимъкът ги напускаше бавно, затваряха се в себе си и караха живота ден за ден. Все по-малко комини димяха зиме над покривите на родопските села, все по-малко живот мъждукаше в тях.

Някой трябваше да помогне на тоя живот да си стъпи на краката, да съживи обезлюделите училища и детски градини, да изпълни улиците и дворовете с гълчава…

И това лято се изниза лист по лист. Олекваше въздухът, низите тютюн бяха подредени под полиетиленовите навеси успоредно на оградите, лястовичите сенки си бяха заминали. Ариф пушеше трета цигара на своя камък, топчетата на къпината червенееха на крачка от него, а ошмулените стъбла на тютюна стърчаха като гора от стрели по склона. Равнината долу се губеше в синкавия есенен дим.

И някак от само себе си отговорът дойде. Сякаш лек ток премина през Ариф, той се изправи, огледа празния кър наоколо, после се разсмя с пълен глас. Че то било толкова просто, защо му трябваше да обикаля села и градове, да се дърпа от съдбата си!?

Впери отново поглед в тютюневите стъбла, но вече виждаше как синът му кръстосва с новия си трактор вечните ниви. Себе си виждаше – също както някога, когато беше на неговите години, да се смее със съседите и приятелите си, а купчината тютюн пред тях да се смалява с всяка дума, с всяка шега, с всяка песен…И толкова други прекрасни неща видя, че сърцето му се замая.

Смехът му отново отекна в селската тишина, ехото се понесе нагоре по баирите, стигна до потъналия в размисли Карлък, върна се обратно меко и обезсилено и като кученце легна кротко в нозете му. Ариф дръпна от цигарата си толкова силно, че тя изскимтя. Обърна дългата козирка на американската си шапка към тила и закрачи с едри крачки нататък, към неизвестното, което отдавна познаваше до болка.

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

45 минути

Автор: Елена Пеева-Никифоридис

На един индиец, таксиметров шофьор от Ню Йорк

Той седеше в едно от многобройните таксита, които чакаха на нюйоркското летище. Трябваше да се случат много събития, за да се срещнем с него. Пътят ми дотук започна от Прага в далечната 1968 година.

Аз, Емо и Киро си пиехме бирата на пражката гара и чакахме международния влак за Белград и София. Емо току-що беше завършил философия в пражкия Карлов университет. Ние с Киро присъствахме на дипломирането му. Родителите на Емо бяха бедни хора и нямаха възможност да бъдат с него в този важен и тържествен момент от живота му. Те работеха като портиери в гимназията, където тримата учехме. Всъщност учехме аз и Емо. Киро си беше двойкаджия и ние с голяма мъка му изкарвахме тройките. Отличникът беше Емо. По всичко – шест. Аз все си мислех, че се учеше, за да компенсира неудобството, което изпитваше от бедността и неграмотността на родителите си.

Учили-недоучили бяха и родителите на Киро. Баща му се занимаваше с частна дейност през социализма – правеше копчета и колани. Майка му свиреше на пиано. Това никак не се връзваше – копчета и пиано! От миналата слава и беше останало само пианото и няколко начални урока по немски език. Комунистическият режим, непосредствено след войната, заклейми този език като вражески. Леля Сийка обаче никога не се отказа от „О, майн гот!“ – възклицанието, което използваше за щяло и нещяло. Тя правеше също и фантастични курабийки, които упорито наричаше на немски „кексен“. На мен винаги ми даваше в повече. Сигурно ме е съжалявала, че бях сирак.

Ние бяхме четири деца. Майка ни се помина рано. Не ни липсваше нищо освен може би майчини курабийки и ласки. За нас се грижеше баща ни, образован и заможен човек. Живеехме в центъра на града, в хубава фамилна къща. По-късно имахме и втора майка. Тя свиреше на пиано, преподаваше музика и ни приготвяше най-различни сладкиши. Но кексените на леля Сийка останаха за цял живот на първо място в моята детска класация.

Вече ви казах, че Киро в учението хич го нямаше, но имаше златни ръце. Отнякъде беше намерил стар, развален транзистор. Три години в гимназията Киро свързваше и запояваше най-различни жички. На абитуриентския бал целият клас танцуваше под звуците на Кировия транзистор.

Аз нямах способностите на Киро, нито ученолюбието на Емо. Учех толкова, колкото трябва, за да не разочаровам баща ми, който все ме даваше за пример на по-малките ми братя и сестра. Дори не знаех какъв искам да стана. Бях хубавец и се харесвах на момичетата. В онези години това беше алфата и омегата на моя живот. Танцувах туист и слушах джаз в захлас. Бях задоволен и очаквах нещата да се подредят от само себе си. Животът ми течеше по златното сечение – такова, каквото го имаше в социалистическата ни родина. Кога завърших средно образование и кога постъпих в университета, така и не разбрах. Не си спомням и защо избрах да следвам право. По онова време се говореше, че с развитието на социализма човешките взаимоотношения ще се хармонизират и това ще е една от професиите, обречени несъмнено на изчезване в близкото бъдеще. Честно казано, тогава не съм се замислял по този въпрос. Явно, че съдбата е работила за мен. Важно беше да съм студент в София, а дали ще раздавам право в една неправова държава, въобще не ме е занимавало. София, това беше свобода, купони, джаз, колети с храна от къщи, пак купони и момичета. Точно тогава се появи моето момиче. Руса и хубава колежка от университета. Заедно с нея обикнах и правото, което до този момент учех между другото. Оттук нататък животът ми беше любов и зубрене на закони.

От време на време в София идваше Киро. Беше винаги пълен с пари. Обикаляхме актуалните за онова време заведения. Напивахме се като донски казаци. Накрая непременно отивахме до Централната поща и се обаждахме на Емо в Прага, за да ни чуе колко сме пияни и колко ни е гот. Разговора, разбира се, плащаше Киро. Емо въздишаше на телефона като философ, но мъката му беше съвсем човешка – пак е закъсал с парите. На другия ден отивахме с Киро до Халите. Купувахме продукти, бягахме до Централната гара и търсехме някой гладен студент, пътуващ за Прага. Връчвахме му един пакет луканки и коняк „Слънчев бряг“ за услугата и още един пакет с молба да го предаде на Емо в Чехия. Номерът почти винаги успяваше. С успокоена съвест и чувство за изпълнен дълг се разделяхме с Киро. И така – до следващата среща.

През късната есен на 1968 година. Пражката пролет вече беше потушена. Емо остана през цялото време в Чехия, но не изпращаше никакви сведения за събитията. По-късно щеше да ни разкаже как една вечер в стаите на общежитието нахлули пазителите на реда с палки и удряли наред. На другия ден никой не реагирал. Всичко вървяло постарому. Само по пътя за университета туктаме имало спрени руски танкове…

А аз се готвех за изпита по международно право. Наизустявах хартата за правата на човека и четях за мирното съвместно съществуване и за голямата роля на ООН.

Киро беше в казармата, или по-точно във Военна болница. Оперираха го от остър апандисит малко преди да го пратят да освобождава братята чехи. До есента всичко се забрави. Сякаш лятното слънце беше осветило негатива на тези събития.

Получихме от Прага писмо, в което Емо ни съобщаваше, че ще се дипломира. Молеше мен и Киро да отидем на тържеството, понеже родителите му нямаха тази възможност. Завършваше с отличен! Не искахме в този паметен ден да е сам. Промоциите на Карловия университет са помпозно събитие, а Емо нямаше дори черен официален костюм, както изискваше протоколът. През 68-а година нямаше костюми и в ЦУМ. Киро обаче получи такъв лично от директора на завод „Витоша“ – единствената модна централа на старомодна България. Към него прибавихме луканки и коняк и ето ни на гара София. Моето русокосо момиче дойде да ни изпрати. Питам я какво да и донеса, въпреки че цялата ми валута беше само 30 лв. Тя ме изгледа някак особено и секунда преди да чуя влаковата свирка, нежно ме прегърна и прошепна бързо в ухото ми: „Ще те чакам. Върни се! Ще ставаш баща!“. Свирката продължава да пищи в ушите ми, а аз се опитвам да не мисля за това, което току-що бях чул. Част от луканките и коняка бяха унищожени до пристигането ни в Прага. Една седмица помагахме на Емо да се прости със студентския живот. На промоцията всичко беше като на промоция – черни костюми, професори в тоги, речи на латински, поздравления и снимки. Оттук нататък се започна едно всекидневно отлагане на завръщането, което продължи около седмица. Имах чувството, че вече не бяхме само ние тримата. Имаше още някой – четвърти, невидим, който ни дърпаше конците. Уж багажи събирахме, уж се смеехме, но нещо не се получаваше. Вечер пиехме прощалната бира, сутрин се успивахме за влака, докато накрая все пак се озовахме на гарата и потеглихме с международния влак през Белград за София. Емо беше станал мълчалив, но си го обяснявах с това, че вече е философ. Киро също се беше променил. Спря да се шегува, а като говореше, все гледаше някак си настрани. Минахме Братислава, после Будапеща, наближавахме Белград. Там щяхме да имаме един час престой. Започнах все по-често да се дразня от свирките по гарите. Някаква мисъл се блъскаше в главата ми, но не можех да я уловя. Щом влакът потегляше, и тя изчезваше. Край пътя кротко си течеше Сава. В далечината се виждаха очертанията на Белград. В купето бяхме останали ние тримата. Тогава Киро каза: „Имаме 500 долара, зашити в костюма на Емо. Слизаме и се прехвърляме на влака за Триест. Оттам – в Италия. Два-три месеца в лагера за бежанци, а после по широкият свят, където ни видят очите“. Имах чувството, че това го изрече не Киро, а онзи Невидимият. Погледнах Емо. Той беше забил поглед през прозореца. Разбрах, че за тях въпросът не подлежеше на обсъждане. Мълчанието продължи дълго. Чакаха отговор от мен. „Имам да взимам още държавни изпити“ – беше първото, което ми дойде наум да кажа. Баща ми, братята ми, сестра ми… какво ще стане с тях? При брат невъзвращенец…

Тогава Емо ме погледна и каза: „Най-важното в човешкия живот е достойнството. Чехите го имаха и ги смачкаха. Като цяло системата не можем да я променим. Рано е. Все още е много силна. Нека опитаме да променим нашия живот. Ако се върна там, ще се задуша. Решил съм да не им давам възможност да ме унижават“.

„Но тази система те изучи в чужбина. Пет години получаваше държавна стипендия“. – казах аз.

„А, не, брат! Аз тази стипендия си я заслужих. Те просто ме изпуснаха, без да се усетят. Подцениха ме и това също е част от унижението. Сега ме чакат, за да ме превърнат в социалистическо мекотело. В Чехия се научих да гледам на социализма от друг ъгъл. Усетих силата на достойнството на една нация. А техният социализъм си е направо капитализъм в сравнение с нашия. Ние няма да ги стигнем и след сто години. Светогледът ни е робски. Аз съм син на прости работници. Оттук нататък шансът в живота ми не зависи от дипломата, а от това, доколко ще стана техен човек. Трябва да вляза в редиците им, да ги аплодирам, да им се възхищавам. Философията ми отвори съзнанието. За да живея, за да дишам, са ми нужни две прости неща – свобода и човешко достойнство. В моята страна те са непознати и непочитани ценности.“ „Киро, а ти?“ – беше ми интересно да разбера що за „философски“ размисли бяха довели него до това решение. „Аз много-много не му мисля. Където и да се намирам, двете ми ръце са с мен. Двайсет и пет години в социализма стигат. Любопитен съм да изживея следващите двайсет и пет в капитализма.“

Тогава осъзнах кой беше Невидимият – моето второ Аз, моята съвест. Изправихме се лице в лице и трябваше да реша какъв да бъда – достоен син, брат, гражданин или верен приятел. С каква мярка да премеря едното и другото? Трябваше да избирам. Спряхме бавно на белградската гара. Взехме си куфарите и слязохме на перона. Влакът на капитализма ни чакаше. Главата ми бучеше. Всичко вършех като насън. Емо и Киро вървяха с уверени крачки към вагона, а аз се влачех след тях. Краката ми тежаха като олово. Онзи Невидимият ме беше яхнал на гърба. Отнякъде се чу свирка. Вече се бях качил на влака за Италия. И едва тогава осъзнах какво правя. Хвърлих куфара през още отворената врата и скочих обратно на перона. Киро и Емо ме гледаха като втрещени. Втора свирка, и влакът бавно потегли. Киро стъпи на последното стъпало и протегна ръка, за да ми даде последна възможност да се кача отново. В този миг улових мисълта, която ми се натрапваше при всяко изсвирване. Извиках с цяло гърло след тях: „Ще ставам бащаааа!“, повтарях това изречение и сълзи се стичаха от очите ми. В гърдите усещах болка и яд. Бях ги предал. Бяха ли чули причината, която ме спря да поема протегнатата Кирова ръка? Не зная. Бях осиротял за втори път. Нямах никакво достойнство в собствените си очи.

Опитах се да продължа живота си. Не закъсняха да ме привикат в Държавна сигурност. Абсурдното беше, че за тях по-важното е защо аз съм се върнал, а не защо приятелите ми са емигрирали. От мен се искаше да заявя, че осъждам постъпката им, и вярвам в идеите на социализма. Аз пък, от своя страна, се питах дали самите те вярват. Заявих, че не съм влагал никакви политически размисли при взимане на решението. Това, което не признавах е, че дълбоко в себе си се укорявах за предателството. С тази болка ми предстоеше да живея следващите двайсет и пет години. Вечер, преди да заспя, оставах насаме със съвестта си и тогава полека-лека изкристализирваха истинските отговори. През деня се отдавах на професията си. Станах най-добрият адвокат в града. Работата беше моята утеха. Натрупах добро материално състояние. Можех да си позволя много неща, но само в пределите на България. Държавна сигурност се беше погрижила да затвори пътищата ми към света. Това ми се полагаше като приятел на двама невъзвращенци.

Отмъщавах си, като се правех, че не ми пука. Един от начините да си щастлив, е, като сам се отричаш от онова, което не можеш да притежаваш. В моя случай трябваше просто да си мисля, че такъв град като Ню Йорк на света няма.

Киро и Емо не изпращаха никакви вести за себе си. Живи ли са, или не – години наред не знаехме. Времето минаваше. Моята сватба, раждането на децата ми бяха празници и за техните родители. През 80-те години настъпи дълъг период на материални недоимъци. Чакаше се на опашки за месо, яйца, гориво и какво ли още не. Това, за щастие, не се отнасяше за мен. Клиентите ми ме снабдяваха с всичко дефицитно. А те бяха все неща от първа необходимост. Бях си създал свой Ню Йорк. Поех нуждите и на родителите на Киро и Емо. Превърнах се в един вид „социалистически Дон Корлеоне“. Решавах битови, здравословни, финансови и какви ли не още проблеми на една огромна фамилия.

Емигрантите на България се увеличаваха неимоверно много. ДС се задъхваше и полека-лека започна да ни наблюдава само с периферно зрение. Един по един родителите ни си отиваха от този свят. За двайсет и пет години направих пет помена и поставих пет надгробни паметника. На всяко погребение се питах къде е достойнството и моралът на тази държава, която не позволява на децата да съпроводят родителите си в последния им земен път. От коя харта за човешки права беше взаимствано това право? Невъзвращенец…

Има моменти в живота, когато историята препуска с бясна скорост и изпълва белите си страници с лавина от събития. И докато се усетиш, приключила една епоха и настъпила нова. Чудото е в това, да си жив в момента на промяната. Ние станахме част от тази промяна. През 90-те години, когато се вдигна „желязната завеса“, бяхме на петдесет години. Беше настъпил моментът. Свързахме се по телефона. Уговорихме се да се срещнем в Ню Йорк и ето, вече съм на летище София и чакам самолета. Киро живееше в Ню Йорк, беше се оженил за американка. Имаше собствен бизнес – сервиз за ремонт.

Емо живееше в Лос Анджелис и преподаваше в университета. Беше защитил ияколко научни титли, но останал сам. По-късно ми разказа, че все се надявал един ден да се върне в България и да се влюби. Липсвали му българският език, българските празници, здравецът, щъркелите, Смирненски… С американците за тези неща не може да говори. Срещнал и българки в Лос Анджелис, но те мечтаели да се оженят за американци, и ако след много опити не успявали, се утешавали със сърби. Българите само им напомняли за това, което искали да забравят. В случая с Емо американската наука беше спечелила за сметка на любовта.

При Киро такива проблеми не е имало. Бизнесът му процъфтявал бързо. Уважавали го. Джобовете му били пълни с пари. Въобще за него не било проблем да си намери американка. Тук всичко е пари, а той знаел как да ги печели. Беше станал един от тях.

Самолетът бавно се приземяваше на нюйоркското летище. Разкопчахме коланите и се приготвихме за слизане. Беше 23 часа местно време, но животът кипеше. Светлини, хора, движение, разнообразие. Стоях и се радвах на това шарено море от мечти. Бях изгледал всички американски филми, които достигаха до социалистическия екран. Изчетох всичко написано за тази велика страна, приютила приятелите ми. Английски не научих добре, тъй като това ми се струваше безсмислено. Бях обречен кракът ми никога да не стъпи тук. А ето че се намирах в САЩ и в ръцете си държах куфар, пълен с луканки, здравец и коняк „Слънчев бряг“. Бях се издокарал като за среща – скъп костюм и още по-скъпа вратовръзка. Но в джоба си имах само 60 долара – толкова ми бяха разрешили. Моите левови банкови сметки в този свят не струваха нищо. Дълго се оглеждах и напразно чаках да ги зърна. Вече беше полунощ. Обадих се на Киро вкъщи. Съпругата му се изненада, като ме чу, тъй като ме очаквали на следващия ден. Киро и Емо заминали за някакво градче до Ню Йорк и щели да се върнат едва утре. Но всичко е ОК по американски. Да взема такси и тя ще ме чака вкъщи. На свой ред и казах ОК, но вътрешно ми беше КО. Чувствах се неадекватен в големия нощен град на края на света. С бавна крачка се запътих към таксиметровата стоянка. Чудех се как да си избера подходящото такси. Бях изгледал много гангстерски филми. Не исках шофьорът ми да бъде нито бял, нито черен американец. И тогава виждам един индиец. Взаимно се усмихваме, показвам му адреса и потегляме. Пътуваме през големия град и завързваме разговор на елементарно ниво. Оказва се, че той е чувал за България, и знае, че тя е на Балканите. Това ме изпълва с гордост, глупаво, но все пак някаква гордост. Като че ли има значение какво знае един индийски шофьор в Америка. За Индия аз знам много повече, може би повече и от него самия. Езиковата бариера ми пречи да го демонстрирам. И за него няма никакво значение какво знае един български адвокат за Индия. Това с нищо няма да промени живота му. Пътуваме повече от 20 минути. До слуха ми достига упоритото и монотонно щракане на таксиметъра. С ужас установявам, че сумата е надхвърлила 30 долара. Колко още ще пътувам, не знам. Шейсетте долара в джоба ми започват да парят. Ще ми стигнат ли парите? Познанията ми за Индия не могат с нищо да ми помогнат. С всяко следващо щракане притеснението ми се увеличава и започвам да се изпотявам. Ако бях попаднал на руснак, щях да компенсирам с коняка. Сметката стана 40 долара. Индиецът ми се усмихва мило, от което вадя заключение, че е доволен и ще има още дълго да си пътуваме. Дори и тук, на другия край на океана, България се беше погрижила да ми срине самочувствието, давайки ми разрешение само за 60 долара.

Изведнъж таксито закова на място. Автоматично погледнах към брояча. Там скромно се беше изписала цифрата 42 долара. Една жена ме чакаше пред красива къща. Усмихна ми се приветливо, каза „Хай“ и моментално попита шофьора за сметката. Галантно направих жест да прибере парите си. Извадих единствените си 60 долара и като истински аристократ ги подадох на индиеца, отказвайки да взема рестото. Не исках да впечатлявам нито него, нито американката. Исках да успокоя себе си, да забравя за тези 45 минути агония, през които съдбата си играеше с моето достойнство на руска рулетка. Исках да се чувствам човек, исках да ми е хубаво.

На другия ден, след като бяхме изпили коняка с Киро и Емо, аз им разказах за тези 45 минути. Такъв бакшиш те никога не бяха плащали. Прегърнахме се и през сълзи запяхме с цяло гърло „Хей, Балкан, ти роден наш“.

Оттогава ми остана лошият навик, когато пътувам с такси, да се дразня от щракането на таксиметъра.

По професия Елена Пеева-Никифоридис е юрист. Завършила е юридическия факултет на Карловия университет в Прага с магистърска степен по международно право. От тридесет години живее в Гърция – живот на колела – и тук и там. Европейското образование, елинската култура и балканският манталитет са трите елемента, които изграждат мирогледа й за света.

Коментари (1)

- 26-01-2014|rumpeeva

Blagodaria Vi za statiata. Haresa mi. Gelaia Vi zdrave i uspehi!

Защо „невъзмутените“ у нас са мнозинство?

Автор: Калин Янакиев

Може наистина да звучи „абстрактно“ и „неясно“ какво означава „морал в политиката“, но за сметка на това е напълно ясно, при това ясно за всички, какво е цинизъм в нея. Студен, безобразен, превърнал се в типичен неин стил, цинизъм.

След като седмица и нещо „дежурно“ се възмущаваха от поредния скандал на политическото недоразумение Волен Сидеров, българските медии съвсем спокойно – вече без капка възмущение – започнаха да ни информират (от свои „вътрешни източници“ от Парламента), че последният най-вероятно ще създаде специална парламентарна комисия, която „да проучи случая на летище Варна“, та да се произнесе едва след края на работата ѝ по искането за сваляне на имунитета на депутата. Българските медии, казвам, съвсем спокойно ни осведомиха също, че това е измисленият от мнозинството начин да проточи практически до евроизборите своето решение като не си създава така проблеми с партията на скандалджията. Това, повтарям, ни бе съобщено без никаква емоция – като нещо, което и без това е следвало да се очаква, даже с нещо като намигване: „е, то си беше в реда на нещата; кой ще разклаща такова крехко статукво в предизборна обстановка, пък се появи и интригата с Първанов…“ „Политиката не е морал, освен за инфантилните студенти“ – както ни поучи социологът Кольо Колев.

Известно ли е как всички тези неща отзвучават в онова, което наричат „нацията“ („народът“)? Ще кажа: отзвучава като трайна, дълбока, невъзвратима деградация на един от елементите, образуващи националното тяло – солидарността. Щом в една страна отсъстват основните принципи на „правовостта“ – равенство на всички пред закона и неминуемост (не жестокост) на наказанието за извършено престъпление – следователно всеки следва да се оправя както може. „Глупците“, „аутсаудерите“ – понеже нямат дързостта и тарикатщината да се поставят „над закона“ – презирайки го (защото виждат, че не се прилага към всички), гледат да го измамят (заобиколят), решителните, „големите играчи“ – пак презирайки го, арогантно го погазват и получават за това не възмущение, а завист; накрай – най-слабите го преживяват като репресия, страдат от „подзаконността“ си и мразят закона, защото, виждайки се като малцинство, спрямо което само той се прилага, го възприемат резонно като дискриминираща репресия.

На някои това, което казвам сега, може да се стори преувеличение. Е, заради някакъв си Сидеров, толкова далеч отиващи изводи… Но не е само Сидеров. Обърнахте ли внимание, че тутакси след като престана да бъде нужен като „лице на контрапротеста“, на прословутия Бисер Миланов-Петното ни бе подробно разказана биографията (седем присъди, опит за бягство от затвора, заплахи за убийство и т. н.), а медиите започнаха да наричат „гражданското“ му движение – „банда“. Само че през летните месеци същият този тарикат бе „гражданин“, вестниците ни съобщаваха за идеите, които бил дал на самия вътрешен министър за справяне с „агентите на Сорос“ и пак в качеството му на „гражданин“ той бе приет от самия министър-председател на републиката Пламен Орешарски. Направо ще кажа, че по своя социален тип г-н Петното въобще не е много по-различен от Волен Сидеров и аз спокойно мога да си представя, че при по-друго стечение на обстоятелствата днес той можеше вече да е „лидер“ на партия, а по-късно евентуално и депутат, „златен пръст“ и т. н. – въобще „Сидеров номер две“. Всички виждат, че вместо това днес той е в ареста не защото в България наказанието за нарушаването на законите е „неминуемо“, а защото Петното се е оказал „балама“. Какъвто не се е оказал (все още) Волен Сидеров, държащ се досущ като Петното, само че същевременно и крепящ кворума в Народното събрание.

Преди два-три месеца групата за интелектуално реагиране срещу протестиращите (да я наречем за краткост ГИРСП) се захлипна от възмущение по повод мои думи (извадени от контекста им, с фалшифициран контекст) за това, че в София протестира „българското качество“. Делял съм нацията, противопоставял съм „качествени“ на „некачествени“… Нацията, уважаеми, отдавна е разделена (и не разбира се от моята скромна персона). Качете се в някое такси (при един от разговорливите таксиметрови шофьори) и чуйте – ако все още имате сетиво за това – дълбокото униние на „обикновения човек“, в чиято защита тогава скочихте. Шофьорът с убеденост ще ви каже, че „на Волен нищо, разбира се, няма да му се случи“, че „дори да му свалят имунитета, най-много да го осъдят на някаква смешна глоба, докато на такива като нас, ако ударим полицай, не ни мърдат поне шест месеца“. И всичко това – което е най-страшното – ще бъде казано без възмущение, без емоция, именно – унило, обречено. По същия беземоционален начин ще ви бъде посочен новопостроения палат на Цветан Василев в градинката на „Кристал“, обсловен най-много с особена – между възхищението, завистта и самосъжалението – въздишка: „Ей, голям играч, ей“. Ако пък минете покрай някой от новоинсталираните павилиони с надпис Lafka, ще чуете безстрастно-обреченото: „Това е на Делян Пеевски – скоро ще можем да си купуваме цигари само ако пълним неговия джоб“.

Това жалко, крепостнически-примирено отношение към „хората над закона“ ми се вижда доста по-страшно от „разделението“, което внасяли сред нацията протестиращите интелектуалци, които „били проспали безобразието Борисов“, а сега смеели да се възмущават.

Наскоро моят колега проф. Александър Кьосев писа, че по-важният въпрос в настоящата ни ситуация е не защо в страната определени хора започнаха да се възмущават и протестират срещу управлението, а защо в нея се оказаха толкова много хората, които не се възмущават, отказват да се възмущават. Бих му отговорил, че липсата на възмущение поначало е присъща не на онези общества, в които поводи за възмущение отсъстват (такива общества в нашия грехопаднал свят комай няма, а и нашето безспорно не е такова). Напротив, ще обърна внимание, че точно в страни, в които очевидно има и благополучие и добър ред, често избухват същински взривове от възмущение. В Германия например не могат да спрат да се възмущават от разкритото плагиатство на техен висш държавник. Във Франция са възмутени дори от съпружеската невярност на своя президент. Защо е така ли? Ами защото в тези страни имат базисното убеждение не просто, че има закони в собствения, правен смисъл на думата, но че има също закони на общественото приличие и тези закони важат за всички. Това, тъй да се каже, е предварителното убеждение там. Ето защо обаче, в тези общества се възмущават всеки път не когато някой имигрант от третия свят, а когато някой „силен“ човек се опита да ги наруши. Как обаче да очакваш възмущение (и масово възмущение) в страна като нашата, в която всички предварително са убедени – знаят го от опит – че практически доказано ударилият полицай ямболски комплексар-националист най-много да плати някаква глоба (след две-три години)? Защото било политически „нецелесъобразно“ да бъде разследван и съден „в този момент“. Как да очакваш възмущение в страна като нашата, в която всички и без това, през цялото време са били убедени, че уличеният днес в пране на пари заместник-председател на Парламента на републиката не е и могъл да не бъде „голям бандит“, след като въобще се е издигнал до тази позиция? И ако тук, при отсъствието на възмущение, има все пак някакво озлобление, то не е защото, намерил се „нависоко“ човек действа „над закона“, а защото за мен, за мен – шофьора на такси, безработния от Перник, кварталния пияница от „Люлин“, които виждаме, че Волен Сидеров, Христо Бисеров, Бисер Миланов-Петното и т. н. с нищо не ни превъзхождат – не важи сладката безнаказаност, на която те се радват.

Не-подзаконността, безнаказаността се преживяват като „пълнота на живота“, като пределна „социална реализация“, от която аз (ние) – подзаконните и наказуемите – сме „незаслужено“ лишени. И ето това предизвиква не възмущение към персонажи като гореспоменатите, а някаква амбивалентна емоция между завистта и примирението. Чувствам я непрекъснато и у много от пишещите за тези персонажи български публицисти.

Накрая оставам с въпрос към разните „украшения на българската журналистика“: кой собствено ни е довел до това състояние?

… Всъщност, защо ли питам? Ясно е кой: „безотговорната (и инфантилна) наша интелигенция (аз, колегата Александър Кьосев, например)“, „Борисов и Цветанов“ и най-вече, най-вече: „неолибералните централи извън страната“ (последното изречение е шега, почитаеми „украшения“).

Източник

Калин Янакиев е български философ, богослов, културолог и политик. Преподавател във Философски факултет на СУ „Св. Климент Охридски“ по средновековна култура, християнска философия, а също и във Философско-исторически факултет на Пловдивския университет, както и в НАТФИЗ. Той е главен редактор на списание Християнство и култура, издавано от фондация Комунитас (Червената къща) [2].

Коментари (8)

- 22-01-2014|възмущално

Много „умен“ въпрос: „Защо хората не се възмущават?“ Наистина, само някакъв преголям и тройно пресукан „интелектуалец“ може да измъдри такъв въпрос.

Ами просто е: хората не се възмущават, защото да се възмущаваш е детинско!

Малките деца лягат на пода (не на кръстовището, а просто на пода) – и почват да пищят и ритат с крака (докато изуменият родител се чуди какво точно искат…).

Същото правят и протестиращите днес (само дето лягат не на пода, а на някое кръстовище – и пищят, ама не с уста, а с някакви вувузели) – и изуменото зряло гражданство се чуди: тези, ако наистина искат нещо, защо поне не кажат какво по-точно?

- 23-01-2014|Ясен
Код:

Накрая оставам с въпрос към разните „украшения на българската журналистика“: кой собствено ни е довел до това състояние?

Отговарям (без да съм украшение, а още по-малко журналист):

Идеята (изразена в предидущия коментар), че да се възмущаваш е детинско, а да се „чудиш“

(и маеш) е зряло.

Този начин на мислене е това, което ни е

„докарало“ (като че ли сме били някъде другаде преди?) до това състояние. Това е, което ни отличава от наистина зрелите общества, където да се възмущаваш от най-малката несправедливост; най-малкото нарушение; (Германия например) е признак на зрялост, а да застанеш на ъгъла и да се „чудиш“ к’во иска някой, който вика с пълно гърло „ОСТАВКА!“ е признак на слабоумие.

Как к’во иска, бе?

Иска ОСТАВКА! Иска малоумните, оядени престъпници да се махнат. Иска да живее в нормално, ЗРЯЛО, общество, а не в някакъв зверилник, в някакъв абсурд. Как си представяш ти, чудещи се човеко, който и да било гражданин на която и да е друга страна да удари полицай и да остане незакопчан на мига.

Оставете имунитета. Говоря за незабавно слагане на белезници с последващо освобождаване поради имунитет. Живях във финландия и после в Канада. И на двете места едно от първите неща, които ми казаха „старите пушки“ при неизбежната лекция за основните правила на поведение беше – каквото и да правиш- не спори с полицията, не повишавай тон на полицай. И В НИКАКЪВ случай, АМА НИКОГА! не го ДОКОСВАЙ!

Полицаят е символ на властта. Удряйки полицай ти удряш властта – тоест си терорист. Не мога да се въздържа от едно клише: В Тексас Сидеров можеше и да го застрелят на място (осoбено в района на някое летище) и имунитета му щеше да си падне от само-себе си.

Там дето много се възмущават няма никакво значение дали полицаят е умен, прост, красив, грозен, стегнат или развлечен. Той носи символите на държавността, на властта и той има най-високия ИМУНИТЕТ. Но имунитета не означава само права, без никакви задължения, нали?

TO SERVE AND PROTECT!

and don‘t fucking touch me!

- 23-01-2014|Златко

Проблемът, разбира се, е не толкова в Сидеров или в нефункциниращите полицаи, колкото в умонаглсите на избиратели (и коментатори) като горния, които живеят с настроенията и „генетично кодираните“ нагласи от „робските времена“, тоест винаги са готови да кажат: „че какво му е толкова лошото на Волен, другите да не би да са по-добри?“ И които се нуждаят не от функциониращи решения, а единствено от „виновници“ и „кръв“ (доколкото, разбира се, става дума НЕ за тяхната собствена вина и НЕ тяхната собствена кръв)…

Каквото стадото, такива и овчарите му. Изглежда това е реалността в политиката…

- 26-01-2014|Н. Александрова

Мога да се възмущавам и се възмущавам, но не съм в състояние да реагирам. Често причината е, че не виждам смисъл; често от страх пред злото, което излъчват някои хора. Жалко, че това не е страх от закона, макар да знам, че ако аз го наруша няма да ме спаси това, което спасява такива като споменатите тук лица.

Не мога да упрекна активно невъзмущаващите се хора в липса на позиция и отношение. Активните в политиката са онези, които предизвикват съмненията и подозренията ми.

- 27-01-2014|Благоев

Ясно е, че профр. Калин Янакиев никога няма да бъде разбран от паплачта. Неговите категории са за извън населяващите НРБ. Споровете са излишни, казва в случая оптимистът.

- 28-01-2014|Георгиев

Учудващо е, че проф. Калинов си задава тези въпроси след като именно интелигенцията през всичките тези години служеше чрез поведението си изгради тази НЕправова държава и за да не бъда голословен ще изброя няколко имена: проф. Герджиков от НДСВ, който в качеството си на зам.-председател на НСъбрание укри преписката със 518 хиляди подписа срещу затварянето на АЕЦ „Козлодуй“, а сега заема редица представителни длъжности, проф. Пантев от гражданската квота на БСП, който влезна в н. събрание за да увеличи пенсията си и престоя там 2-3 мандата, проф. Джеров от СДС, който участвуваше в изготвянето на т. н. нова конституция и след като реституира необходимото за него по законов ред напусна парламента, проф. Снежана Ботушарова от Бсп, проф. Янаки Стоилов от Бсп, който вече 25 години е в н. събрание… списъкът е дълъг и всички тези граждани са били уж представители на избирателите, но всъщност обслужваха интересите на вихрещата се пред очите ни олигархия чрез законите, които охотно разработваха… за олигархията и ЗА СЕБЕ СИ.

Дори нямам намерение да изброявам всякакви фандации и непр. организации, които получаваха средства от чуждестранни частни фондове като Комитата и Асен Генов, например, съдии като Нели Куцкова, професори като Евгени Дайнов… Те бяха слуги на олигархията и НЕправовата държава на заден план, но работеха активно единствено за СЕБЕ СИ и за оядените управници…

А какво да кажем за доцентите Иван Костов и Орешарски…

- 05-02-2014|Петев

За К. Янакиев е съвсем ясно, но е учудващо защо някои не разбират многото „невъзмутени“, специално сега. Причината е много проста – българският народ не е чак толкова прост. Не са само Комитата и Ас. Генов получилите пари „отвън“ за излизане на протести в сегашният момент. Пари са получавани и от вътрешни финансови гнезда на заинтнересовани политически субекти, за които основната цел е чисто и просто нови избори. Нищо друго!! Големият проблем е, че главната алтернатива при нови избори е интелектуалният урод от Банкя. Няма нищо полезно в политическото пространство в настоящия момент. Това е целта заради която се дават пари „отвън“. Искат си отново полезния идиот! Какво отговаря набеденият за интелектуалец /професори на неговото ниско равнище в България с лопата да ги ринеш/ на въпроса „За какво се борите, какво искат протестиращите сега?“. Псевдоинтелектуалецът отговаря „Оставка. Нищо повече не искаме“. Е, как тогава отговорните хора и хората с поне малко акъл в главата да му повярват, че протестите имат смисъл? К. Янакиев е съвсем прозрачен с идеята „отсвирената“ партия ДСБ да добие шанс при нови избори. Един умен човек може да види смисъл в политически протести, ако тези протести са срещу насадената злокобна и фалшива по влагания смисъл сегашна политическа система в България, която съсипа въобще държавността. А предлаганото решение на интелектуалното джудже К. Янакиев е „След оставката, избори?!?“Просто избори, при същите условия, в същата матрица. Просто разчита на народа-мечта. И този елементарен човек е преподавател пред студентска аудитория и някои му се възхищават?!? Очевидно политиката на устойчиво масирано опростачване повече от две десетилетия е довела до опасни резултати за самото съществуване на държавата..

- 05-02-2014|Гост

Колко малко научават тези, които постоянно питат, защото умният е нещастен-знае крайния резултат. Като парафраза на тази крилата мисъл поетът Александър Миланов публикува в края на 60-те на ХХ век стихотворението „Невроза“, чието попадение „…и ти е ясен краят на сражението…“ стана повод да го погнат партийците, и то с право- точно на място бяха ужилени. В този ред се веже и:“Сиромах, като прогледне, през камък вижда“, още по-силно е у Христо Ботев „…глухо и страшно гърмят окови…“.

Странно защо от десетилетия коскоджа ми ти хабилитирани социолози нито веднъж не чух да се произнесат за онзи преобладаващ външен облик у нашенци, наподобяващ бито животно. И в тези дирижирани спонтанни прояви по стъгдата някой не си ли дава сметка, че умните и схватливи люде с право се отдръпват и се приютяват в собствената си самота като седефени миди. Парен каша духа, а даже и таратор! И сега, какво, тъкмо тези ли честни хора, вързани връз стола за разпит, тях ли да обвиняват, че с десетилетия винаги са били в позиция на „без право на избор на оръжие“. Карнавализацията е с отпратка в средните векове и задълбочено е проанализирана от Михаил Бахтин, но… все таки става дума за посмешище и разтуха, а ние се погнусихме от безадресна злоба само и само заради едно провикване на мегдана, като предварително се знае, че и самите не вярват в изреченото… А на стари кибици да се пробутват подсказани ходове, не става, битието ни не е домашен белот.

Малко наднормено с поговорките: Санчо

П. П. Прощавайте, витиевати ми професори, но аз само веднъж полудях от нетърпение за изява в края на романа, и то само заради голямата ми обич спрямо автора Мигел Сервантес Сааведра, каза го и Утнамуно после, отколе съм се сгънал като сталактит-салагмит и броя полека капка по капка развоя на еволюционността с надежда подът и таванът да се съешат, но не би все още…

Холокостът и днешна Румъния

Автор: Стилиян Деянов

Роди прекрасен син, а именно Исус Христос, комуто всички се прекланят, само жидовете отричат. Жид проклет. Светият Бог не ще го трае нито в небесата, нито на земята. Само в комина, като пушек, там е мястото му на жидa, като дим да излиза през тесния комин.

Тази „коледарска песен“, излъчена по трети канал на румънската национална телевизия на 6 декември миналата година, предизвика голям скандал и постави за пореден път въпроса докъде е стигнала Румъния, десет години след като призна на най-високо ниво участието си в Холокоста и възприе редица мерки за борба с антисемитизма.

В конкретния случай бяха наложени големи глоби – на телевизията, на хора, изпълнил песента и на областния център за опазване и насърчаване на традиционната култура в Клуж, чийто директор беше избрал музикалната програма на предаването. Въпреки че се извини и заяви, че грешката е напълно неволна, въпросният директор беше уволнен без колебание.

Не същите последствия върху кариерата имаха обаче откровено негационистките изказвания на Дан Шова, настоящ министър на инфрастрктурата. През март 2012 той каза в телевизионно предаване, че при погрома в Яш са били убити само 23-24 евреи и то без никакво румънско участие. За това били виновни германските войници. Пет месеца по-късно Шова стана министър за връзките с парламента, а от декември 2012 и министър на инфраструктурата и чуждестранните инвестиции. Оправданието на премиера Понта, че това не е антисемитизъм, а невежество, стигна, за да запази кариерата на Шова. Протестното прессъобщение на Института за изследване на Холокоста в Румъния (който впрочем е под шапката на румънското правителство) не беше взето под внимание.

Преди посещението си в Израел (20-21 януари 2014), президентът Бъсеску обобщи случващото се така: „В Румъния няма масов антисемитизъм. Съществуват спорадични декларации, дори и на някои политици, нека да си припомним случая с министър Шова, които създават грешно впечатление. Мога да заявя със сигурност, че румънците не са антисемити, но имаме още работа, за да ги накараме да разберат, че Холокостът на територията на Румъния е съществувал“.

* * *

Зад повърхностните споменавания на скандални антисемитски прояви в пресата и зад официалния дискурс на политиците обаче, въпросът за антисемитизма в Румъния продължава да е по-скоро тема на политически употреби, премълчаване, конфронтация и фрустрация, отколкото на диалог, който да я превърне в част от разказа за миналото на румънците. Написването на историята на румънския холокост през последните десет години е съпътствано от личностни, групови и политически сблъсъци, вътрешен и външен натиск, несъизмерими разкази за миналото и проекции за бъдещето.

През 2003 тогавашният румънски президент Йон Илиеску създава Международна Комисия за изследване на Холокоста в Румъния, която година по-късно излиза със своя „Финален доклад“. Признаването на заключенията на доклада от страна на президента се счита за официално признание на вината на румънската държава за смъртта на между 280 000 и 380 000 румънски и украински евреи по време на Втората Световна война. Според заключенията на доклада румънският Холокост включва „систематичното депортиране и изтребление на по-голямата част от евреите от Бесарабия и Буковина, както и на някои евреи от други зони на Румъния, в Приднестровието; масовото избиване на румънските и местните евреи; масовите екзекуции на евреи по време на погрома в Яш, дискриминацията и систематичната деградация, на които са подложени всички румънски евреи по време на управлението на Антонеску…“

Докладът разкрива редица исторически факти, които са премълчавани от румънските историци, както по време на комунистическата епоха, така и в първите години на прехода.

Интересен е обаче и контекстът, в който се появява докладът. През 2003 Илиеску е обявен за антисемит след като в интервю за израелския вестник Хаарец, казва, че в междувоенния период са страдали не само евреи, но и комунисти, като например баща му, който умира на 44 годишна възраст в лагер. Малко по-късно президентът създава гореспомената Комисия. Всичко това се случва малко преди края на последния мандат на Илиеску като президент на Румъния. Политическите противници на Илиеску виждат в действията му опит на стария комунистически кадър да се легитимира на полето на евроатлантическата интеграция, оставайки антифашист пред избирателите си и същевременно противопоставяйки се на политическите си противници, които търсят приемственост и легитимация в междувоенния период. В крайна сметка признаването на антисемитизма на Румъния преди 1944 може лесно да бъде разказано пред избирателите социал-демократи на езика на антифашизма.

Друг много деликатен момент, който пречи на всеобщото приемане на доклада само от гледна точка на аргументираните му научни заключения е, че първите думи на доклада, разкриващ престпъленията на Антонеску, са „По иницитива на президента на Румъния, господин Йон Илиеску…“. А Йон Илиеску и тогава, и сега за голяма част от румънците е инициатор на кървавите „минериади“ на прехода, при които загиват много невинни хора.

Така или иначе още през 2005 заключенията на доклада бяха приети и от новооизбрания президент Траян Бъсеску и се превърнаха в основа за пренаписването на тази страница от румънската история. В началото на мандата си Траян Бъсеску задоволи и другата, „антикомунистическата памет“, която получи своя доклад за престъпленията на комунизма (но това е съвсем друга тема).

* * *

Докладът за Холокоста в Румъния проследява антисемитизма в Румъния още от средата на ХIХ век и заключава, че корените на румънския антисемитизъм са преплетени с раждането на румънската национална държава. Подробно е проследено трайното противопоставяне на румънските елити да бъде дадено гражданство (и свързаните с него права) на евреите. Въпреки участието на много евреи в революцията от 1848, техните съратници-румънци, които застават начело на новосъздадената държава през втората половина на ХIХ методично отказват да им дадат гражданство, въпреки външния натиск. Така е и след Съединението на Княжествата (Влашко и Молдова, с което се полага началото на румънската държава след Кримската война), и през 1878, когато Румъния в продължение на една година не приема окончателно договора за независимостта, тъкмо защото има клауза, задължаваща я да даде гражданство и на евреите. В крайна сметка Румъния успява да използва противоречия между Великите сили и реално съвсем малка част от румънските евреи се сдобиват с гражданство чак до края на Първата световна война.

Освен от политиците, евреите са отхвърляни и от голяма част от румънския интелектуален елит през ХIХ и първата половина на ХХ век. Такъв всъщност е политико-интелектуалният климат и в много други национални държави по това време.

Известният румънски писател Йоан Славич например казва, че евреите са болест и заключава: „трябва просто да се даде знак, да затворим границите, да ги удушим, да ги хвърлим всичките до последния в Дунава, та да не остане семе от тях.“ В началото на ХХ век ученият Александру Ксенопол също казва, че гражданство може да получат само покръстените евреи, а останалите трябва да бъдат отстранени физически от страната. В междувоенния период най-известният румънски историк Николае Йорга заявява: „[Евреите] работят само за себе си, като завоеватели. В свободните професии, образованието, науката, литературата, като адвокати, лекари, архитекти и учители те са все повече, като филолози, философи, журналисти, поети, критици, просто ще ни изгонят от собствената ни страна. Те ни задушават черквите, заместват ни в магазините, заемат ни местата и, най-лошото, подменят ни душата и ни разграждат нравствеността чрез журналистическия и литературния опиум, с който ни замайват“.

Радикално антисемитски са настроени едни от най-големите имена от интелектуалния елит на нацията в междувоенния период. Нае Йонеску, Емил Чоран, Константин Нойка, Мирча Елиаде. Последният казва: „След войната евреите превзеха Марамуреш и Буковина, имат пълно мнозинство във всички градове в Бесарабия. И като кажеш, че в планината Бучеджи вече не се чува румънски, че в Марамуреш, Буковина и Бесарабия се говори идиш… казват, че служиш на немците…“. Оттук до напълно съзнателното решение на Антонеску да извърши геноцида има само една крачка: „Борбата е безмилостна. На живот и смърт. Между нас и немците и евреите. Ще извърша тотално прочистване на евреите и на всички, които са се промъкнали помежду ни. Ако не проведем тази война, за да прочистим расата от тези хора, които са се впили в икономическия, националния и физическия ни живот, сме заплашени да изчезнем. Следователно политиката ни е да направим едно хомогенно цяло в Бесарабия, Буковина и Молдова. И в Трансилвания, ако аз и вие сме живи, ако не – друг ще го направи. Да не мислите, че когато реших обезпаразитяването на румънския народ от всички евреи, не си давах сметка, че предизвиквам икономическа криза. Но си казах, че това е войната ми… Ако я спечеля, нацията печели. Минаваме през кризата и махаме евреите. Ако пропуснем този исторически шанс, губим го завинаги. Ако евреите спечелят войната, ние преставаме на съществуваме.“

Заместник-председателят на министерски съвет Михай Антонеску допълва: „с риск някои традиционалисти да не ме разберат, аз съм за насилствената миграция на еврейския елемент от Бесарабия и Буковина, който трябва да бъде изхвърлен зад границата. Бъдете безмилостни с тях. Не знам след колко века румънският народ ще има пак пълна свобода на действие с възможност за етническо прочистване и национална корекция. В този час сме господари на наша територия. Да го използваме. Ако е нужно, стреляйте с картечница. Безразлично ми е дали ще влезем в историята като варвари. Поемам отговорността и казвам, че не съществува закон. Значи, без формалности и с пълна свобода.“

Докладът описва в над 350 страници причините за румънския Холокост и самите зверства, описва с подробности погромите в Яш (над 13000 жертви) и Одеса (над 22 000 жертви – повечето изгорени живи в няколко хамбара, останалите обесени или разстреляни на улицата; към концентрационния лагер Богдановка са депортирани още 35 000 души).

Като причина за неизпращането на евреите от останалата част на Румъния в германските лагери на смъртта (за което Антонеску се е разбрал с Хитлер и дори през септември 1942 вече има конкретен план за извършването му), докладът посочва убеждението на Антонеску, че Хитлер може и да не спечели войната, както и международния натиск, който е оказан на румънския диктатор.

* * *

Така в края на войната 292 000 румънски евреи оцеляват. По-голямата част от тях са систематично продадени от комунистическа Румъния на Израел – процес, който продължава през почти цялата комунистическа епоха. В момента в Румъния живеят около 3000 евреи. И не без основание някои анализатори на антисемитизма тук говорят за „антисемитизъм без евреи“.

Според председателя на Института за изследване на румънския Холокост Александру Флориан, с когото разговарях преди да напиша този текст, познаването на Холокоста от румънците напредва много бавно. В над 100 училища в страната е въведен свободно избираем предмет за Холокоста. В масовите учебници обаче на темата не се отделя дори един цял урок, а само един параграф. В Румъния има закон, според който е забранено да се отрича Холокоста, но досега в страната нито няма осъден по него, въпреки че има случаи на отричане дори и от публични фигури, да не говорим за десетките крайно десни сайтове. Според Флориан това е така, тъй като съдиите интерпретират „Холокоста“ като „Холокоста, извършен от Германия“. В момента в Сената има внесено предложение към закона изрично да се добави „и румънския Холокост“.

Отвъд простото „запознаване с историческите факти“, процесът е бавен, тъй като противоречи на основни светогледни опори в национално-идентичностното изграждане. В интелектуалната сфера например, свързването на мислители като Нае Йонеску или Константин Нойка с антисемитизма и трагичните му последствия поставя целите им философски системи под знака на тези събития. Теорията на изначално свързаната със селото „румънскост“, която може да даде надежда за разрешаване на много от проблемите на цялата модерна западна цивилизация (опростявам концепция, която се среща например при Константин Нойка), вече трудно може да бъде разглеждана като идеална философска конструкция, без зад нея да привиждаме признака на „румънизирането“ на Йон Антонеску.

Процесът на осъзнаването на Холокоста в Румъния е бавен и труден, но е започнал.

Стилиян Деянов е български журналист и преводач на свободна практика, кореспондент на Deutsche Welle в Букурещ.

Коментари (5)

- 23-01-2014|Златко

И каква стана тя сега? Долу-горе същата история като нашата – докато им е отървало и са се чувствали безнаказани, са правели каквото им скимне (у нас – депортации, у тях – доста по-безмилостно и в по-големи мащаби, но също на „новоприсъединени“ територии). После, когато става ясно, че ще има да се плащат сметки, изведнъж стават хрисими агънца, че даже и спасители се изкарват…

Мнението ми сигурно ще подразни мнозина, но все пак приликите в антисемитските поведения и политики на двете правителства по време на войната са трудни за отричане.

Питам се само кога най-после и в България ще се появи подобен независим, аналитичен и не пишман-патриотарски доклад (ОФИЦИАЛЕН доклад, не като сегашните битки между слепи и еднооки самуилови воини)?

- 25-01-2014|Любомир Гаврилов

Малко литература по темата, за любознателите – по-долу (източник: википедиа).

Твърдението за някакъв паралел между съдбата на евреите в България и Румъния не почива на факти. А фактите са добре известни. Различа е интерпретацията им. Официалната „консервативна“ позиция на българската държава казва, че тя не носи отговорност за депортирането на македонските и беломорските евреи, което е и спорният момент в истоеията на Холокоста в България. Позицията на еврейските организации е значително по-нюансирана. Те все пак не отиват до директни обвинения, както правят това някои бългаски евреи в момента (да посочим Леа Коен, Вени Марковски…). Лично аз, ако трябва да ви препоръчам само един текст по темата, препоръчвам ви горещо есето на Цветан Тодоров, цитирано по-долу, има го на френски, английски и български.

Chary, F. B. The Bulgarian Jews and the Final Solution, 1940–1944. Pittsburgh, 1972.

Борбата на българския народ за защита и спасяване на евреите в България през Втората световна война. Документи и материали. С., 1978.

Бояджиев, Х. Спасяването на българските евреи през Втората световна война. С., 1991.

Барух, Н. Откупът. Цар Борис и съдбата на българските евреи. С., 1991.

Груев, Стефан. Корона от тръни. Царуването на Борис ІІІ 1918-1943. С., 1991.

Оцеляването. Сборник от документи 1940–1944. Съст. Д. Коен. С., 1995.

Хаджийски, Ив. Съдбата на евреите от Югозападна България през 1940–1944 г. Благоевград, 1998.

Няголов, Св. Кр. Истината за спасяването на евреите в България. С., 1998.

Гезенко, Ив. Дейността на Българския екзарх Стефан по спасяването на българските евреи през 1943 г. — Известия на държавните архиви, Т. 73, 1999, 40-57.

Бар-Зоар, М. Извън хватката на Хитлер. С., 1999.

Нисим, Г. Човекът, който спря Хитлер. Историята на Димитър Пешев, спасил евреите на една нация. С., 2000.

Chivarov, N. Die bulgarisch-orthodoxe Kirche und die Rettung der bulgarischen Juden. — Oesterreichische Osthefte, 42, 2000, № 1, 23-34.

Пауновски, Вл., Й. Илел. Евреите в България между унищожението и спасението. С., 2000.

Todorov, Tzvetan. The Fragility of Goodness: Why Bulgaria‘s Jews Survived the Holocaust. Trans.: Arthur Denner. Princeton, NJ, 2001.

Гласове в защита на гражданското общество. Протоколите на Светия Синод на БПЦ по еврейския въпрос. Съст. А. Танева и Ив. Гезенко. С., 2003.

Stefanov, P., Archim. The Bulgarian Orthodox Church and the Holocaust: Addressing Common Misconceptions. — Religion in Eastern Europe, XXVI, 2006, № 2, 10-19.

Дубова, Л. Л., Г. Й. Чернявский. Опыт беды и выживания. Судьба евреев Болгарии в годы Второй мировой войны. С., 2007.

Райчевски, Ст. Българи и евреи през вековете. С., 2008.

Ардити, С. Човекът, който изигра Хитлер. Цар Борис III – гонител или приятел на българските евреи. Русе, 2008.

- 26-01-2014|Златко

Добре дошли на сайта, господин Гаврилов. За читателите, които следят нещата тук по-отдавна, сигурно не е неизвестно, че препоръчваното от вас есе на Тодоров е преведено на български език именно тук, в това списание. А освен него има цяла поредица от материали по темата „Спасение или падение“ (използвам просто заглавието на книгата на Румен Аврамов). И, разбира се, мненията са си мнения, а приликите между хода на събитията в двете страни по време на войната ми се струват някак силно впечатляващи (антисемитски политики докато изглежда, че Хитлер печели войната, „спасяване на евреите“, когато става очевидно, че нещата отиват на загуба). Интересно защо никъде в България досега не се е дискутирало по този въпрос…

Ето тук линк към есето на Тодоров (където пък могат да се намерят линкове към повечето други материали по темата, които се предлагат тук на сайта)…

Крехкостта на доброто – Част 1

- 28-01-2014|Иван

Струва ми се, че няма две мнения за сходствата на ситуацият в Румъния и България при спасяването на евреите, колкото и да не се харесва на много хора.

Обаче май се губи контекста на цялата историческа епоха и на участниците в нея. Ако някой си мисли, че в най-голямата касапница и масово безумие на 20 век водещо ще бъде хуманността за хората, взели решението за съюз с Оста, независимо по какви националистически причини, значи тези които смятат това са утописти.

Много е просто – хората никога не са се учили от историята, няма и да го направят в бъдеще. Разбира се, че трябва да я знаят без лъжите на „лъжеисториците“, но няма да им помогне много при следващите касапници.

Обаче по-големия проблем е за „доброто“ и количеството му при хората в човешката ни история. То винаги е било на изчезване и винаги е било в опозиция. Затова и малкото, което е било като временна победа, би трябвало да се уважава повече, а не да се очерня и омаловажава.

Което не означава, че избиването на евреите в окупираните територии е приемливо от каквато и да е гледна точка. Напротив, но човека си е звяр в своята същност и това няма да се промени.

Иначе е хубаво да си говорим как би трябвало всички да живеем и да действаме, но почти винаги не ни се получава на практика.

И за сведение може да се обърнем пак към „любимата“ ни история и да анализираме какви ги свърши човечеството през Втората световна война, а и през Първата.

- 03-02-2014|Black Wolf

През последните 15-ина год. има очевиден стремеж да се очернят „великите румънци“, т. е. Елиаде, Йонеску и Чоран.

Може би най- яркия пример е книгата на френската авторка Александра Льонел-Лавастен „Забравеният фашизъм: Йонеско, Елиаде, Чоран“. Рядко съм срещал по-гнусно четиво…

Февруари 2014

Възвишеното и низкото, или за Полша и Холокоста

Автор: Джон Конъли

По-рано тази година, докато даваше посмъртно Президентския медал за свобода на полския герой Ян Карски, Барак Обама по невнимание постави в ход най-голямата криза в американско-полските отношения за последно време. Човекът, комуто той отдаваше почит, е служил като куриер на полското съпротивително движение против Хитлер, а през 1942 Карски пътува из цяла Европа, за да съобщи на западните лидери за нацистките престъпления, извършвани в Полша, включително и Холокоста. Карски е бил изпратен на секретна мисия, обясни Обама, след като негови нелегални съратници са му казали, че „евреите се унищожават масово, и са му помогнали да проникне във Варшавското гето, както и в един полски лагер на смъртта, за да види сам“. По времето, по което Обама произнасяше речта си, в Полша вече беше късно вечерта, но само минути по-късно полски официални лица изискваха извинение за използването на фразата „полски лагер на смъртта“, която според тях звучи скандално.

Дори и хората, добре запознати с европейската история, сигурно се питат защо. В края на краищата, медиите редовно говорят за „френски лагери“, от които евреите са били изпращани на път към смъртта, и фразата не предизвиква подобен гняв от страна на френското правителство. Напротив, през юли самият френски президент, Франсоа Оланд, произнесе широко представена в медиите реч по повод седемдесетата годишнина от масовото арестуване и събиране на евреи на велодрома в Ивер, в която се казва: „Събрали сме се тази сутрин, за да си припомним ужаса на едно престъпление, да изразим скръбта на онези, които са преживели трагедията… а заедно с това и отговорността на Франция“. Защо поляците са толкова чувствителни по въпроса за полските лагери? Читателите на новата книга на британската историчка Халик Кочански, Непокореният орел, сигурно ще зададат противоположния въпрос: как е възможно един толкова добре образован човек като Барак Обама да бъде толкова нечувствителен по отношение на най-простите факти около Полша, първата страна, съпротивила се на Хитлер?

Ето тук един безспорен, съществен факт: след като нацистите и техните съветски съюзници премазват Полша през септември 1939, те не позволяват на поляците да формират ново национално правителство. Съветите обявяват източните полски територии за западни съветски републики; германците присъединяват западните полски територии към Райха и обявяват централна Полша за „генерална губерния“, която управляват директно. Този ред е радикално по-различен от онзи в окупираните от нацистите Франция, Дания или Словакия, които са управлявани от колаборационистки режими. Френските лагери следователно са наистина френски – тоест, управлявани от френски колаборационисти (факт, подчертан от Оланд в юлската му реч). В Полша лагерите на смъртта са били немски, като повечето други институции. Германците не са разрешавали на поляците участие в администрацията на ниво, по-високо от селското, намалили са броя на полицейските сили до 15,000 души и са превърнали населението във фонд за набиране на робски труд. Те са отказвали на поляците посещаване на училище над шести клас и са затваряли вестници и списания, като същевременно са правели водката и порнографията лесно достъпни. Месната храна е изчезнала почти напълно, а населението е било държано на почти гладна диета.

За да сломят полската нелегална съпротива, германците са устройвали чести „вдигания“ – заграждания на цели секции от градските улици и задържане на всеки, който се е хванал в „мрежата“, или блокиране на кооперации, трамваи и църкви, и задържане на всички, които се намират вътре. Затворниците са били изпращани в концентрационни лагери или в Райха като принудителни работници – или, ако обстоятелствата са го изисквали, задържани като заложници, които да бъдат разстреляни, ако полската съпротива убие някакви германци (съотношението е било 100 поляци за всеки германец). Както си припомня един от източниците на Кочански, в този климат на терор „нямаше нито миг, в който да не се чувстваме застрашени“.

Около 1942 СС е създала план, според който около 31 милиона славяни е трябвало да бъдат депортирани в области, намиращи се отвъд уралските планини. От тази цифра около 85 процента е трябвало да бъдат поляци. (Малка част от тях е трябвало да остане и да бъде насилствено „германизирана“). На тяхно място е трябвало да дойдат милиони германски заселници, с което да се извърши трансформацията на Полша в източни области на хилядолетния Райх. В плана се е предвиждало ниво на смъртност, предизвикано от целенасочена гладна смърт, достигащо до 80 процента. Масовото изселване е започнало през късната 1942, когато германците са прочистили около 300 села близо до Люблин.

Поляците са се съпротивявали срещу тези геноцидни политики. Към 1944, нелегалната „Домашна армия“ (Armia Krajowa) е нараснала до повече от 400,000 бойци на полска територия, които са тормозели немците, изчаквайки подходящия момент за вдигане на въстание. Хиляди други поляци напускат страната и продължават борбата извън Полша. Полски пилоти свалят по един на всеки осем немски самолета по време на Битката за Великобритания. Цяла армия поляци напуска Съветския съюз през 1942 и се сражава в северна Африка, както и на Италианския полуостров. През септември 1944 полска парашутна бригада под британско командване е спусната в Холандия, а през следващата година полски войници участват в окончателното отвоюване на Германия, както от запад, така и от изток.

Въпреки тези усилия поляците виждат себе си като предадена нация. Частите на Домашната армия излизат от нелегалност, за да подпомагат Съветската армия когато тя навлиза в полска територия в ранната 1944. Но вместо да ги приветстват като съюзници, съветските власти арестуват полските бойци и ги изпращат в лагери. През август 1944, докато войски на Червената армия са се разположили на лагер на другия бряг на Висла, Домашната армия започва въстание срещу германците във Варшава. Съветските части просто гледат, докато германците се прегрупират и смазват бунта. Около 200,000 поляци губят живота си. (Повече от два милиона не-еврейски поляци загиват по време на Втората световна война). И, макар че Полша е първата страна, която се противопоставя на Хитлер, тя губи големи части от територията си в полза на Съветския съюз, без западните ѝ съюзници да изразят какъвто и да било протест. Поляците от отнетите части са качени на каруци и преселени в централна и западна Полша (част от която е „прочистена“ от германци).

Такива трагедии на идеализъм, саможертва и предателство – разказни добре, ако и избирателно, в историята на Кочански – изглеждат неизличимо завладяващи. Но как тогава те са убягнали на Обама и неговите речописци? Непокореният орел се обявява за „първият истински всеобхватен разказ“ за Полша през Втората световна война, но предишни произведения вече са разказвали основната история. На малкия библиотечен рафт в офиса ми се намират пет такива тома (включително и важната скорошна работа на Тимъти Снайдър, Кървави земи). Защо западняците си остават толкова невежи относно простите факти от войната на Полша?

Някои указания се предлагат от Ян Грос и Ирена Груджинска-Грос в новата им книга Златна Жътва. Фактите не са толкова прости, тъй като страната, която те описват, няма почти нищо общо с онази, описана от Кочански. Вместо умиращи от глад, непокорни жертви, поляците тук се появяват като съучастници на нацистите в опита да се унищожат еврейските им съграждани. Тези политики включват не само лагерите на смъртта, но и масивни изземания на еврейска собственост. След като са депортирали евреите от гетата, германските служители са конфискували и изпращали вкъщи най-ценната плячка – но голяма част от нея е оставала на място, изкушавайки поляците-съседи. Когато се е разпространяла новината, че германците ще прочистват някое гето, селяните от околните села идвали с каруци, за да отмъкнат всичко, каквото могат. Жаждата за злато е изпращала поляците до полетата в околността на Треблинка и други германски лагери на смъртта, където са копаели много метри надолу, в търсене на зъбни корони и други ценности. Местата около лагерите са изживявали икономически бум.

Вместо да бъдат герои, поляците от Златна жътва изглеждат не по-различни от други европейци в готовността си да помагат на Хитлер при унищожаването на евреите. Този поглед, който може и да изглежда просто незабележителен за западните читатели, представлява кулминация в революцията на историческото мислене вътре в самата Полша, разпалена преди около десет години от публикуването на книгата на Ян Грос Съседи(2001). Преди това стандартното гледище е било, че поляците не са помагали на нацистите, защото нацистите са разглеждали поляците като под-човешки същества, неподходящи за сътрудничество. Вместо това те са издирвали лагерните си надзиратели сред украинските и балтийски населения. И ако поляците не са спасили повече евреи, то това се е дължало на сериозните наказания: за разлика от всички други народи под нацистка окупация, поляците, криещи евреи, са били наказвани със смърт и за самите тях, и за семействата им.

В Съседи Грос започва да поставя под въпрос този консенсус, показвайки как в малкото градче Йедвабне в североизточна Полша, на 10 юли 1941, поляците са избили еврейските си съседи в изтребителна оргия, продължила цял ден. След като се възстановиха от шока, предизвикан от това разкритие, полските историци изследваха различни източници, пренебрегвани преди това и откриха повече от двадесет други места, в които поляци – окуражавани, но не и принуждавани от германците – са малтретирали и убивали евреи през лятото на 1941. Един нов Полски център за изследвания на Холокоста във Варшава придвижва напред тази революция. Историците все още са съгласни, че преобладаващото мнозинство от полските евреи са били избити от германците, първо в препълнени гета при условия, изчислени така, че да убиват бавно, а след това чрез депортации в лагерите на смъртта – процес, който е до голяма степен приключен през 1942. Но те преценяват, че около 10 процента от полските евреи са успели да избегнат депортацията и са търсили убежище в селата и горите, често в големи семейни групи. Голямото мнозинство от тези евреи (може би повече от 80 процента) не успява да оцелее до освобождението, защото поляците са помагали на германците да ги хващат.

В изследванията си на селска Полша, полският историк Ян Грбовски, който преподава в Университета в Отава, както и Барбара Енгелкинг, от Института по философия и социология към Полската академия на науките във Варшава, показват как точно се е случвало това. Първо, германската полиция и полските селищни ръководители са наемали селяни да претърсват горите за евреи, опитващи да се крият, често в ръчно изкопани землянки и пещери. След като са били откривани, евреите обикновено са били разстрелвани на място, често от германски, а понякога и от полски полицаи. Евреите, които са се криели при полски селяни, също са били издирвани и избивани. И това се е дължало не толкова на чести патрули на германската полиция, които са били малко и далеч едни от други, а на бдителните очи на други поляци, записващи в невидима счетоводна книга всеки правещ впечатление факт, като например екстра порции хляб и мляко, консумирани от дадено домакинство. Членовете на полското семейство също са губели живота си когато германските жандармеристи – предупредени от съседите на семейството – са откривали скривалища за храна, предназначени за скрити евреи (които също са били откривани и разстрелвани).

Полските историци отдавна са знаели за наличието на колаборационисти, които те са описвали като маловажни, като измет на обществото. Сега обаче сред изследователите се поражда консенсус, че издайниците са идвали от всички обществени слоеве. В селата около Килце например, местните елити са организирали убийствата на няколко стотици евреи, придавайки на престъпленията „един вид официално одобрение“, според Грос. Полските полицаи обикновено са били глави на семейства с добро положение. При изследванията си на една област в югоизточна Полша, Грабовски открива, че селяните от средна ръка са преобладаващо мнозинство сред колабораторите.

Ян и Ирена Грос не твърдят, че всички поляци са вземали участие в ограбването на еврейско имущество, камо ли пък в убийствата. Но онези, които са го правели, са можели да разчитат на мълчаливата подкрепа на общностите си. Селяните са знаели и за полската съпротива, но не са издавали нищо за нея на германците, защото това би нарушило обществения консенсус. Действително, хиляди поляци са рискували живота си чрез участие в Домашната армия. Особено младите хора са се хвърляли с ентусиазъм във всевъзможни „самоубийствени“ акции, целящи да разстройват германската полиция – но не и политиката да се разстрелват евреите. Напротив, да се краде от евреите, да бъдат те преследвани и убивани, не е било нещо, нарушаващо широко споделяните ценности. Отново и отново, следвоенните съдебни свидетелства показват как този или онзи евреин, хванат да се крие и молещ за милост съседите си (с които може би е играл заедно като дете), въпреки това е предаван на жандармеристите, а след това разстрелван. Всичко това се е случвало открито. Алина Скибинска, която е изчела стотици съдебни актове и други документи, казва, че не е открила нито един случай, при който селяни да са открили избягали евреи и да са ги пуснали да се върнат обратно в гората или да са ги скрили сами. Новите исторически изследвания показват ясно, че селска Полша е била враждебно, а всъщност смъртоносно, обкръжение за евреите, търсещи помощ.

* * *

Халик Кочански не отрича, че евреите под германска окупация са били изправени пред съдба, различна от онази на поляците. „При цялото страдание на поляците-християни през този период“, пише тя, „те не са подлагани на безпрецедентната политика на пресметнато и преднамерено унищожение, на която са подложени полските евреи“. Но макар че Кочански чете полски език, революцията в историята на полско-еврейските отношения я е подминала. Тя признава убийствата от Йедвабне, но ги приписва на германско насърчение. За погромите в съседните полски градове тя не казва нищо, макар че с желание разказва, че украинците са малтретирали евреите в източна Полша. „Украинците са се нуждаели от само малко насърчение“, пише тя. Но поляците не са се нуждаели от повече.

Кочански признава съществуването на антисемитизъм в Полша, но отрича неговата обяснителна сила. Тя цитира един доклад на СС от 1941, в който се изказва оплакване, че в страната няма „истински антисемитизъм“, но пропуска да зададе въпроса дали гледната точка на СС може да бъде меродавна в това отношение: кой, в края на краищата, би могъл да изглежда като „истински“ антисемит за тези хипер-расисти? Придържайки се към старите стереотипи, Кочански обяснява полската враждебност към евреите като реакция срещу предполагаемата еврейска симпатия към комунизма. „Един възможен мотив за вземане на участие в погромите“ в Йедвабне, пише тя, „би могъл да бъде отмъщение срещу онова, което се е възприемало като засилено еврейско участие в съветската администрация“. Може ли това да послужи като обяснение за онези стотици мъже, жени и деца, изгорени живи в една-единствена плевня (и чиито писъци са били толкова силни, че бил доведен духов оркестър, който да ги заглушава)?

Макар и да не е чела последните изследвания за съдбата на еврейските бегълци, Кочански отговаря на по-ранните работи на израелския историк Шмуел Краковски, занимаващи се с преследването на еврейски партизани, криещи се в горите, от страна на Домашната армия. В съгласие с националистическите писатели, тя нарича тези партизани „еврейски бандити“ и твърди, че, екзекутирайки такива предполагаеми мародери, Домашната армия е „защищавала“ полското население. Но, ако би гледало на евреите като на част от населението, нуждаещо се от защита, полското съпротивително движение би давало храна на криещите се, вместо да ги преследва. В определен смисъл членовете на Домашната армия също са били бандити, зависещи от местното население за провизии, и вземащи насила онова, което не са успявали да получат доброволно. Защо тогава Кочански смята, че полските еврейски партизани са били заплаха, а полските партизани-християни – не?

Отговорът е, че Кочански повтаря стереотипите на своите източници. В полското съзнание евреите са били комунисти, а от въоръжените групи, съставени от евреи-бегълци, се е очаквало, че могат да демонстрират особена бруталност към полското християнско население. Претърсването на горите за „бандити“ значи е създавало усещане за сигурност сред поляците. Подобно на националистическите автори, които тя предпочита, Кочански предпоставя, че повечето поляци са желаели да помагат на евреите. Позовавайки се на няколко истории от източна Полша (включително и спомени на нейни роднини), тя твърди, че „набирането на еврейски работници [от лагерите] за местните земевладелци и фермери е давало на поляците възможност да предоставят помощ“. Ако не се е стигнало дотам, че да оцелеят повече евреи, то това се е дължало на факта, че те сами са отказвали да си помогнат. Владислава Чомсова, полякиня, която е била „много активна в спасяването на евреите“, отбелязва, че „най-голямата трудност беше пасивността на самите евреи“. Кочански цитира един оцелял евреин от Вилно: „ние трябваше да се мобилизираме и да се борим“.

Но ако Кочански беше прочела повече еврейски мемоари, тя би почувствала студения отказ на симпатия, характерен за такива мнения. Съпротивата не е нещо спонтанно. Една тълпа, състояща се най-вече от жени и деца, подкарвана от тежко въоръжени и изключително жестоки пазачи, не започва да блъска и удря „като един човек“. До самия край евреите не са могли да бъдат сигурни за съдбата си, но пък са знаели много добре, че дори и най-дребната демонстрация на неподчинение ще доведе до незабавна екзекуция на самия теб и твоите най-близки. Нацистите вероломно са използвали предаността на евреите към семействата им: макар и Кочански да пише, че евреите от източна Полша са били „зле надзиравани и са разполагали с множество възможности за бягство“, тя не разбира, че това би означавало да изоставят децата и възрастните си родители на съдбата им. Когато през 1942 някои евреи в края на краищата действително избягват от гетата, за да не бъдат изпратени в лагерите на смъртта, те го правят на големи семейни групи – и именно по тази причина най-често намират смъртта си в последващите хайки за хора. Според разказа на Кочански поляците не играят никаква роля в тази история. Тя пише, че някои евреи „са избягали в горите, където германците са ги излавяли“.

Говорейки за полското отношение към евреите по време на Холокоста, Кочански пише, че темата е „предизвикала интензивни и силно емоционални дебати, които не показват признаци на приключване“. Скритият смисъл е, че историографията се състои от предсказуеми повторения на гледни точки, „полски“ и „еврейски“. В нейната книга преобладават най-вече първите.

* * *

Човек би могъл да сметне за разбираемо, че мизерстващите поляци ще грабят еврейско имущество след като собствениците му са били избити; в края на краищата, те са ограбвали имуществото и на други поляци. Ана Макчевич пише за американски бомбардировач B-24, който се е разбил в Полша; скоро след това местните селяни се ровели сред останките и разсъбличали мъртвите полски пилоти, за да прибират дрехите им. Мълчаливи орди от полски мародери се спускат върху Варшавското гето, след като то е опразнено през 1943, но същото се случва и с руините от западния бряг на града, след като германците напускат през януари 1945. А след приключването на битките милиони поляци се придвижват в новите земи и започват да използват имуществото, изоставено от германците в западната част от страната. Във времена на отчаяние хората правят всичко каквото могат, за да оцелеят.

Ян Грос отказва да приеме подобно мислене. Макар че много поляци го отхвърлят като евреин, Грос представя един особен вид полска гледна точка, която е самокритична, но заедно с това и патриотична. За жителите на селата около Треблинка той пише: „може да се допусне със сигурност, че нравите на всяка социална и етническа група изискват респект към техните мъртви. Такъв респект е израз не на някаква ‚по-висша‘ цивилизация, а на базисна човешка солидарност. Тялото не е просто ‚нещо‘. Дори и след смъртта то запазва формата на личността, на която е служило в живота… човек не може да каже, че плячкосването на ‚бездънната земя на Треблинка‘, както я описва Василий Гросман, би могло да бъде оправдано от бедност, потребност или необходимост“. Решаващи тук са две думи, поставени една до друга, „техните мъртви“. В разказа на Грос убитите евреи са точно толкова поляци, колкото и евреи.

Как да се представят отношенията между поляци и евреи е въпрос, който обърква историците. Самият Грос пропуска да говори за евреите в първата си книга, Полското общество под германска окупация (1979), защото те „са били отделени от останалото население и третирани по различен начин от окупаторите“. Той пише за саможертвата и героизма на поляците, докато те създават институции за възстановяване на националния си живот. Но изследванията го карат да се пита за реалностите, които евентуално са останали извън този „героичен“ разказ. В института „Хувър“ в Станфорд Грос открива шокиращ доклад, написан през 1940 от Ян Карски, който смята, че поляците трябва да разберат, че и евреите, и поляците „са несправедливо преследвани от един и същи враг“. Но „такова разбиране не съществува сред широките маси от полското население. Тяхното отношение към евреите е изключително сурово, често безмилостно“. Карски смята, че това отношение прави поляците податливи на деморализация. „Голям процент от тях се възползват от правата, които им дава новата ситуация… ‚Решението на еврейския въпрос‘ от страна на германците… е сериозен и много опасен инструмент в ръцете на германците, който води до ‚морално усмиряване‘ на широки части от полското общество“.

Тези наблюдения са толкова смущаващи, че Карски ги изключва от варианта на доклада си, предназначен за западните съюзници. Те объркват Грос, тъй като поставят под въпрос историите, с които той е израснал в следвоенна Полша, дори и в семейство, което е смятало етническия национализъм за отблъскващ. Баща му е полско-еврейският адвокат Зигмунт Грос, широко уважаван заради защитата, която е предоставял на жертви на сталинизма през ранните 1950 години; майка му, полякинята Хана Шуманска, е била членка на полското съпротивително движение. Тя е помагала да се укриват Зигмунт и други евреи, включително и първия ѝ съпруг, предаден на германците от съседи (които получават за награда бутилка водка). За Ян родителите са мост към едно по-старо, романтично разбиране за полскостта, включващо и евреи, и литовци, и украинци. Ян, родителите му и съпругата му Ирена напускат Полша след антисемитската кампания, оркестрирана от полските комунисти през 1968, като отначало заминават за Италия, а след това за Съединените щати. Това е „мартенската емиграция“, по време на която повечето от останалите след войната полски евреи напускат страната. Бившата дисидентска издателка Барбара Торунчик по-късно си спомня, че Зигмунт е бил първият от емигрантите, който тя е видяла да се връща на посещение в Полша. Това е през 1973: той носи със себе си праха на Хана, за да бъде тя погребана на полска земя. По-късно Ян ще се върне с праха на баща си.

След колапса на комунизма през 1989 Ян Грос прекарва повече време в Полша и получава достъп до преди това недостъпни документи. По образование социолог, той използва между другото и методи, считани за несериозни от полските историци, като например разговори с хора, които са знаели за престъпленията. В кръчмите в Йедвабне е можело да се чуят „невероятни“ истории за евреи, изгорени в една плевня, за които историците не са знаели нищо. След Съседи Грос публикува Страх (2006) – изследване за следвоенните погроми в Краков и Килце (на 3 юли 1946 поляците избиват в Килце четиридесет и двама евреи, които са преживели Холокоста). „Написах тази книга“, казва той по-късно, „като поляк, който вярва, че описаните тук събития са петно върху неговата полска идентичност“.

Но интензивността на неговата критика оставя само малко място за онази по-толерантна Полша, в която са вярвали родителите му: никой от представените в Златна жътва хора не споделя ценности, надминаващи етническата перспектива. Историкът Павел Махцевич, самият той разследвал клането от Йедвабне, критикува Грос за това, че не е включил в разказа си хилядите поляци, които са помагали на евреите. Счита се, че само във Варшава около 25,000 евреи са живеели в нелегалност преди избухването на въстанията от август 1944 и, според някои консервативни преценки, за това са били необходими поне три пъти повече поляци, които да ги укриват. Сред всички групи от „праведни не-евреи“, почетени в музея Яд Вашем, поляците са най-многобройни.

Отговорът на Грос по адрес на критики като тази на Махцевич е, че героичната страна на тази история е добре позната в Полша и че неговата задача като автор е да каже нещо ново. Но защо никой преди него не е разказвал за това как поляците са ограбвали и убивали евреи? Книгата на Грос за Йедвабне се появява шестдесет години след престъплението. Едно частично обяснение може да се открие в десетилетията на негласно споразумение между комунизма и национализма. Полските комунисти са поставени на власт от Червената армия и широко разглеждани като лакеи на Москва, историческия враг на Полша. Ето защо те се опитват да получат подкрепа чрез един етнически наратив, който е анти-германски, но понякога и антисемитски. Историците на комунистическа Полша игнорират въпросите на военновременната колаборация и пишат, че са загинали шест милиона полски граждани, пропускайки да отбележат, че повече от половината от тях са евреи. Дори и през 1995 само 8 процента от запитаните поляци вярват, че Аушвиц е място, където са били унищожавани преди всичко евреи (от онези 1,1 милиона души, избити в Аушвиц, около 90 процента са евреи); през 2010 броят на отговарящите с „да“ е нараснал до 47,4.

В този смисъл работата на Ян и Ирена Грос, както и на по-младите полски историци като Енгелкинг и Грабовски е възпитателна: тя е част от по-широката демократизация на полското общество, издирването и поставянето в контекст на свидетелства, считани за неподходящи от комунистическия режим – например стотиците спомени, написани на идиш в непосредственото следвоенно време и съхранявани в Еврейския исторически институт във Варшава. Дори историците от крайната десница днес вече признават полското участие в Холокоста. Но Кочански, военна историчка, чиито родители са се борили по време на съпротивата, желае освен това да образова, а нейната целева публика се състои от западняци, които не познават полските борби срещу нацисткия и комунистическия тоталитаризъм.

* * *

Въпросът днес е дали тези два образа на Полша – страна на герои и страна на колаборационисти – могат да бъдат обединени в едно цяло. Трудностите произлизат от самата окупация. Рядко се е случвало някое общество да бъде разединено толкова насилствено, колкото това се е случило с Полша по време на войната: евреи отделени от поляци, но също и поляци отделени от други поляци. Полско-еврейската писателка Янина Бауман, която е избягала от Варшавското гето заедно с майка си и сестра си, след което е живяла между поляци, описва процеса по следния начин. „Измина някое време – и няколко убежища по-късно“, припомня си тя, „преди да осъзная, че за хората, които ни укриваха, нашето присъствие също означаваше повече от голяма опасност, безпокойство или допълнителни приходи. По някакъв начин това също ги засягаше. То насърчаваше благородното у тях, или пък низкото. Понякога това разединяваше семейството, а в други случаи го обединяваше в едно споделено усилие да се помага и да се оцелява“.

Низкото достига отдалеченост от благородното до степен, която западняците едва ли могат да си представят. Но историята не приключва тук, защото разстоянието между двата полюса заедно с това и изчезва, при тяхното взаимно преобръщане, след което всяко от преобръщанията е смесено с другото. Низкото става още по-низко, тъй като е представяно като добродетел, а благородното се оказва извън обсега на хората, тъй като е стигматизирано като вредно, та дори и себично. Ян Грос пише за случай в южна Полша, при който съседите безмилостно притискат една жена да се отърве от двете еврейски деца, които е прибрала, настоявайки, че тя „егоистично“ поставя в опасност цялото село. Те я оставят на мира едва след като ги е убедила – притворно – че е удавила децата. Грос ни предлага да размислим върху преобръщането на морала в едно място, където хората са въздъхнали облекчено, след като са повярвали, че съседката им е убила две деца. В източниците си Грабовски отново и отново се среща с доклади на полската полиция, изпълняваща „патриотичния“ си дълг да предава еврейски жени и деца на германците. Принизяването на благородното продължава и след войната, когато полските спасители молят евреите, които са спасили, да не казват на никого за това. Известният литературен критик Марсел Райх-Раницки и съпругата му дължат спасението си на обикновения полски работник „Болек“, който ги е укривал в продължение на четиринадесет месеца след като са избягали от Варшавското гето. Когато съветските войски най-после изтикват германците обратно, Болек предлага на Райх-Раницки чаша водка за наздравица в чест на избавлението, но го умолява най-настоятелно да не казва „на никого, че си бил у нас. Познавам тоя народ. Те никога няма да ни простят, че сме укривали двама евреи“.

Райх-Раницки спазва обещанието си чак до 2000 г., когато в Германия се появява автобиографията му, сред възторжени аплодисменти. Също като него, историци като Ян и Ирена Грос разкриват истории, които са дремели под повърхността в продължение на десетилетия – незабелязани, защото са се случвали далеч от Варшава или Краков, където градски интелектуалци конструират „историческата памет“. Грос цитира известен полски етно-музиковед, който е прекарал десетилетия в събиране на народни песни в полската провинция, и който е „влюбен в полското село и неговата култура“, но който пише, „Най-болезнено за мен е отношението в провинцията към евреите – едно универсално усещане за триумф, защото те вече не са тук“. Един от проницателните наблюдатели на полската съпротива вече е писал през декември 1942, че в „душата“ на полското общество не може да се открие „елементарен протест“ срещу избиването на евреите. Вместо това поляците изпитват „несъзнателно удовлетворение от това, че в полския организъм вече няма да се намират евреи“. Това е потвърждение на най-лошите страхове на Карски. През 1943, пише историкът Анджей Збиковски, поляците са приемали като нещо подразбиращо се от само себе си, че евреите ще изчезнат, и по този повод сред полското съпротивително движение се е разпространила един вид солидарност – от (иначе не-расистки настроените) социалисти, чак до дълбоко антисемитските националисти. Според това разбиране, войната ще доведе до поражението на двама врагове: германците, но също и евреите.

Разглеждана откъм европейска перспектива, Полша изглежда се придвижва по посоката на „нормално“ отворено общество, което си пробива път през трудно минало. Във Франция изминаха десетилетия преди обществеността и френската държава да признаят степента на местна колаборация с нацистите. Различното при Полша е сериозността на сблъсъка между старите и нови исторически разкази. Полската съпротива е била далеч по-масивна, а полското сътрудничество – далеч по-малко от френското, докато полското страдание достига степени, непознати в Западна Европа. Но престъпленията срещу евреите, извършени на полска територия, както и яростта на местния антисемитизъм, също са далеч по-големи. Тук залогът е дори още по-голям: митът (да не кажем фикцията) за мъченичеството се е превърнал в основна опора на идентичността в Полша – страна, принудена да живее не само под система, наложена от Съветите, но също и в голяма бедност, забравена от Европа и изглеждаща напълно без значение. Ако досега Полша не е имала настояще, то поне е имала минало.

В писмо от 31 май до полския си колега, президентът Обама поднесе извинения за думите „полски лагери на смъртта“. „Центровете за унищожение в Аушвиц-Биркенау, Белзек, Треблинка и по други места в окупирана Полша са били изградени и ръководени от нацисткия режим“, писа той. „В противоположност на това мнозина поляци са рискували – и отдали – животите си, за да спасяват евреи от Холокоста“. Но ако човек се зачете в наскоро преведените спомени на оцелели евреи, както и в пренебрегваните съдебни свидетелства, потвърждаващи отдавна потисканите народни спомени за грабежи и убийства, то може да се каже, че по време на Втората световна война самата Полша се е превърнала в лагер на смъртта за евреите. И ако той е функционирал ефективно, то това е било защото поляците са помагали при поддържането му. Точно колко хора са вземали участие в „ловните хайки“ и предателствата не е ясно, но броят им е бил достатъчно значителен, за да се стигне до резултатите, желани от местните националисти и задоволяващи широко разпространените надежди, че Полша най-сетне ще стане „полска“. Да се каже всичко това не означава да се хвърлят отдалече злословия срещу поляците, а да се повтори един разказ, който все повече поляци приемат за самите себе си, в името на Полша. Име, което е едновременно и много старо, и много ново.

Източник

Джон Конъли преподава история в университета Бъркли, Калифорния. Последната му книга, издадена през 2012 г., се нарича От врагове към братя: революцията в католическото преподаване относно евреите, 1933–1965.

Коментари (2)

- 04-03-2014|Златко

За самия мен е твърдо извън съмнение, че Полша е страната от бившия соцлагер, която показва пътя на всички – в икономическо, политическо и културно отношение. Единствената страна от Европейския съюз, в която няма икономическа криза, както и единствената „бивша“, която започва не на шега да се приближава към въпроса за собствената историческа отговорност (в противоположност на жертвения стазис, в който са застинали всички останали). Като се има пред вид, че двете останали средноевропейски култури и страни (Чехия и Унгария; не мога да говоря за Словакия, за която знам прекалено малко) не само са замръзнали в хипнотизирано съзерцание на жертвеното си минало, но дори затъват все по-дълбоко в някакви истерични националистически наративи, то изключението на Полша става толкова по-знаменателно за всички ни.

(Не твърдя, че познавам ситуацията в Полша до такава степен, че да мога да изключа някакъв евентуален завой към същото, което се случва в Чехия, а може би дори и Унгария – имайки пред вид непредвидимия развой на събитията във връзка с украинската криза – но все пак твърдя, че поне досега Полша е единственият източноевропейски пример, който дава някакви надежди за реално европейско израстване на всички останали, включително и нас).

- 11-03-2014|Black Wolf

Поляците винаги са преследвали евреите (всъщност кой ли не ги е преследвал, но това е друг разговор) – още от Средновековието.

Между другото, я вижте как са описани евреите примерно в романите на Сенкевич и какво е отношението на героите към тех…;)

Странна работа – защо тези хора никой не ги обича никъде?…

Разложението е животът на мъртвите неща

Автор: Джейкъб Микановски

Прозата на Бруно Шулц е изпълнена от мъртви неща. Всичките му истории се случват в тесния ландшафт на детството му: малкото, провинциално градче Дрохобич в онова, което тогава е било част от Австро-Унгарската империя, а днес е западна Украйна, няколко години след началото на двадесети век. В същото време те изглеждат така, сякаш населяват някакъв отделен космос, чиято физика, биология и дори метеорология са различни от нашите. Дрохобич на Шулц е град на ненормални ветрове, вмъкнати сезони и илюзорна география, в който времето е изцяло пластично, раздуващо и свиващо се според собствените си желания.

Тук границите между хората и нещата не са фиксирани. Човешките същества са податливи на внезапни, необясними трансформации. Те се превръщат в насекоми и животни – хлебарки, мухи, ракообразни – както и предмети – купчинка пепел, примитивен телеграфен апарат, камара боклук, гумена тръба на апарат за клизми. Ято пъстроцветни птици прелита през семейния дом по време на зимата; през пролетта то се завръща сляпо и разпердушинено, анатомията на птиците вече е някаква безсмислица от картон и мърша. Субстанцията на реалността изглежда тънка като хартия и предразположена към разкъсване. По таваните мракът дегенерира и ферментира. Неоправените легла се раздуват като тесто. Безцветни макове покълват от безтегловната материя на кошмарите и хашиша.

Но може би най-важният начин, по който космосът на Шулц се различава от нашия собствен е в способността на мъртвите неща никога да не бъдат просто мъртви. Материята никога не е инертна. Под инерцията и тромавостта си, материята трепти със свой собствен живот. Тя пулсира и потрепва, расте, ферментира и покълва. Странното ѝ дишане може да бъде доловено когато човек прокара ръка по плесенясали, покрити с водни петна стени, както и в бъкащите от живот джунгли на тапетите им. В определени обкръжения – в забравени помещения, обрасли с тухли; над куповете боклук, с които изобилства хумусът на паметта, носталгията и стерилната скука – материята пониква и разцъфва в някаква пародия на растителен живот. Уловена във восъчни фигури и шивашки манекени или измъчвана в шкафове и маси, тя въстава срещу жестокия затвор на собствената си форма.

Прозата на Шулц е от онези редки корпуси на литературно творчество, които произвеждат своя собствена космология. Вниманието към тайния, вътрешен живот на материята е нейната сърцевина. Именно това прави историите му да изглеждат толкова странни и неприличащи на нищо друго в модернисткия канон – едновременно опитомени и свръхестествени, сладко-носталгични и необяснимо фантастични. Животът на материята е в сърцето и на неговия поетичен проект. Както сам обяснява в писмо до своя приятел и литературен съперник С. И. Виткевич, неговият сборник с разкази Канелените магазини „предлага специфична рецепта за реалността, предпоставя един специален вид субстанция… той не съдържа мъртви, твърди, ограничени обекти… животът на субстанцията се състои в приемането и употребата на безброй много маски.“

Вътре в историите му, задачата да се оправдае чудатата теология зад живата материя е отдадена на Якоб, бащата на Шулц. Централният разказ от Канелените магазини се нарича „Шивашки манекени“. В него Якоб държи поредица от лекции, или по-скоро пародии на лекции. Първата от тях носи подзаглавието „Втората книга от Битието“ и, на практика, именно това е, което историите са: разкази за съзиданието, или по-точно, пресъздаването, на света според набор от метафизически принципи, които са донякъде свързани със сюрреализма, а донякъде – с гностическия[132] мит. Шулц нарича тези учения „Регионите на голямата ерес“ и те са нещото, което в най-голяма степен се доближава до представата за някакъв план на неговата вселена. Якоб обяснява, че материята е пластична до безкрайност:

Цялата материя пулсира с безкрайните възможности, които изпращат из нея неясни тръпки. Очаквайки животодаряващия дъх на духа, тя се намира в безкрайно движение. И ни подлъгва с хиляди сладки, меки, кръгли форми, които изнамира сляпо вътре в самата себе си.

Съзиданието е недовършено. То е започнато от Демиурга, миросъздателя от платоническата мисъл, но там, където той е разполагал с класически методи и превъзходни материали, ние имаме само отпадъци: цветни тъкани, папие-маше, дървесни стърготини. При второто Битие човекът ще бъде пресъздаден според образа на тази нова вселена като манекен, като второкласно същество, направено от най-евтини материали, със само един крак и гръб от платно: временно същество, доведено до живот само за една-единствена дума или жест.

Трудно е да не се вижда във всичко това заявление на артистични убеждения, вярата на Шулц в едно изкуство, направено от парчетии и отпадъци. Онова, което Кафка е за затворничеството, а Бекет – за чакането, Шулц е за боклука. Но не просто боклук, а различни неща – органичен материал, предмети, субстанции, материята в цялата ѝ бъркотия и смесеност. Целият спектър от стари, ненужни отпадъци, който изпълва всяко кътче от света, присъства и оживява в творчеството му – но защо?

Именно тук аз се сблъсквам с основния проблем при писането за Шулц. Той не е оставил много след себе си: два тънички сборника с разкази, томче с рисунки и няколко писма. В същото време пропастта между неговия публичен образ и частното му творчество, между комично боязливия учител, потулен в някакво провинциално градче и във висша степен самоуверения, искрящо-фантастичен модернист, е толкова широка, че това открехва вратата за всевъзможни интерпретации.

Възможно е – и аз съм го откривал в някои изследвания – да се твърди, че Шулц е бил убеден неоплатоник с гностични тенденции, или че творчеството му отразява влиянието на Кабалата, или Пруст, или че неговите странни закони демонстрират завръщане към света на детството, или регресия към митопоетичната логика на примитивния човек. Едно по-прозаично обяснение за презрялото безредие на прозата на Шулц може би ще се намери в реалните условия на живота в родния му град. Дрохобич е бил градче, в което се е добивал петрол. Нещо повече, то е столицата на краткотрайния петролен бум в Галиция, една част щетл[133] и две части Клондайк. Един от съвременниците на Шулц си припомня тамошния живот от времето преди Първата световна война като подобен на „живота в горещо блато. Гнилоч и неприятни миризми имаше навсякъде“. Разглеждайки микрофилмите на дрохобичкия вестник от времето на младостта на Шулц, аз бях впечатлен от броя на експлозиите и ужасните пожари по близките сондажни кули, описани в него. Ферментацията, описвана от Шулц, е на някакво ниво буквална, предизвиквана от налягането на газа под неговите улици. Това е произходът на града, описван в разказа „Улицата на крокодилите“, онази „хартиена имитация“ на „модерността и столичната корупция“, с нейния ерзатц-квартал с червени фенери, изчезващи порнографски писатели и картонени трамваи. Но какво да кажем за останалото? Внезапният, подобен на гъба, растеж на глобална столица обяснява не повече от едно парченце от неговата херметична вселена, и със сигурност не и частите, засягащи жива материя. Но в текста се открива загатнат ключ: в последния разказ, „Трактат за шивашките манекени“, Якоб илюстрира лекцията си чрез малък научен експеримент:

Тук баща ми започна да представя пред очите ни картината на онова generatio aequivoca[134], което беше му се привидяло – вид същества, само наполовина органични, един вид псевдофауна и псевдофлора, резултат от фантастичната ферментация на материята. Това бяха създания, наподобяващи, но само външно, живи същества като ракообразни, гръбначни, главоноги… Тези създания – подвижни, чувствителни на стимули и все пак намиращи се извън пределите на реалния живот, можеха да бъдат произведени чрез суспендиране на определени колоиди в разтвори от готварска сол.

Налице е научна основа за това разглеждане на изкуствения живот и живата материя – или по-скоро една псевдонаучна такава. Странните единици от писанията на Шулц са директни потомци на един вече забравен епизод от историята на науката, когато някои викториански учени са започнали да издирват липсващата брънка между мъртвата и живата материя. Тази история започва малко след публикуването на дарвиновия Произход на видовете през 1859.

Работата на Дарвин предоставя обяснение за разнообразието на живите организми и техните трансформации в хода на времето, но самият той отказва да спекулира върху източника на първите примитивни организми на земята – и именно тук се намесва Ернст Хекел. В продължение на половин век Хекел е най-големият поддръжник на Дарвин в Германия и един от най-яростните еволюционни теоретици навсякъде. Освен това той е и полиматичен[135] артистичен гений в най-пълната традиция на германския романтизъм, подтикнат от мъката по загубата на младата си жена да разкрие мистериите на вселената. От базата в дома си в Йена, Вила Медуза, той изобретява еволюционното дърво, измисля думата „екология“, дава наименование на протистите, илюстрира шедьовъра на биологичната психеделия[136], Артистични форми в природата, каталогизира хиляди видове морски безгръбначни, включително и две медузи, наречени в чест на жълтите коси на любовницата му и предсказва откриването на Явайския човек. Той дори е оставил името си като название на планина в калифорнийския Еволюционен басейн. Изправен пред пропастта между живото и неживото, Хекел предпоставя наличието на липсваща брънка, някакъв Urschleim или първична слуз, по-проста от всяка клетка, която е могла да произлезе в някакъв момент от историята на Земята чрез спонтанно пораждане от неорганична материя. Той нарича този хипотетичен организъм Монера. Съставен от неорганизирана протоплазма, той би бил някаква „напълно хомогенна и лишена от структура субстанция, жива частица от албумин, способна на изхранване и възпроизвеждане“.

Предсказанието на Хекел изглежда се сбъдва само няколко месеца след като е направено. През 1868 Томас Хенри Хъксли, основният защитник на Дарвин във Великобритания, изследва с мощен нов микроскоп някакви седиментни проби, изстъргани от морското дъно десет години преди това и открива, че те съдържат прозрачна желатинообразна материя, видимо подвижна, но без клетъчно ядро или мембрана. През август същата година той обявява, че тази слуз е липсващата брънка на Хекел, живата протоплазма. Нарича я Bathybius haeckelii. Хекел е радостно възбуден от откритието. Когато Хъксли му пише за своето „кръщелниче“, той отговаря с бойния вик „Vive Monera!“ Батибиусът е потвърждение на най-дълбоките му вярвания относно произхода на живота – и скоро започва да се появява навсякъде. Открит е в Бискайския залив, както и по дъната на Атлантическия и Индийски океани. Хекел приема, че това означава, че той е нещо универсално. В представите му Батибиусът се превръща в съществуващ по целия глобус супер-организъм. Морското дъно е дом на „безпрестанна пяна от жива материя, обхващаща цялата повърхност на земята“.

За съжаление царуването на Батибиуса се оказва краткотрайно. Учени от експедицията на Challenger – основателското пътуване на модерната океанография (1872-1876), го търсят навред из световните океани, без успех. Вместо това те откриват, че слузта се появява навсякъде, където пробите се смесват с консервиращ алкохол. Всъщност Батибиусът се оказва нещо напълно неорганично, колоидна утайка на калциевия сулфат. Ур-организмът се оказва просто смесица от кал и пиячка.

Батибиусът не е универсалният предшественик на всичко живо, но въпреки развенчаването му живата материя продължава да прави кариера в по-сенчестите ъгълчета на науката от fin-de-siècle. В продължение на няколко години след откриването на радия от Мария Кюри през 1898, започва да изглежда, че радиоактивността може би ще разкрие тайната на създаването на изкуствен живот. Самият радий изглежда някак странно жив. Той излъчва топлина и мощни лъчи от енергия; грее със собствена светлина и се разпада на други елементи. След като Ърнест Ръдърфорд и Фредерик Соди откриват, че радиоактивността свидетелства за превръщането на елементите, те наричат тези нови радиоелементи метаболони заради способността им да се възпроизвеждат.

Но ако радиоактивните елементи се оказват отчасти живи, то би трябвало да се предположи, че те могат и да превръщат инертната материя в жива. Джон Бътлър Бърк, млад учен от лабораторията Кавендиш в Оксфорд, едно от огнищата на ранните изследвания в областта на радиоактивността, се опитва да докаже тази хипотеза. В един експеримент от 1905 той твърди, че е успял да демонстрира витализиращата сила на радия. Като добавя радий към лабораторна проба от стерилизиран бульон, Бърк създава малък брой динамични клетъчни форми, които изглежда растат и се делят в разстояние от няколко дни. Той нарича тези полуживи клетъчни организми – отчасти радий, отчасти микроби – с името „радиоби“. В един по-късен експеримент ученият С. Стюарт Гейгър от Нюйоркската ботаническа градина твърди, че е успял да покаже, че „радиевите лъчи въздействат като стимул за живата протоплазма“. Радият е животодаряващ и животоускоряващ. На пазара веднага се появяват десетки продукти, целящи да спечелят от неговата укрепваща здравето сила: от радиева вода, „течен слънчев коктейл“, до радиеви шоколади, разпятия и медицински свещички.

Но също както при Батибиуса, възбудата около живия радий затихва след няколко години. Оттогава нататък живата материя става област на биохимиците, хора като Ото Бюшли и А. И. Опарин, които се надяват да синтезират примитивни форми на живот в лабораторията. Техните усилия се съсредоточават върху създаването на изкуствена протоплазма – биологическа основна субстанция, която да демонстрира валидността на спонтанното пораждане. Никой от тях не успява реално да оживи мъртва материя, но пък създават определен брой интригуващи подобия, чиито движения и външен вид наподобяват онези на реалните организми. Рецептите за тези изкуствени първични същества са различни. Юлиус Бернщайн препоръчва капка живак върху пласт азотна киселина. [Мексиканският химик] Алфонсо Херера прави протоплазмата си от смесица от пепсин, пептон, „фибринов ацетат“, олеинова киселина, сапун, захар, екстракт от жлъчен сок, карбонати на калий, калций и магнезий, сулфати на калций и желязо, както и натриев хлорид. Д-р Ото Бюшли, големият специалист по протоплазмата от Хайделберг, предпочита скромна пяна, състояща се от дребни капчици сапунена вода, впръснати в зехтин. Когато им се предложи коректната химическа „храна“, всички тези препарати се пробуждат за живот, пълзят, разширяват се, преследват и след това поглъщат плячката си.

Търсенето на лисващата брънка между мъртвата материя и органичния живот оставя дълбока, ако и днес почти невидима, следа в литературата на европейския модернизъм. Псевдофауната и псевдофлората на Якоб могат да бъдат разглеждани като индиректни, теологически натоварени, мистични кадри, свързани с тези прости, удивителни химически демонстрации. Неговата вселена е като маслената пяна на Бюшли, очакваща подходящия химически (или божествен) стимул, за да разцъфти за живот. Но прозата на Шулц не е единственото място, в което тези експерименти намират артистично отражение.

В началото на Доктор Фаустус на Томас Ман, Йонатан Леверкюн, селски стопанин, приготвя за сина си Адриан и неговия приятел Серениус научна демонстрация: Лакомата капка, една капка етерично масло, която придобива качествата на жив организъм. Също като Якоб, по-възрастният Леверкюн експериментира с колоиди. Той притежава кристализационен съд, който пълни с разредено течно стъкло и поръсва с кристали от калиев дихромат и меден сулфат. От тази смесица осмотичното напрежение произвежда поредица удивителни форми: „гротесков миниатюрен пейзаж, съставен от различни цветни израстъци – каша от зеленина, покълващо синьо, зелено и кафяво, която напомняше за водорасли, гъби, полипи, както и мъхове, но също за миди, месести цветни филизи, мънички китки от клончета, а тук и там – човешки крайници“. Леверкюн намира тези изкуствени форми на живот жалки, но синът му Адриан се смее при вида им. С времето Адриан ще стане скандално известен модернистичен композитор. Неспособността му да изпитва симпатия към колоидните създания на баща му предвещава опозицията му срещу естествения свят на хармонията.

Първите роботи в модерната проза, появяващи се през 1921 в пиесата Р. У. Р. на Карел Чапек, дължат по подобен начин съществуването си на спекулации относно възможността за синтетичен живот. Роботите на Чапек не са механични. Техният изобретател, Росум, започва кариерата си с изследвания на океанската фауна на далечен остров. Не след дълго той решава да „имитира живата материя, известна като протоплазма“ чрез химически синтез и скоро открива „изкуствена жива материя“, от която може да бъде произведена каквато и да е форма на живот, включително и пролетарии.

Това приравняване между безформеността на протоплазмата и променливостта на работническата класа присъства и в прозата на Хауърд Лъвкрафт. В Из планините на безумието, оформените като звезди извънземни Старейшини, които изграждат своя собствена цивилизация в Антарктида, са аристократични, обичащи изкуството социалисти. Техните роби, Шоготите, са променящи формата си уродливости, създадени от „полутечни слепки от пенещи се клетки“, способни да наподобяват и отразяват всякакви форми, органи и процеси. Дори и на кошмарното плато Ленг пролетариатът се явява като безформена слуз – анархистична, злопаметна, зловонна маса, впримчена между живото и неживото, разумна само доколкото може да наподобява изчезналите си господари.

Първичен предшественик, вселенска жизнена сила, пътеуказател на пътя към модернизма и символ на работническата класа: в продължение на три четвърти столетие живата материя изпълнява най-различни роли в онази област на културата, където аспирациите на науката се смесват с мечтите на изкуството. Историите на Бруно Шулц се развиват в това русло, но заедно с това те се намират и извън него. Чрез митовете, породени от викторианската псевдонаука Шулц споделя генетическа връзка с Лъвкрафт, Чапек и Ман. Но най-близкият аналог за трескавата материалност на творчеството му, който самият аз успявам да открия, е фотографията на чешкия сюрреалист Индржих Щирски.

Член на групата „Девесил„и водеща фигура на чешкия междувоенен авангард, Щирски създава творби като поет, художник, графичен артист и есеист. Ако днес обаче е запомнен с нещо, то това е фотографията му. Във високо-сюрреалистичен модус, първата му изложба е посветена на изгледи от замъка на маркиз дьо Сад в южна Франция. Но през 1934, точно когато Шулц публикува първия си сборник с разкази, Щирски внезапно сменя курса. Започва да пътува из малките градчета в Бохемия и Моравия, като фотографира витрини и обяви за карнавали, панаирни бараки, табели, повредени статуи, оплескани стени и фрагменти от графити, а накрая подрежда снимките в два цикъла, Човекът-жаба и Човекът с наочници.

Двете колекции са съставени почти изцяло от предмети и улични сцени. Антропоморфизъм и разложение, запечатани в сбирки от прах и паяжини, пропукани глазури и увеличаващи се водни петна, са ръководещите принципи зад снимките на Щирски. Освен бледото отражение на фотографа в някой прозорец или мимолетния профил на цирков изпълнител с фес на главата, те не съдържат изображения на хора, но човешките форми са навсякъде: в маски и части от протези, в силуети, нарисувани по стените с тебешир, в шивашки манекени, танцуващи кукли, ронливи надгробни паметници и дървени статуетки на измъчени светци. Взети заедно, те формират един затворен свят – свят, който е мълчалив, меланхоличен и странно злокобен.

Във фотографиите на Щирски предметите винаги гледат обратно към нас, отвръщайки на погледа ни със собствени очи. Голата глава на бебе-кукла наднича с изглед на преувеличена изненада откъм витрина, предлагаща паста за зъби и ментолова вода „Д-р Драле“. Манекен, наподобяващ точно формите на някакъв безрък Кларк Кент[137] демонстрира ортопедичните си чорапи. Рисуван на ръка плакат представя две деца, танцуващи американски two-step. Изглежда, че те потрепват от смущение, както заради смешните каубойски костюми, които трябва да носят, така и поради собствената си тромавост. Безръката Едит и 250-килограмовата Анита не споделят никоя от тези задръжки, докато Човекът-жаба – всъщност най-обикновено момче, заобиколено от доктори – гледа към публиката си с лукава съпричастност, сякаш иска да каже, „Виждате ли, и с мен правят същото“.

Светът на Щирски е sui generis[138], но той не е напълно изключителен. Има директни предшественици в изображенията на Йожен Атжè, представящи витрини и смълчани улични сцени, както и в асамблажите[139] и пейзажите на Емила Медкова, направени от обезформени парчета мазилка. Неговите лекьосани стени се завръщат като метафизически фонове за еротичните табла на Ян Саудек. Разглеждано генеалогично, ако творчеството на Щирски е клон от дървото, то разнебитените пътни знаци и полароидни изображения на боклук на Уокър Еванс са неговото стъбло. И все пак нещо ги разграничава.

В Camera Lucida Ролан Барт твърди, че в текстурата на един прашен път, във фотографията на Андре Кертес, представяща сляп цигулар, той е в състояние да почувства с цялото си тяло разпилените села в Унгария и Румъния, през които е минал много години преди това. Гледайки към как да е нарисуваните табели и грохналите мъченици на Щирски, аз изпитвам точно същото усещане: неговите фотографии биха могли да дойдат единствено откъм централна Европа. Но с една малка разлика: те идват от свят на малки градчета, клатушкащи се на ръба на небрежна, второкласна модерност, също като Дрохобич на Шулц, чиито дребни отстъпки пред столичната корупция само го правят да изглежда като „хартиена имитация, монтаж от илюстрации, изрязани от мухлясали миналогодишни вестници“. Това е свят, който започва да съществува някъде около края на деветнадесети век, с появата на аватарите на преносимата модерност – електрическата крушка, сигурния велосипед[140] и киномашината – и устоява до навечерието на Втората световна война. Това е свят на застой, в който дори новите неща изглеждат вече похабени, а разложението е единственото измерение на времето.

Фотографиите на Щирски изглежда казват: разложението е един от начините, по които мъртвите неща живеят. В историите на Шулц това също е основният начин. Нещата дишат свой собствен въздух и продължават да устояват на собствената си отживялост. Живата материя при Шулц се оказва най-далечното нещо от океаните на Хекел, населени с оживяла протоплазма. Хекел и наследниците му са търсели някакъв животворен принцип в материята – начин, по който мъртвата материя може да прекоси границата към живота и да стане безкрайно податлив инструмент в човешките ръце. Шулц създава свят, в който всичко е вече живо. Материята не е липсващата брънка към живота, а негова пародия – и понеже не е сериозна, тя не е и смъртна.

В космоса на Шулц демиургът контролира материята. В платоническия мит демиургът е велик създател, майстор, който оформя вселената от хаоса. В гностическата мисъл той е нещо друго: демон и узурпатор, който замества оригиналната вселена на духа със собствения си свят на разложена плът. Именно заради него, като материални същества, ние сме осъдени на безвъзвратността на измирането.

Това е посоката, която приема писането на Шулц, против духа и за прогнилата пищност и тромавост на материята. Творчеството му е портал към един от неизследваните региони на съществуването: една вселена,, изградена от смет и отпадъци, чиито създания са ту нелепи, ту патетични. Не живи, но не и мъртви, и вечно изненадани от лабиринта на нощта.

Източник

Джейкъб Микановски е докторант в университета Бъркли, Калифорния, като заедно с това сътрудничи на множество американски културни издания, сред които LA Review of Books, Newyorker, The Point, The Awl и HiLoBrow. com.

Коментари (8)

- 23-02-2014|Valeri

Това е толкова отвлечено и неразбираемо от истинския живот. Сажалявам!!!

- 23-02-2014|Златко

Вярно. От време на време ми става скучно да пускам все неща, дето се разбират лесно и от всички. Това не е елитарно издание (България и елитарно – ама де, де), но все пак ми се ще да има и по нещичко, което поне отмалко попрехвърля хоризонта на най-баналното ежедневие…

- 24-02-2014|Гост – Снимката

Бихте ли споделили откъде е снимката на децата?

- 24-02-2014|Златко

Струва ми се, че става дума за същите две деца, които са описани в текста. Снимката (тук децата не танцуват one step, но са облечени в същите псевдо-каубойски костюмчета, за които говори авторът), е част от колекцията фотографии на Индржих Щирски, представени в анализа на Микановски като визуален еквивалент на прозата на Бруно Шулц…

- 24-02-2014|Гост – вероятно, благодаря

…

- 27-02-2014|Майка – Snimkata

Irving Penn е фотографът.http://zarichinova. blogspot. com/2013/12/blog- post_18. html

- 27-02-2014|Златко

Предполагам, че имате право и че в случая става дума за фотография, която не е от Щирски. Самият аз се подведох по ето този тук адрес:

http://imgfave. com

- 27-02-2014|Златко

Да, поразрових се из мрежата, ето тук напълно достоверна информация:

Guardian – Irving Penn

Цитат:

Although Penn earned his living from commercial photography – until relatively recently, most photographers had little choice – he continually experimented with subjects. He memorably dedicated an entire series, Small Trades, to the menial workers most cities prefer to forget: garbage men, window-cleaners, cooks. And he also explored anthropological subjects, as in this 1948 image of two impoverished Peruvian children

Добър пример за това, което понякога се нарича „The wisdom of crowds“…

Редно е в такъв случай да заменим снимката с друга, кояот наистина принадлежи на Щирски.

Запомняйки, за да забравим:

памет, история и национална идентичност в следвоенна Източно-централна Европ

Автор: Рихард С. Есбеншаде

Паметта никога не се оформя във вакуум; мотивите на паметта никога не са чисти.

Джеймс Янг[141]

В страна без история онзи, който предоставя паметта, оформя понятията и интерпретира миналото, ще печели бъдещето.

Михаел Щюрмер[142]

Падането на държавния социализъм в Унгария остави след себе си стотици паметници и статуи на идоли от комунистическия лексикон по улиците и площадите из цяла Будапеща, да не говорим за градовете и селата в страната. Паметниците ни задължават не просто да си спомняме, а да запомняме един триумф, в този случай такъв, който вече се разбираше като трагедия. В дебатите, които се разгоряха около съдбата на паметниците, някои настояваха те да бъдат „изличени от лицето на земята“; други твърдяха, че те са се превърнали в част от пейзажа на града, част от едно неопровержимо минало – и като такова трябва да им бъде позволено да останат.[143] Масовото усещане клонеше към възмущение срещу огромните разходи, което разрушаването или преместването на такива маси от гранит и бронз би изисквало – още повече, че това се случваше във време на икономическа криза и трудности. В края на краищата правителството реши да създаде „скулптурен парк“ в покрайнините на града, който беше открит през 1993 и съдържаше петдесет и осем монументални фигури на Маркс и Ленин, добре познати работници-герои, съветски войници и слабо известни унгарски комунисти. Но бившите места на скулптурите често си остават маркирани от празни пиедестали и чрез отсъствието си нахлуват в паметите на хората, които са свикнали с тях.

Друго минало-което-трябва-да-се-изличи бяха имената на улиците от комунистическата ера: околовръстния път „Ленин“ в Будапеща се завърна към старото си име околовръстен път „Терезия“ (по името на хабсбургската императрица Мария Терезия), булевардът на Народната република стана булевард „Андраши“, пътят на Червената армия стана път „Юльой“, а площад „7 ноември“ стана „Осмоъгълника“ – за да споменем само някои от най-забележителните и впечатляващи примери в Будапеща.[144] Но вместо да бъдат премахнати, старите надписи бяха оставени заедно с новите, маркирани само с червена диагонална черта. Те остават „за изтриване“ в смисъла на Дерида, нито реално присъстващи, нито пък отсъстващи – присъствие на едно отсъствие, маркери на паметта от най-двусмислен, но някак странно уместен, вид.

Главоблъсканиците на източно-централно-европейската памет изглеждат силно заплетени, дори и в глобалния контекст на борбата около паметите на Втората световна война, Холокоста, колониализма и Студената война. На Запад съществува изкушението да се гледа на историята и паметта в Източна Европа като намираща се „извън контрол“, с племенни страсти, кървави вражди и „примитивни“ етнически кавги, „заплашващи стабилността в Европа“. Но това гледище отрича собствените борби на Запада и привилегирова една специфично западна версия на стабилността.[145] Източноевропейските обяснения на същите явления, вариращи от виктимизация през амнезия до носталгия, могат да бъдат също толкова объркващи. Онова, което тези противоположни позиции споделят е неспособността им да разпознаят пълната сложност на феномена на колективната памет и на местната история на борби около понятията за нация, политическа власт, икономически правомощия и противоречивите уроци на миналото.

Целта ми тук е да изследвам ролята на паметта в националните разкази, конструирани в Източно-централна Европа, особено при алтернативите на официалните държавно-социалистически версии на миналото. Такива „контра-разкази“ (контра-наративи), основаващи се на „контра-памет“, се разпространяваха широко както преди, така и след „революциите от 1989“. Интелектуалците-дисиденти от поколението ’68 основаваха опозицията си срещу комунистическата държава върху „истинското“ минало, спасено чрез паметта от държавното забравяне. Последвалата работа върху паметта се занимаваше с отговорностите на индивидуалното поведение и сътрудничеството с потисническата система. Но тя беше заменена от нови националистически проекти за подновено изнамиране на националното минало. Така например, новото погребение на унгарския премиер-министър Имре Наги, комунист-реформатор, екзекутиран през 1956, беше последвано от такова на междувоенния авторитарен водач Миклош Хорти; Александър Дубчек и Пражката пролет бяха заменени като обекти на хвалебствия от Томас Масарик, президент на първата Чехословашка република, или пък, в Словакия, от нацисткия колаборационист монсиньор Йозеф Тисо.[146] Националистическият разказ представя една форма на историческа приемственост, развиваща се в противоположност на комунистическия разказ за класова борба и триумф на Съветската власт, но и двата вида разкази се облягат на, но и манипулират, по-ранните усилия на дисидентите. В следващите части от текста първо ще изследвам моделите на източно-централно-европейска колективна и национална памет, предложени от двама изтъкнати писатели-дисиденти, Милан Кундера и Дьорд Конрад, а след това ще се обърна към пост-комунистическите ревизии на паметта, към някои от капаните на политиката на прехода и ситуацията, каквато тя е днес.

Премахнатите паметници и променени названия на улици може и да изглеждат като нещо уникално съвременно, но за Милан Кундера тези явления бяха вече исторически в късните 1970 години:

Има всевъзможни видове призраци, носещи се по тези объркани улици. Това са призраците на разрушените паметници – разрушени от чешката Реформация, разрушени от австрийската Контра-Реформация, разрушени от Чехословашката република, разрушени от комунистите. Дори и статуите на Сталин бяха съборени. Из цялата страна, навсякъде, където по този начин са били разрушени статуи, покълнаха нови статуи на Ленин, с хиляди. Те растат като плевели върху руини, като меланхолични цветя на забвението.[147]

Кундера продължава, цитирайки петте различни имена от този век – преди 1989 – на една-единствена улица в Прага: „Те просто продължават да сменят името ѝ, опитвайки се да го лоботомизират.“[148] Несъзнателно-ироничният прецедент на будапещенския Скулптурен парк е лениновият план за подобна колекция в Москва, като част от кампанията за „де-романовизация“. „Майката“ на всички проекти в служба на извайването на нова история е, разбира се, революционна Франция. Но Musée des Monuments Français в края на краищата надживява ясно-идеологическите намерения на основателите си и поражда непредвидени контра-тенденции на национална историзация.[149] Унгарските и други източно-централно-европейски наследници на френската традиция, невидимо въодушевени от призраците на миналото, са на път да сторят същото.

Връзките между националната идентичност, националния разказ и индивидуалната памет бяха изследвани много напоследък, обхващайки широка гама от национални условия и исторически периоди.[150] В тоталитарния опит на следвоенна Източно-централна Европа, императивът да се представя националната памет като биография или автобиография беше още по-силен, тъй като „традиционните“ средства за запазване – исторически книги, списания, учебници, национални празници, музеи – бяха така очевидно манипулирани. Оттук и централната роля на писателя като пазител на записите, попечител на паметта и говорител на истината за нацията в следвоенния период. Прозата и поезията, вместо документалната история като такава, започнаха да се разглеждат като пазители на националното наследство.[151] Писателите се превърнаха в популярни герои, докато официалните историци бяха сведени до ролята на дребноформатни пропагандисти.[152] Пред лицето на официалната манипулация и изкривяването на историята (насилственото забравяне), индивидуалната памет на писателя се превръща в източник на и представителство за националната история, нейните ползи и капани.

В следвоенната източно-централно-европейска литература добре известното въведение на Милан Кундера към Книга на смеха и забравата стана парадигматично за идеала на съпротивата чрез паметта: „Борбата на човека срещу властта е борбата на паметта срещу забравянето.“[153] Динамиката на управляваното от държавата забравяне започва за Кундера с изличаването през 1948 на словашкия лидер Владимир Клементис от официалните фотографии, след неговия показен процес и екзекуция. Но онова, което довежда до изгнанието на Кундера (и хиляди други интелектуалци) разбира се е не-паметта за съветската инвазия от 1968:

И просто за да е сигурно, че дори и сянка от някаква неприятна памет не би могла да помрачи наново съживената идилия [„нормализираната“ след1968 държава], както Пражката пролет, така и руските танкове – това петно върху чистата история на нацията – трябваше да бъдат премахнати. В резултат на това никой в Чехословакия не чества 21-ви август, а имената на хората, които се изправиха, въпреки собствената си младост, са внимателно изличени от паметта на нацията, също като грешка от домашна работа.[154]

Инвазията и нейните следствия определят животите на повечето от героите на Кундера, като с неизбежност ги изпращат в изгнание, независимо дали професионално, вътрешно, или като онова на Кундера, физическо. Макар че самият Кундера е скептично и дори презрително настроен към демонстрации и кампании, той очевидно е обвързан с идеята за запазване на паметта за събития и имена, които са били „изличени“ (като неговото собствено).

С молба за извинение към един писател, чието представяне на паметта в края на краищата е много по-сложно и многостранно, бих нарекъл тази характеризация на отношението в Източна Европа между държавата, която изличава, и паметта, която запазва, „парадигмата Кундера“. Този принцип, вероятно предшестващ формулировката на Кундера, се превръща във водещ за дисидентските движения от късните 1970 и 1980 години, както и за националното себеизживяване на централноевропейските интелектуалци изобщо (като заедно с това стана лайтмотив на източноевропейските изследвания на Запад). По този начин възпоменаването на „изличени“ хора и събития се превръща в централна задача за тези движения и поддържащите ги на Запад групи.[155] 1989 доведе до привидния триумф на паметта-като-съпротива, на дългата борба, оправдавана чрез официални подновени погребения, импровизирани гробници и нови издания на забранени произведения, табу-въпроси и хора, поставени в черните списъци.

Но ако изобщо може да се говори за нещо, то широко разпространеното приемане на манихейската[156] опозиция между държавното забравяне и индивидуалното запомняне насърчи на свой ред една нова амнезия. В края на краищата, съществуваха алтернативни анти-мемориални позиции. Романът на Конрад Губещият (The Loser) е разказ за паметта, в който се проточва поток от образи, събития и видения от миналото, и който е изпъстрен с водовъртежи, дупки и обратни течения. Т. – разказвач и главен герой – представя ненадеждността на паметта за целите на съпротивата. Неговата памет е непредсказуема, неподатлива на контрол и често непоследователна. Тя се щура напред-назад. Тя е склонна да се съсредоточава върху болезненото и смущаващото, дори и върху унизителното. Тя обездвижва, вместо да придава допълнителни сили. Във времето след затворническата присъда на Т. от 1956, разходките му го водят до мястото на един бивш лагер от ранните 1950, в който селяните, недостатъчно ревностни при изпълняването на реквизиционните квоти, са били изпращани, за да извършват насилствена, безполезна, убийствена работа по повелята на новия ред, чието създаване самият Т. е подпомагал толкова ревностно. „Историята е насилственото осветяване на потъмнените памети“, заключава Т.[157] И така, не само държавно-насърчаваното забравяне е онова, което може да примири гражданите със системата и да парира съпротивата им. Такова може да бъде и индивидуалното припомняне.

В противоположност на образа на съпротива-чрез-припомняне, предлаган от Кундера, романът на Конрад е истинско упражнение по самообвинение. Той се валя в чувството за вина, още от началните размишления – „Не мога да залъгвам самия себе си; всяка спирка в живота ми беше грешка“ – до финалната сцена: „Гледам към скъпия си брат, който, между другото, е убиец – какъвто между другото съм и аз, само че той е по-скорошен, ръката му е все още топла от удушаването на онова момиче, докато кръвта и миазмите вече са изчезнали от моите героични дела и моите жертви стоят неподвижно в музея на собственото ми съзнание.“[158] В пропагандната си работа пред микрофоните на освободителната Червена армия в края на войната той вижда труповете на войници с „познати от детството имена“, които ще бъдат погребани анонимно в общ гроб: „Това, че те са изгубени невъзвратимо, също е мое дело.“[159] И не само Т. е виновен. Онези около него също са виновни, от баща му и брат му до съратниците в нелегалната съпротива от времето на войната, изгнаниците, с които се сприятелява в Съветския съюз, които по-късно се появяват отново като негови надзиратели в затвора, или онези, които той подготвя „да станат революционери също като мен; при някои от тях съм свършил толкова добра работа, че те станаха моите най-мрачни разпитвачи в щаба на Държавна сигурност.“[160] Парадигмата Кундера се разпада до блатото от споделена отговорност на Конрад.

Паметта предава Т. не само при неговата безпощадна честност, но също и при изврътливостта му. По-късно в книгата той осъзнава, че животът му, пречупен през паметта, е бил изграден върху фалш. „Около мен, вътре в мен – всичко, което виждах, бяха кули от лъжи; всеки, който говореше, произнасяше лъжи. Винаги мислех, че поне аз казвам истината, но всъщност аз също лъжех.“[161] Като акушерка на речта, паметта също лъже, поне докато предлага някаква картина на героизъм пред лицето на потисничеството. Т. „осъжда [самия] себе си на мълчание“ и се подхлъзва оттам към ту безоблачния, ту измъчван от видения свят на приюта за душевноболни, в който завършва живота си. Доброволното мълчание сътрудничи с държавната забрава или поне с потискането на паметта. Източноевропейското мълчание, често възпявано като съпротива, има и друга, по-мрачна страна.

Самият Кундера също признава слабостите на паметта. В Книга на смеха и забравата той противопоставя оста на държавно-наложеното забравяне (лично и колективно припомняне), на една друга ос, която може да бъде перифразирана по следния начин: „борбата на човека срещу (личното му) минало е борбата на забравата срещу паметта.“ Неговият герой Марек старателно запазва бележките и писмата си, както и спомените за политическите си дейности, като непокорно свидетелство за собствените му права и свободи, но заедно с това се посвещава на издирване и премахване на любовните му писма от преди двадесет години до днес-вече-презираната му някогашна любима, Здена, за да изличи неприятните спомени от разказа за живота си. Марек „пренаписва историята също толкова, колкото и комунистическата партия.“[162] И така манипулацията, изкривяването и насилственото забравяне (или опитите то да бъде извършено – Марек например е неспособен да изличи спомените за животинската си страст когато се е любил със Здена) – са също толкова характерни за индивидуалната памет, оставена сама на себе си, колкото и за колективната памет под влиянието на държавата. Историята на младата вдовица Тамина (която, също като Кундера, живее в изгнание във Франция) демонстрира ненадеждността и на паметта, и на забравянето, при опитите за последователно оформяне и защищаване на личните (и по неизбежност политически) проекти. Тамина се бори неуспешно да възстанови паметта за живота си с мъртвия съпруг – съсредоточавайки се върху подробностите на тяхното любене – но в края на краищата се вижда как дори фрагментите от спомените за него, които е запазила, биват подменени от отблъскващите образи на студента, пред чието непрестанно настояване тя в края на краищата е отстъпила. Кундера показва себе си като дълбоко раздвоен по отношение на собствената си максима.[163]

Това е сърцевината на проблема с паметта в следвоенния източно-централно-европейски контекст. Държавата фалшифицира историята и манипулира колективната памет. Но отговорът на личностите, отхвърлянето на държавния разказ и утвърждаването на едно неопетнено, „първично“ и колективно запомнено минало, се препъва когато бъде конфронтирано с личната памет, която е ту ненадеждна, ту прекалено надеждна при изкопаването на силно компрометираното минало. Простата мощ и постоянство на тоталитарния проект при забравянето, по неизбежност оставя своя отпечатък, въпреки впечатляващите и дори легендарни актове на съхраняване/съпротива. Съпротивителният компонент от парадигмата на Кундера – паметта, която се бори – е, или се е превърнал, в мит, и този източник на опозиция срещу държавно-наложеното забравяне е станал силно проблематичен.

Възпяването на контра-паметта или контра-историята води с неизбежност до въпроса кой ще извършва запомнянето и пренаписването на историята?[164] Отговорът, особено в източно-централно-европейския контекст, с неизбежност е интелигенцията. Интелектуалната класа е носела винаги мантията на националното културно развитие, а с него и отговорността за политическото ръководство, още преди последния век.[165] Тази „специална роля“ продължава както през времето на изграждането на социализма, така и през онова на опозицията срещу държавния социализъм. По времето на написването на Губещият през късните 1970, Конрад, както и унгарската интелигенция като цяло, се оказва в остро двусмислена позиция. Интелектуалците са в състояние да живеят доста добре по време на късния режим на Кадар; те държат монопол върху (видимия) протест и съпротивата срещу режима, но без да са били когато и да било в състояние да избегнат привилегированата си позиция на изолация от блъскащите се (toiling) класи или от факта на отговорността си за изграждането и поддържането на системата. По този начин интелектуалците са едновременно и привилегировани, и виновни. И все пак, особено тогава, в епохата преди „Солидарност“, те все още са единствено мислимата (особено за самите себе си) съпротива срещу системата, и по този начин са спасители на националния интегритет.

В тази светлина „биографията“ или „автобиографията“ на Конрад изглежда същевременно и като национален разказ за Унгария през 20 век. Описваните събития покриват всички травматични и ключови събития – от организирането на нелегалната съпротива срещу потисническия десен режим, до войната, преживявана по далечни степи, батальоните на принудителния труд и депортациите към концентрационните лагери; от поражението и руините, до социалистическото изграждане, показните процеси, революцията, съветската инвазия, компромиса на Кадар и живота по време на „гулаш-комунизма“ от 1960-те и 70-те. Самият Конрад се приближава плътно до експлицитното представяне на връзката: „Тук хората вземат пример от нас, интелектуалните аристократи; те се позовават на нас, нашите скърби са скърби на нацията.“[166] Героят Т. е очевидно замислен като представител на Конрад и хода на живота му, по много съществен начин.[167] И както отношението между автор и герой, или между биография и автобиография, създава или възпроизвежда отношението между личния и национален разказ, които то конструира, така и унгарският, централноевропейски интелектуалец, в собствената си представа, поема ролята на спасител на нацията във времена на борба, или пазител на националната култура и памет във времена на непоносимо потисничество – с други думи, той или тя представлява нацията. Т. представлява интелигенцията, която пък представлява нацията – като заедно с това, или може би чрез това, представлява и Конрад (реален участник в унгарската драма).

Една „парадигма на Конрад“ би могла да изглежда по следния начин: не съществува чиста, непокварена памет под държавната манипулация, защото нейните обекти са уловени в процеса и сами стават виновни или зле-запомнящи, манипулациите на паметта на другите; всъщност, всички престъпления на тоталитарната държава. Един национален разказ за Унгария според тези насоки, нито отхвърлящ, нито идеализиращ паметта, би бил противоотрова както срещу комунистическото, а в бъдеще и националистическо, пренаписване на историята, която може би ще доведе до едно по-чувствително, по-отговорно гледище за националната история (което в действителност е предложено от Конрад и други като него).[168] В силата на този вид разказ обаче е налице и една слабост. Приемането на вината – национална и лична – както и разкаянието за нея, е характерно за разказите на интелигенцията; за други социални пластове е малко вероятно да бъдат представени в такива изповедни разкази.[169] И накрая, при цялата му литературна виртуозност и претенции за индивидуалност, авторът, представящ своята биография-като-автобиография-като-национален-разказ, не може да избегне дискурсите, които говорят чрез него. Източноевропейският интелектуален етос, превъзнасящ силата на казващия истината индивид (дори и ако, както е при Губещият, тези „истини“ са за сътрудничество, лъжи и вина), в края на краищата взема самия себе си в плен: исторически създаденият разказ измества на заден план разказвача. По този начин Т., героят на Конрад, изглежда силно като типичното действащо лице, което не може да избегне никой от спорните моменти в националната история, нито пък някой от силно болезнените противоречия при ролята на интелектуалците в нея.[170] Взети заедно, дискурсите на нацията, съпротивата и дори кадаристкия компромис, конструират интелектуалеца като говорител и представител на нацията. Предлагайки една версия на чешкия национален разказ, свързана с биографията, Кундера улавя пресечната точка между индивидуалното и националното в характеристики като литост[171] (непреводима и несравнимо чешка душевна болка). „Историята на чехите – история на никога не приключващи бунтове срещу по-силни врагове, история на славни поражения, поставящи в движение хода на световната история, но причиняващи падението на собствения ѝ народ – е историята на литост.“[172] Въпреки имплицитните си и експлицитни претенции за универсалност, както Конрад, така и Кундера са продукти на конкретните си политически обстоятелства. Докато двусмислената позиция на Конрад отразява кадаристкия компромис, по-решителната позиция на Кундера може да бъде разглеждана като отражение на твърдата културна диктатура в Чехословакия след 1968.[173]

Дисидентският интелектуален разказ за паметта, значи, предлага едновременно една мнемоника[174] на двусмисленост и опасност, а и такава на съпротива и отговорност. Националистическите водачи след 1989 се нуждаеха преди всичко друго от възможността да предложат на нацията директен път навън от блатото на последните четиридесет години. В Унгария беше направен опит за завръщане обратно към националната история отпреди 19 март 1944 (когато германските войски окупират страната). Годините на интервенция бяха представени като отговорност на германските и съветски окупатори, а следователно като нещо непринадлежащо към националната история. Събития като новото погребение на Миклош Хорти от 1993 бяха използвани за пребоядисване на националистите, групирани в управляващия по онова време Унгарски демократичен форум като пазители на пред-1944-та, „автентична“ национална памет – като по този начин стратегията на дисидентите за паметта-като-съпротива беше противопоставена на интелектуалската либерална визия.

Стратегията на националистите за памет-чрез-забравяне, забравя и собствения си исторически предшественик: масивния проект за забравяне, който беше обхванал цяла Европа – от Запад до Изток – в края на Втората световна война. Тони Джуд и Ищван Рев бяха идентифицирали един и същи феномен и от двете страни на разделението, последвало Студената война.[175] Необяснимите трагедии, широко разпространеното сътрудничество са нацистките окупатори и комбинираните интереси на всички главни партии (желанието на Съветите да избегнат разследване на собственото им поведение; желанието на политическите партии да спечелят гласовете на бившите нацисти; мобилизацията в името на един антикомунистически кръстоносен поход) – всичко това беше причинило безскрупулна хлабавост при раздаването на справедливост, удобно приемане на всеобхватния „мит за съпротивата“ и всеобщо изличаване на паметта за войната. Никой, включително и победителите, не можеше да претендира за чиста съвест. Комунистите на Изток, с тяхната поза на активна съпротива срещу фашизма, изглежда се намираха в уникалната позиция да предложат необходимото забравяне, едно „ново минало“ като средство за постигане на новото бъдеще (като заедно с това запазваха стигмата на националната вина, паметта за това забравяне).[176] Националният козел на отпущението тогава бяха „германците“, по същия начин, по който днес „съветите“ са обвинявани за мъките на комунистическата епоха.

По подобен начин, иронията на либералните дисиденти, прокарваща пътя за стратегията на по-късните, националистически опоненти, намира може би още по-ироничен паралел в един по-ранен момент от трансформацията. Директните предшественици на това поколение интелектуалци (а в някои случаи и точно същите личности) прокарват пътя и за евентуалните си потисници. Мнозина от тях първоначално приветстват появата на комунистическата утопия – която в хода на времето ще се завърне, за да ги преследва. „Онези млади, интелигентни радикали имаха странното усещане, че са поставили в ход нещо в света – едно дело, създадено от самите тях, което беше придобило свой собствен живот, изгубило всякаква прилика с оригиналната идея и напълно игнорирало начинателите на идеята.“[177] Интелектуалците са постоянно изумени, когато думите им довеждат до реални последствия, обикновено непреднамерени. Но публичните разговори, оказва се, са не само празни интелектуални упражнения.

В съседните страни други истории, изживявания на прехода и политически ситуации водят до най-различни резултати. Обща черта си остава обаче конфликтната природа на опитите да се договорят въпросите на паметта и, може би по-малко очевидно – тенденция към отдалечаване от героизацията на паметта за социалистическите злини (паметта като съпротива) и насочване към забравата и отрицанието на близкото минало. Пост-“Солидарност“ конфликтът между Адам Михник и Лех Валеса в Полша, полемиката около кармелитския манастир близо до Аушвиц, политическият залез на бившите дисиденти в Чехословакия и последвалия го „кадифен развод“, както и безброй многото „трусове на паметта“, породени от германското обединение – всички те показват променлив, но неоспорим микс от реабилитирани традиции (исторически фигури) и потискане на проблематични военни и следвоенни спомени.

Полският опит след 1989 беше маркиран от поразителния залез на „Солидарност“ (както идеята, така и организацията) като средство за постигане на интелектуални или политически цели – и упоритото запазване на много по-обърканите нерешени въпроси от Втората световна война. Ключовата фигура в Полша, Лех Валеса, водач на „Солидарност“, а след това президент, е уникална с това, че не е част от интелигенцията. Преди 1989-та той впечатляващо беше олицетворявал наследството на стачките от корабостроителницата в Гданск и тяхното представителство в полската традиция на „места на паметта“ (обединяването на социални идентичности около определени места на събития и техните последващи чествания).[178] Но щом само постигна властова позиция, Валеса предпочете да стилизира самия себе си по подобие на полския силен човек от междувоенния период, маршал Йозеф Пилсудски, като стигна дори дотам да имитира отвращението на предшественика си към парламентарната политика и формира „непартиен блок“.[179] Разиграването на националната карта от страна на Валеса, поставянето ѝ над работническите интереси, демокрацията и социалната справедливост, накара бившия му съюзник Адам Михник, една по-позната интелектуална фигура, публично да скъса с него и да предскаже открит конфликт между „полонофили“ и „еврофили“.[180] Този дебат се въртеше ясно около различни разбирания за полската нация, с едва-едва прикрити обвинения в полски шовинизъм и антисемитизъм от едната страна – и недостатъчна лоялност към „полските интереси“, от другата. Но докато национално-изграждащият проект след 1989 беше затъмнил нарастващото неравенство чрез идеализация на националния популизъм, то пък самата „Солидарност“ беше се представяла като безкритично единство, като „социален конфликт, свеждан до проста дихотомия между недиференцирания народ и държавата.“[181] И двете идентичности бяха се облягали на определено тотализирано виждане за националния разказ.

Откритата рана на полско-еврейските отношения все още отказва да зарасне. Конкуриращи се разбирания за жертвеност и мъченичество се сблъскват в конфликтните полски и еврейски памети за военновременните събития.[182] Този сблъсък е ясно представен в полемиката около кармелитския манастир близо до Аушвиц, създаден, за да се припомнят „греховете, извършени тук… но също и ‚като духовна крепост‘“, католическа и полска твърдина в самото сърце на еврейското lieu de mémoire?[183] Полемиката експлодира в открит конфликт при опита за окупация на мястото от еврейски активисти, които бяха изхвърлени с антисемитски епитети и физическа сила. Варшава също утвърждава своето право да бъде „място на паметта“, като място на двете паралелни, но трагично разделени едно от друго, въстания от 1943 и 1944. Джеймс Янг е извлякъл многобройните значения, придобити чрез увековечаването на въстанието в гетото.[184] От друга страна, Варшавското въстание, току-що възпоменато в церемониите по случай неговата петдесетгодишнина, има свое собствено множество различни значения. Празненствата във връзка с годишнината бяха открити с ново погребение на командира, ръководил въстанието, чиито останки току-що бяха върнати обратно в родината от Лондон. Случаят беше белязан от дебати и подозрения; групи от ветерани и десни групировки проведоха своя собствена церемония в знак на протест срещу присъствието на германски и руски представители на официалната церемония.[185] Въпреки признанието във връзка с клането от Катин, руските лидери „изглеждат несклонни да се откажат от мита, че напредването на Червената армия в Полша е означавало ‚освобождение‘“, докато поляците отказват да забравят бездействието на близките съветски части, което води до окончателното потушаване на въстанието (да не говорим за следвоенните комунистически гонения срещу полската съпротива от времето на войната).[186] Валеса похвали своя германски колега за неговото разкаяние, докато руснаците бяха критикувани поради липса на същото. Когато съседни национални идентичности се сблъскат, паметта също се превръща в монетна единица на дипломатическите ходове.[187]

В Чешката република, Вацлав Хавел беше подложен на особено видима, ако и не единодушна, атака по повод принципната му позиция към припомнянето. Есетата на Хавел и най-вече класическото „Силата на безсилните“ безпощадно разкрива компромисите на ежедневието („живота в лъжа“) и предлага път навън чрез „живот в истина“, чрез отказ да се сътрудничи на системата.[188] Това е една доста подобна на кундеровата стратегия на пълна съпротива, съчетана с подобно на онова на Конрад разбиране за реалността на сътрудничеството. Той продължава да припомня неудобните спомени, независимо дали от участието в комунистическата система или от начина, по който чехите са третирали судетските германци след 1945. Но с пълната загуба на изборите от 1992 от страна на неговите бивши дисидентски интелектуални колеги, той остана като самотен глас в пустиня, скръбно повтарящ призива си за „морал в политиката“.[189] Във всеки случай националистическите отсенки на паметта бяха много по-слабо видими в Чехия, отколкото в Унгария, макар че работата по разказа около основаването на нацията продължаваше, ако и по един по-малко публичен начин.[190] Междувременно, дисидентският разказ, съсредоточен около 1968 и съветското потискане на въстанието изглежда привлича само много слаб обществен интерес.[191]

В Източна Германия, бившата ГДР, архивите на тайната полиция Щази са гръмоотвод на след-обединителното национално формиране и проблемите около паметта. Архивите на Щази по перверзен начин представляват може би най-пълната реализация на „мечтата за тоталното записване“ – интелектуалния напор да се контролира паметта и да се записва всичко.[192] Това са записи на полицейска работа, която е „инфилтрирала всяка организация, всяко училище, всяка служба и буквално всяко семейство в Източна Германия“.[193] Конфликтът около съдбата на тези архиви, повдигащ въпроси на справедливост и отмъщение, лична сфера, обществен достъп и възможно използване от страна на тайните служби на Федералната република, се определя като най-острата борба около паметта в прехода към обединена Германия. В контекста на Vergangenheitsbewaltigung, или преработването на миналото, от страна на бившите граждани на ГДР, „ежедневните разкрития за предателства и дребноформатни амбиции“, които архивите разкриват, се оказват парализиращи, „разбиващи идеалите на хората и създаващи нова потребност от отмъщение, съпровождана от горчив цинизъм“.[194]

Това най-брутално запазване на паметта за сътрудничеството се съпровожда от същевременно и пълно изличаване на паметта във всички други сфери, постигано чрез бързото и тотално абсорбиране на всички следи – политически, законови, икономически и културни – от бившата източногерманска държава от страна на „реално съществуващия капитализъм“ на Федералната република, който „без усилие погълна четиридесет години източногерманска история“.[195] Подобно на други източно-централно-европейци, но в по-остра форма, бившите граждани на ГДР „се изправиха смутено пред откритието, че социалният опит на целия им живот внезапно е изгубил всякакъв полезен контекст“: спомените им са се оказали безполезни или, още по-лошо, един вид опасен багаж.[196] Писателката Криста Волф изразява отвращението си от еволюцията на техните собствени кундеровски „изгубени подвизи“, изпитвано от голяма част от интелектуалните дисиденти и активисти из областите на човешките права, мира и околната среда, които са подготвили почвата за събитията от 1989: „През целия си живот никога не съм виждала толкова фалшива атмосфера. Човек не захвърля четиридесет години съществуване на боклука… Онова, което ние извършваме сега, е капитулация, катастрофален колапс. Губим много неща, над които си струва да се поплаче.“[197]

Самата Волф беше неприятно заплетена в гъсталаците на политиката на паметта след публикуването, през 1990, на един дотогава непубликуван разказ от късните 1970 години, „Какво остава“, за собствения ѝ опит с наблюдението от страна на Щази. Тя незабавно беше атакувана от коментаторите от западногерманската преса – а също и от някои бивши дисиденти, подложени на значително по-сериозен тормоз, арест, и изхвърляне от страната – поради двусмисленото ѝ отношение към държавата ГДР. (Тя е била член на Единната социалистическа партия до 1990-та и почти всичките ѝ произведения са публикувани официално в източна Германия в чест на шестдесетата ѝ годишнина през март 1989. В края на 1989 тя подписва апел за „социалистическа алтернатива“, подкрепен от партийния лидер Егон Кренц, а през цялата си кариера по принцип е поддържала системата, макар и да е критикувала държавата.[198]) Тук се срещаме с опасностите на закъснялата, или възприемана като закъсняла, памет: критиците на Волф твърдяха, че ако тя е била истинска противничка на режима, то би публикувала историята си по времето на нейното написване, излагайки се по този начин на същия вид тормоз, който са преживели други хора.[199]

Самото германско обединение се превърна в средство за подновено напомняне и забравяне, може би най-добре символизирано от характеризацията му като „разклонение“. В еуфорията около преминаването от лозунга „Ние сме народът!“ към „Ние сме един народ!“, дългосрочната несигурност по повод обединението (и паметта за него), изпитвана от всички страни, изчезна без следа, като беше заменена от „мита… че то е било дълго потискана мечта, изпълнена както за източно-, така и за западногерманците.“[200] Конституционната щедрост на Федералната република към всички германци, включително и онези „Volksdeutsche“ от земите отвъд бившата ГДР, беше забравена социално, ако и не законово, когато наследниците на германските заселници – често почти не говорещи немски – заприиждаха от всички страни, очаквайки Германия да сдържи обещанието си за автоматично гражданство.[201] От такива очаквани имигранти бюрократичната процедура изисква документално доказателство за германски произход, който често може да се открие единствено чрез позоваване на военновременната верност на родителите или бабите и дядовците към нацистите, като по този начин се съживяват болезнени спомени.[202] В същото време онези германци, които вече са „вътре“, могат да използват обединението като средство за забравяне на колективната роля от времето на нацисткото минало. Бързите разпродажби, след падането на Берлинската стена, на тениски с надписи „9 ноември – аз бях там“, говорят именно за това забравяне; датата на падането на стената беше изместила напълно от паметите спомена за Кристалната нощ, случила се на същата дата петдесет и една години по-рано.[203]

Но още преди обединението да се беше дори появило на хоризонта, 1980-те години вече бяха показали определена интензификация на паметта и битките около идентичността в Западна Германия, най-добре онагледявана от многократно анализирания Historikerstreit (спор на историците). Обсебеността от темите за Аушвиц и нацистите като крайъгълен камък на модерната германска история беше се сблъскала с нарастващото желание за „нормализация“ на германското национално съзнание и търсене на такова виждане за историята, което да върне поне Западна Германия в общността на „нормалните“ нации.[204] (Това желание за „нормалност“ е централно също и за усилията на другите източно-централно-европейски нации за „завръщане към Европа“, предизвикващо и у тях нежелание за конфронтация с болезненото наследство на една „ненормална“ социална система.) Опитите да се отдели историческия разказ на Федералната република от режима, който я предшества, кристализираха в планирането на нов национален музей, посрещнато с яростна съпротива от онези, които виждаха в проекта пример за консервативен триумфализъм и опити за избягване на историческа отговорност. Открит през юни 1994, Музеят за съвременна история, вече правещ опит за включване на следвоенната история на новите източни граждани в една по същество западногерманска история, беше критикуван и като „история през погледа на [Хелмут] Кол“ (тоест такава, в която е прекалено доминиращ националният разказ), и като „купчина боклук от исторически кич“ (тоест, в нея липсва разказ).[205]

Водачите на Германската демократична република бяха конструирали отделна национална идентичност (такава на „държавата на работниците и селяните“), официално разделена от наследството на нацизма. Идеологически одобрената и наложена версия на събитията виждаше в националсоциализма създание на империализма, а следователно предшественик единствено на капиталистическата западногерманска държава. Бюрокрацията на ГДР, а също и големи части от източногерманската общественост, отхвърляха общото западно разбиране за една германска нация, разделена на две държави: според тяхното разбиране двете Германии, а също и жителите им, нямаха нищо общо.[206] След ограниченото смекчаване на идеологическата строгост в определени области на интелектуалната и научна дейност, стимулирани от подготовката за честването на 750-та годишнина от основаването на Берлин през 1987, към края на 70-те години се наблюдаваше предпазливо подновено въвеждане на класически германски исторически фигури и теми в историографията на ГДР. Но разбира се, отричането на всякакви връзки с националсоциализма от страна на държавата, за която се твърдеше, че е била основана единствено от борци срещу нацизма, беше не повече в състояние да изличи ужасните спомени от военновременното сътрудничество, отколкото бяха прекалено усърдните твърдения на Запада, че той вече ги е надживял. Спорното въстание в лагера Бухенвалд беше наричано „по същество основателски мит на Германската демократична република“.[207] Разкритията след 1989-та, показващи, че съветските окупационни власти са поддържали лагера в действие до 1950 г. „за да се наказват бивши нацисти, класови врагове и контрареволюционери“ изведе на преден план въпроса за сравнимостта между нацистките и съветски жестокости – самата сърцевина на Historikerstreit.[208] Всъщност, след колапса на ГДР беше се разпространило гледището, че комунистическата държава на практика е продължение на тоталитаризма на нацисткото управление, а дори и още по-лошо, тъй като е съществувала в продължение на четиридесет години вместо дванадесет.[209] В този смисъл естеството на източногерманската държава и нейното изкривено виждане за Холокоста и Втората световна война са централни за германските борби около идентичността и паметта. Писателят Гюнтер Грас беше изказал твърдението, че след четиридесет години на разделение, единственото нещо, споделяно от гражданите-наследници, е „бремето на виновното минало“.[210]

Към колебливия процес на германското обединение сега се прибавя и нарастващата враждебност към имигрантите и хората, търсещи политическо убежище както на Изток, така и на Запад. Ханс Магнус Енценсбергер отбелязва амнезията, свързана с отхвърлянето от страна на който и да било германски гражданин, на правото на новодошлите да се заселват тук, тъй като по принцип всички са наследници на имигранти.[211] Още по-отчетливо, Гюнтер Грас насочи вниманието към вида изключена памет, която може да игнорира факта, че хората от ромски произход (които, заедно с евреите, бяха подложени на опити за геноцид от страна на нацистите) са „отново подложени на насилие в Германия“ и се прехвърлят обратно през границите в съгласие със споразумение, сключено с румънското правителство.[212]

Тези привидно несвързани исторически събития могат да бъдат разглеждани като цялостно развитие: Аушвиц – Historikerstreit – обединение – отчуждение/шок/носталгия – неонацистко пробуждане и призиви за „чужденците навън!“ Както и при възхваляването на 9 ноември, изглежда, че новите варианти на все по-силно забравяне се създават по-скоро от различни и често противоположни възгледи за паметта, а не толкова от стимулираща интроспекция и изследване.

Полските, чешки и германски случаи отразяват всеобщия залез на критическия интелектуалски модел на паметта, в полза на една по-националистическа версия на историографията. Историята на следвоенната източно-централно-европейска колективна памет, в този вариант, е история на потискане на паметта от комунистическата държава и опозиция срещу нея, чрез дисидентска стратегия на съпротива („парадигмата Кундера“), самата тя по-късно последвана от една по-нюансирана, но също интелигентска, визия за сътрудничество и вина („парадигмата Конрад“). В края на краищата се стига до подновено потискане на паметта, извършвано в името на собственото ѝ запазване от един националистически проект, целящ да потисне всички спомени за живота при социализма. Различни тотализиращи претенции за конструиране и определяне на националния разказ довеждат до също толкова тотализиращи контра-претенции. В онова, което Ричард Търдиман нарича „диалектика на паметта“, самата памет протича в постоянен процес на отрицание и подновено изобретяване, без непременно да изоставя предишните парадигми.[213]

Най-новите развития говорят за нов набор от опасности пред чувствителното и изчерпателно преработване на паметта и миналото. През ноември 1993 Ню Йорк Таймс писа за плановете на един източногермански предприемач, със средства, предоставяни от западен инвеститорски концерн, да създаде „комунистически развлекателен парк“ в Пренден, близо до Берлин.[214] Паркът ще дава на туристите възможност да преживеят „реалния живот“ такъв, какъвто е бил в държавно-социалистическата ГДР. С пристигането си посетителят ще обменя определено количество западногермански марки срещу копия от старата източногерманска валута, ще заменя своя Мерцедес или Фолксваген с оригинален Трабант или Вартбург, и ще влиза в парка. След като се е нахранил в опърпан, но евтин ресторант, където обслужването е неприятно и отблъскващо, тя или той може да бъде оклеветен за непредпазливи „анти-държавни“ коментари от шпиони на Щази, арестуван/а и разпитван/а, и дори „хвърлен/а в затвора“ за няколко часа. Или посетителят може да използва останалата си твърда валута, за да пазарува в специални луксозни магазини. Плановете за създаване на парка включват използване на оригинални униформи, знамена, и пропагандни плакати, а също и оригинални телевизионни предавания на съветски филми по специалния парков телевизионен канал, първомайски демонстрации и, разбира се, заграждения от бодлива тел и мрачни гранични кули.

Дали това е следващата крачка: преходът от политическа към икономическа манипулация, тоталното превръщане на паметта в стока? „Източната носталгия“ сега вече може да бъде измервана в „твърда западна“ валута.[215] Вместо да бъде направена част от настоящето, паметта – както в будапещенския скулптурен парк – е изкоренявана, откъсната от живота, пакетирана и „продавана“, независимо дали за пари или политически предимства.

Тони Джуд определя като „най-изразителната криза“ на паметта днес въпроса за възстановяването и компенсацията на собственост, конфискувана от комунистическите режими.[216] Непризнаваният подтекст на този дебат е, че много хора тогава са се възползвали материално от страданието на други. По такъв начин личната история е потенциално директен източник на богатство (или лишения), точно както е била източник на лишаване от собственост след 1948, когато всички хора, набедени да имат благороден или „кулашки“ произход, са били лишени от собственост, а също и от каквато и да било роля в изграждането на социалистическото общество (а в крайния случай – хвърляни в затвора или изпращани в лагери). В един скорошен случай, популярна пицария в един от индустриалните квартали на Будапеща е заплашена от затваряне за нарушаване на закон от 1993, който забранява публичния показ на „тоталитарни“ символи (най-вече пречупени кръстове, сърп и чук или червена петолъчка).[217] В закусвалнята-бар, наречена Marxim’s (чието название е едновременна игра с най-малко три скрити значения: известната верига от ресторанти Maxim’s, руският писател Максим Горки и, разбира се, Карл Маркс), могат да се открият декори от бодлива тел и комунистически лозунги.[218] Дали това е пример за държавно потискане на паметта, или потискане на правото да се манипулира паметта свободно? Или може би то е превръщане на паметта в стока „отдолу“? Или всичко това, взето заедно?

Всъщност, има ли изобщо някакво бъдеще за някаква справедлива колективна памет в Източно-централна Европа, за национални разкази без козли на отпущението или изключване? Джеймс Янг предлага понятието „събрана памет“ вместо „колективна памет“ като начин да се изрази по-скоро нееднородната, отколкото обединяваща, природа на паметта.[219] „Националната памет обхваща множество, понякога конкуриращи се, разсъждения.“[220] Но дали „събраната памет“ не е възможна най-вече на Запад? Дали тя не е нещо нереалистично за все-още-формиращите-се нации на изток от историческото европейско разделение? Тони Джуд, каталогизирайки настоящия европейски проблем на „не-паметта“, прави остро разграничение между отношението към паметта на Запад и на Изток: „Ако проблемът на Западна Европа е недостиг на памет, то в другата половина на континента проблемът е обратния. Тук паметта е прекалено много – твърде много видове минало, от което хората могат да извличат заключения, обикновено като оръжие срещу миналото на някой друг.“[221] Той продължава, питайки се дали не е нужно, „говорейки социално, … да се каже нещо в полза на табутата“, в полза на онази „единствена красива лъжа“, която комунистите са наложили, за да се противопоставят на „множеството неприятни истини за тази част от света“ (фашизъм, антисемитизъм и „хиперколаборационистки режими“).[222] Дали самото запомняне, дори и „истинското“ запомняне, винаги е нещо добро? Дали в някои случаи не може да се каже нещо и в защита на „стратегическото забравяне“, в полза на възможността индивидите и личностите да вървят напред? По думите на Бенедикт Андерсън, „всички дълбоки промени в съзнанието, по самото си естество, носят със себе си отличителни амнезии. От такива забравяния, при специфични исторически обстоятелства, възникват наративи.“[223] Или, според Ищван Рев: „Писането на история никога не е породено единствено от запомняне; забравянето, отхвърлянето на елементи, които не могат да бъдат напаснати в новата история, е също толкова част от реконструкцията на историята, колкото и запомнянето.“[224]

Това със сигурност е позицията и на Фридрих Ницше: „Без забравянето е напълно невъзможно да се живее… Има едно ниво на безсъница, на размисъл, на историческо осъзнаване, което наранява и в края на краищата разрушава живото същество, независимо дали става дума за човек, народ или култура.“ [225] Тези наблюдения изглеждат забележително далновидни когато бъдат приложени към днешната Източно-централна Европа, с нейната изпусната от бутилката история и водещото ѝ гражданство, живеещо в страх, че „справедливост“ от някакъв разрушителен вид може да се спусне върху него по всяко време:

Когато неконтролираното историческо чувство надвие и разкрие всичките си последици, то изкоренява бъдещето, като разрушава илюзиите и лишава съществуващите неща от единствената атмосфера, в която те могат да живеят. Историческата справедливост, дори и когато бъде приложена по истински и непокварен начин, е плашеща добродетел, защото тя винаги подкопава и разрушава живите неща.[226]

Вече е изтъквано, че ницшевата „реторика на забравянето“ е превърнала забравянето в положителна и продуктивна постмодернистка дейност.[227] Действително, при толкова много конкуриращи се и конфликтни памети и истории, не е ли по-добре да се изоставят всякакви метанаративи, да се остави паметта да процъфтява във всичките ѝ проявления – истинни, фалшиви или каквито и да било? От друга страна, защо пък е нужно паметта по необходимост да бъде обвързвана с която и да е „истина“, която и да е реалност?[228] Чарлз Майер посочва както изкушенията (свобода от краен историцизъм), така и опасностите (релативизация на Холокоста), произтичащи от „постмодерната историография“.[229] Такава историография би могла да бъде разглеждана и като ограбване на националния разказ от неговия „естествен“ ред и трансцедентно значение. Историята е призовавана, ако изобщо, „по-малко като запис, отколкото като проблематичен учредител на идентичността“. Паметта също е под ръка за всяка желана ad hoc конструкция на идентичността. Последователният национален разказ вече не е нито съществен, нито дори желателен.

Със сигурност са налице повече продуктивни възможности, както за теорията, така и за практиката. Концепцията на Мишел Фуко за „дискурсивния режим“ разглежда промените не толкова в самото познание, колкото в начините, по които то е управлявано.[230] Вместо да теглим черта между „идеологията“ и „истината“, ние би трябвало да „виждаме исторически как ефекти на истината биват създавани в дискурси, които сами по себе си не са нито истинни, нито фалшиви.“ Истината не се намира извън властта; по-скоро:

…всяко общество си има свой собствен режим на истина, своя „обща политика“ на истината: тоест, видовете дискурси, които то приема и прави да функционират като истинни; механизмите и инстанциите, които позволяват да се разграничават истинните от фалшивите твърдения; средствата, чрез които всеки от тях се санкционира; техниките и процедурите, на които се придава ценност в процеса на придобиване на истина; статуса на онези, които са натоварени със задачата да казват кое се счита за истинно.[231]

Заменянето на „истината в паметта“ с „истината“ може да ни помогне, в концепцията на Фуко, да осветим собствения си проблем. Партийните идеолози (държавата), дисидентстващите писатели, интелектуалците, националистическите политици – всички те претендират да представят или портретират една „по-истинна“ колективна памет, или поне такава, която съответства в по-голяма степен на „истинното“ колективно минало. А всъщност онова, с което те се занимават, е създаването и развиването на дискурси – държавно-социалистически дискурс, дискурс на съпротивата, дискурс на интелектуалната отговорност, националистически дискурс – които се конкурират при оформянето или поемането на „режима на (паметта-) истина“. По подобен начин ние можем да започнем да разчупваме абсолютната опозиция между паметта и забравянето. Забравянето не е абсолютната опозиция на паметта, нещо непременно фалшиво и подлъгващо, а „запомняне другояче“, друга ревизия в един поток на постоянни ревизии и еволюция.[232] Дали архивите на Щази са хранилище на спомени или място, където миналото е съхранено, за да се освободим от него? Дали миналото на Криста Волф е средство за запомняне или задънена улица, която не води наникъде? В тези и други случаи хранилищата на паметта по неизбежност имат двойна валентност. Историята не е, както в „парадигмата на Кундера“, такава на паметта в противоположност на забравянето, а на различни – повече или по-малко изключващи се, отричащи се или противни една на друга – версии на „запомнянето другояче“.

Представата на Фуко за „генеалогия“ също предлага противотежест на тотализиращите национални наративи, създадени в дискурсите на паметта. Разяснявайки ницшевото разбиране на понятието, той намира, че „неговото задължение е не да демонстрира, че миналото съществува активно в настоящето, че то продължава тайно да вдъхва живот на настоящето… [а] да поддържа отминаващите събития в подобаващото им разпръскване.“[233] Представата на Ницше за наследство е не „придобивка, не притежание, което нараства и се втвърдява. По-скоро то е нестабилно струпване от погрешности, пролуки и хетерогенни наслоения, които заплашват крехкия наследник отвътре или изотдолу“.[234] По такъв начин точното изследване на миналото се превръща по-скоро в нещо дестабилизиращо, отколкото стабилизиращо. Националният разказ, като средство за контрол, може да бъде покварен и разцепен на многобройни и постоянно променящи се разкази. Използването на самата памет може и трябва да бъде подложено на такова изследване, като по този начин смесва призива за „социална история на паметта“[235] с „работния принцип, че когато и да бъде призована паметта, ние трябва да си задаваме въпроса: от кого, в какъв контекст, срещу какво?“ (както веднъж вече беше предложено на страниците на това списание).[236]

През май 1994, в зашеметяващо поражение както за управляващата национална централно-дясна коалиция, така и за дисидентите-превърнали-се-в-либерали, унгарските избиратели поставиха на власт Унгарската социалистическа партия, наследник на управлявалата в продължение на три десетилетия партия на „гулаш-комунизма“ на Янош Кадар – една партия, съставена от същите реформаторски настроени комунисти, които бяха се опитвали да накарат системата да проработи и които накрая, с нежелание, бяха договорили нейното сваляне. По този начин Унгария се присъедини към Полша и Литва (а впоследствие и България), при връщането на власт на „пост-комунистите“ – хората, политически замесени в явленията от четирите десетилетия, които националистите бяха се опитвали да изличат от паметта. Как може това развитие да се съчетае с нашата „диалектика“ на следвоенната памет? На пръв поглед то може да изглежда като случай или на амнезия – вземане присърце на националистическите проповеди и захвърляне на всякаква отговорност, заедно с паметта – или на носталгия, разкрасяване на неприятни спомени за страдание и вина. Но Ищван Рев твърди, че, поне в Унгария, вместо да бъде продължение или нова сцена на изкривяване на паметта, това развитие може би всъщност говори за относително отслабване значението на паметта и нейната откритост за оспорване. Историческият проект на националистите е станал жертва не толкова на един по-убедителен национален разказ, колкото на собствената си неспособност да реши ежедневните проблеми на инфлацията, безработицата, престъпността и несигурността, които са основните грижи на повечето унгарци. Смесицата от лъжи, непоследователност (лесното достигане на споразумение между националистите и индустриалните мениджъри от номенклатурата, тайната полиция от комунистическите времена, както и съдиите от показните процеси), и накрая просто нагла корист, доведоха до усещане за „безтегловност“. Казано другояче: ако миналото и паметта са толкова лесно манипулируеми, то защо изобщо е нужно да им се обръща внимание, след като те просто не включват вече въпроси на живот и смърт? За Рев тази „безтегловност“ е и отхвърляне на националния разказ, който изличава исторически периоди, преживявания и спомени, и по този начин е едно потенциално положително развитие. Губейки тежест, националистическият разказ губи освен това изключителността си, оставяйки място и за други, конкурентни версии.[237]

Режимът на истината няма да се разпадне, но той може да се открехне и да стане по-демократичен. Според характеристиката на Тони Джуд, Източно-централна Европа не може да достигне „нормалност“ поради „двойната криза на историята“:

От една страна цинизмът и недоверието са се просмукали във всички социални, културни и дори лични обмени, така че създаването на гражданско общество, а в още по-голяма степен гражданска памет, е много, много трудно. От друга страна налице са множество памети и исторически митове, всеки от които се е научил да мисли за себе си като легитимен просто поради това, че е личен и неофициален. Там където тези лични или племенни версии се пресрещат, те оформят мощни анти-истории от взаимно антагонистично и разделително естество.[238]

Но да се направи прекалено рязко разграничение между Изтока и Запада би означавало да се игнорират турбуленциите в „западните“ дискурси на паметта, историята и нацията. Съблазнителното предложение към източно-централно-европейците просто да „забравят малко“, за да бъдат „нормални“, подкрепя един мит на Запада, който съществува единствено в задушаващия модел, наложен на „Изтока“ (независимо дали в контекста на паметта/историята, капитализма, демокрацията или който и да било друг абсолют, предложен на нациите, намиращи се в преход).

Ако източно- и източно-централно-европейците действително се „уморят от припомняне“, труизмът на Пиер Нора, че „съществуват толкова памети, колкото и групи, че паметта е по самата си природа многообразна и въпреки това специфична; колективна, множествена и въпреки това индивидуална“, може и да придобие шанс да стане оперативен.[239] Алтернативен пример се предлага от усилия като онези на един артист и политик от Зелената партия, да спаси една от граничните кули близо до берлинския Райхстаг като „жизнено важна част от (източно) германското наследство, което не би трябвало да бъде покрито със знака на Мерцедес, а да бъде възстановено и използвано като място за срещи, културен център и зловеща [за съжаление!] туристическа атракция; предложението предвижда също и създаването на пазар за селскостопански продукти около кулата, на който да се предлага местна продукция на по-ниски от обичайните цени.[240] Друг пример е Галерията от Източната страна – парче от стената, дълго около 500 метра, оставено непокътнато и открито за творбите на артисти и техните

…реакции към промените в Източния блок… Там, където доскоро Стената беше стриктно наблюдавана бяла бариера против капитализма, днес тя се е превърнала в паметник на творческата енергия… Докато стенописите от западната страна на Стената са разпродадени на частни колекционери и музеи, или са били разпарчетосани на хиляди дребни сувенири, Галерията от Източната страна запазва част от вкуса на политическия стенопис – едно явление, представляващо смес от носталгия и памет.[241]

Можем само да се надяваме, че потиснатите памети и потиснатите версии на колективни спомени, ще бъдат в състояние да се издигнат отново на повърхността, да навлязат в обществения дискурс. Макар че личните истории и спомени представляват източници както на власт, така и на богатство – както при изземането на собственост от 1948, при настоящите борби за компенсация срещу тях, или при опитите на националистите за пречистване на националното минало – продължаващото социално неравенство може би ще задуши подобни надежди. Интелектуалците и писателите, въпреки претенциите си, са далеч от недосегаемост; те са се възползвали и ще продължават да се възползват от своите представяния на паметта. Но политическите развития могат да помогнат поне националните разкази да бъдат отворени за повече истории, включително и за някои от онези, които са били потиснати от различните парадигми на паметта през последния половин век. Между наивния идеализъм и черното бъдеще на „племенното“ гледище, собствената динамика на региона и неговата история ще определи шарките в десена на бъдещите спомени.

1993 г.

РИХАРД С. ЕСБЕНШАДЕ

Рихард С. Есбеншаде е унгарско-американски историк, занимаващ се с въпросите на следвоенната и след-1989-та централно-източноевропейска идентичност.

Преди Първата световна война:

какво може да ни каже 1914 година за настоящето

Автор: Ричард Дж. Еванс

Докато навлизаме в стотната година от избухването на Първата световна война, в мисълта възникват множество неудобни паралели със собственото ни време. През 1914 свръхсилата, която доминира в света чрез контрол върху моретата и управление на империя, състояща се от колонии, доминиони и зависими страни – Великобритания – е предизвиквана от съперник, който започва да я задминава икономически и създава собствени въоръжени сили по суша и море, за да утвърди претенцията си за „място под слънцето“ – Германия. Всичко това изглежда някак заплашително близко до ситуацията днес, когато глобалното господство на Америка все повече е поставяно под предизвикателство от възхода на Китай.

Идеологическите съперничества между конкурентите тогава и сега също изглеждат поразително сходни, поне на пръв поглед: от една страна, Великобритания тогава и Америка днес, с техните демократични политически системи, които държат правителствата отговорни пред законодателните власти и заменими чрез процедурата на всенародни избори. От друга страна, Германия тогава и Китай днес, с техните назначавани и несменяеми правителства, отговорни единствено пред самите себе си. Свободната преса и откритото публично пространство от едната страна се намират в контраст с контролираната публична сфера от другата страна, при която цензурата и уловките на една полицейска страна по същество запушват устата на най-резките критици на правителството.

И, разбира се, както тогава, така и днес, в сила си остава зловредното влияние на национализма – китайското дрънкане на саби във връзка с различните оспорвани острови почти не отстъпва по реторична страст на бомбастичните речи на кайзера, утвърждаващи германските претенции в Африка и Близкия изток преди 1914. Сблъсъкът на идеологиите и религиите е очевиден преди 1914, също както и днес, като и в двата случая акцентът пада върху тревожните места по света.

В момента онова, за което се тревожим, са конфликтите в Близкия изток: злостната гражданска война между съперничещи си ислямски фракции в Сирия, както и борбата за надмощие между шиитския Иран и сунитската Саудитска Арабия. Допълнителен елемент на опасност се внася от Израел с неговия атомен арсенал и отново Иран, с непрестанните му опити да изгради свой собствен такъв. Китай и Русия застават зад едната страна, докато НАТО и САЩ се подреждат зад другата.

Преди 1914 критичното тревожно място са Балканите, където националистическите страсти са подсилени от религиозни конфликти между, от една страна, християнските държави (например Гърция и България) и Османската империя, от друга. Хабсбургската монархия, управлявана от католически елити, е предизвиквана от православна Сърбия. И точно както в днешния Близък изток вече имаше няколко войни (през 1948, 1967 и последно през 1973), така и тогава е имало предшестващи войни на Балканите (между Русия и Турция през 1877-78, и между Сърбия и България през 1885). Така че 1914, понякога наричана тук в региона „трета Балканска война“, не е нищо ново за тези страни.

Всички балкански сили от онова време са тежко въоръжени, като закупуват най-новите оръжия от водещите европейски производители с помощта на заеми, предоставяни от британските, френски и германски правителства. Всички тези страни са политически нестабилни, правителствата нерядко са сваляни чрез сила, а терористически организации като сръбската „Черна ръка“ или ВМРО, процъфтяват.

Балканските държави, също като днешните нации от Близкия изток, до известна степен са „упълномощени“ от по-големи сили, най-вече царска Русия, Германия и Австро-Унгария. Самите тези сили вече са се намирали на ръба по време на първата Балканска война през 1912-13, когато Черна Гора в съюз със Сърбия напада северна Албания, където сред жителите няма буквално никакви черногорци или сърби. Австро-Унгария изисква оттеглянето на Сърбия, Русия започва мобилизация в подкрепа на сърбите, а Франция обявява подкрепата си за руснаците. Ситуацията е разредена само чрез британската намеса, в резултат на която се провежда международна конференция, гарантираща независимост за Албания.

Целият епизод е един вид злокобно подсказване за онова, което ще се случи през август 1914. С разпадането на съюза между балканските страни през 1913 България преминава под патронажа на германците, като единствената оставаща държава-клиент на руснаците в региона е Сърбия. Сръбските амбиции вече са подбудили Австро-Унгария да присъедини Босна и Херцеговина, с тяхното значително сръбско население, през 1908[242]. Да се обявява всичко това за несвързано с амбициите и съперничествата на Великите сили (както го направи наскоро Борис Джонсън[243]) е също толкова погрешно, колкото би било да се обявяват за несвързани с международните отношения от по-голям мащаб днешните яростни антагонизми в Близкия изток.

И все пак балканските нации от късния 19 и ранния 20 век са също толкова малко „просто марионетки“ на Германия или Русия, колкото и днешните държави от Близкия изток са „просто марионетки“ на Америка, Русия или Китай. Както президентът Обама откри сам, да се контролират израелските правителства е съвсем не лека задача; той може и да казва на израелците да не строят повече еврейски селища по окупирания Западен бряг, но те го правят въпреки това. Китай и Русия може и да блокират западните опити за налагане на санкции срещу режима на Асад в Сирия и да продължават да го снабдяват с оръжия, но те не могат да го контролират или да спрат неговите опоненти, така че се принуждават да търсят начини за прекратяване на конфликта по мирен път; сътрудничеството им при премахването на химическите оръжия говори за нежеланието им да поддържат режима при всякакви обстоятелства.

Китай снабдява Иран с оръжия и атомни технологии, но не може да направи почти нищо, за да посредничи при неговата политика в Близкия изток. Подходът му е смекчен от необходимостта да се поддържат добри отношения със Съединените щати. Не на последно място поради нарастващата важност на икономическите връзки със запада, Русия се огъна пред международния натиск за санкции срещу Иран и ограничи доставките си на оръжие в страната. Във всичко това няма особено много свидетелства в подкрепа на твърдението, че днешните велики сили са въвлечени в регионални конфликти така тясно, както са били през 1914.

Една от важните причини за това се крие в нашето променено отношение към войната. Европейските войни от 19 век са ограничени по времетраене и обхват, и рядко включват повече от шепа участващи страни. Казано обобщено, смъртните случаи в битките между 1815 и 1914 са седем пъти по-малко от същата цифра от двадесети век. Войните за немското обединение от 1860-те, Руско-турската война от 1877-78 и други подобни конфликти са били разрешавани бързо чрез решаващи победи от едната или другата страна. Дори Кримската война от 1854-56 не засяга нещо повече от задния двор на Черно море.

През 19 век страхът от резките политически промени и разрушения, причинени от Френската революция, обединява отново и отново европейските страни в съюза, познат под името „Системата на европейския концерт“, за да разрешава потенциалните конфликти чрез международни конференции. И макар да е сериозно увреден през 1850-те и 1860-те, Концертът е подновен отново през 1870-те, когато Берлинският конгрес преначертава картата на Балканите, докато една друга Берлинска конференция смекчава колониалните съперничества през 1884 (без, разбира се, да търси мнението на милионите хора, които ще бъдат колонизирани). Тези институции, подобно на Обединените нации днес, предоставят форум, на който дипломатите и държавниците могат да работят заедно, за да избягват войните, като усилията им са до голяма степен успешни.

Ако днес няма признаци за скорошно разпадане на ООН, въпреки всичките ѝ недостатъци, то това се дължи не на последно място на факта, че следвоенните споразумения от 1945 почиват върху всеобщото разбиране, че международното сътрудничество във всички области трябва да бъде по-силно, отколкото е било при Лигата на нациите, злощастният предшественик на ООН. Разрушенията, причинени от Втората световна война, с нейните 50 милиона или повече убити, нейните разрушени градове, нейните геноциди, с широкоразпространеното отричане на гражданските ценности, има далеч по-мощно въздействие от смъртните случаи, причинени от Първата световна война, които са до голяма степен ограничени най-вече до войниците, участващи в активни военни действия (с важни изключения, особено геноцида срещу един милион или повече арменски цивилни лица, убити от турците през 1915). През 1945 Хирошима и Нагасаки предоставят едно допълнително, ужасяващо предупреждение за това какво би могло да се случи ако светът отново започне война.

През 1914, напротив, много малко хора имат каквато и да било представа за катаклизма, който ги очаква. Както адмиралите, които смятат, че войната по море ще бъде просто повторение на великите морски битки от миналото, така и генералите мислят, че сухопътната война ще бъде нещо като конфликтите от 1860-те, започващи с бързи, осъществявани чрез железници, прехвърляния на войски към фронта, последвани от решаващи сражения, в която едната от страните ще преживее унищожително поражение. Мирът пък ще бъде сключен само след няколко седмици или най-много месеци. Но в сравнение с миналите времена, някои нови технологически постижения, като простата бодлива тел, патентована през 1874, както и картечницата, усъвършенствана в преносима форма едно десетилетие по-късно, вече са се превърнали в стандартно защитно оборудване. Заедно с това обаче двигателят с вътрешно горене и бронираното покритие все още не са развити достатъчно, за да доведат до производство на танкове, които да преодолеят тези защитни технологии по достатъчно ефективен начин и да възстановят отново мястото на бързите движения във военното дело. Няколко души успяват да осъзнаят достатъчно рано тези неприятни факти, особено полският банкер Ян Блох, в чиято книга Модерни оръжия и модерна война, публикувана в началото на новия век, се твърди, че при следващата голяма война „лопатката ще бъде също толкова важна, колкото и пушката“, и се предсказва, че войната на бъдещето ще бъде мъртва хватка, в която бързите победи ще бъдат невъзможни.

Но никой не обръща внимание на това предсказание, понеже генералите, политиците и държавните служители са неспособни да приемат такова отрицание на идеята за лесни победи. Най-късно към 1910 година идеята, че наближава война, вече се споделя от мнозина – всъщност това разбиране допринася много за нейното приближаване. Адмирал Джеки Фишер пише за атмосферата, която тази представа е създала в Кралския флот след 1902: „Ние се подготвяхме за война в професионалните си часове, говорехме за война, мислехме за война и се надявахме на война.“ Шефът на германския генерален щаб обявява през 1912, че войната трябва да дойде „и колкото по-скоро, толкова по-добре!“. В това разбиране войната се привижда като нещо не само неизбежно, но и положително. Един германски писател пише за август 1914: „Най-после животът отново беше придобил реалното си значение… Великите добродетели на хуманизма… верността, патриотизмът, готовността да се умре за един идеал… триумфираха над търговския и търгашески дух… Войната ще пречисти човечеството от всичките му нечистотии“[244] Войната е изглеждала като шанс да се извърши нещо величаво в една прозаична епоха.

В подобен дух, британските писатели се възторгват от възможностите, предлагани от войната:

Да умреш млад, чист, пламенен; да умреш бързо, в перфектно здраве; да умреш, спасявайки други от смърт, или още по-лошо – от безчестие… да умреш и да занесеш в по-цялостния, по-пълен живот отвъд, незацапани надежди и аспирации, невгорчени спомени, цялата свежест и веселост на май – не е ли това повод за радост вместо мъка?

Както пише Хоръс Ансли Вейчъл в Могилата (1905). Войната е изглеждала като избавление, като пускане на свобода на множество енергии, потискани дълго време, като разрешаване на нерешимите проблеми, измъчващи европейската политика и общество във все по-голяма степен през късния 19 век: едно бягство в по-проста, по-ясна и по-славна реалност.

Освен това преди 1914 войната е разглеждана от висшите класи в Европа като утвърждаване на мъжествената чест, подобно на дуел, само че в много по-голям мащаб. По онова време дуелът е общоприет начин за отмъщаване на реални или въобразени засягания на мъжката чест в буквално всички европейски страни[245]. Френският политик Жорж Клемансо се е бил в дуел; същото е правил и руският премиер-министър Пьотр Столипин. Дуелирането се среща често сред юнкерската аристокрация в Германия, а и политиците в Австро-Унгария редовно участват в дуели. Само във Великобритания те вече са отживелица: смисълът на дуела е в това да се докаже нечия мъжка чест, като се стои неподвижно, докато противникът изстрелва срещу вас куршум от разстояние двадесет или тридесет крачки, а изобретяването на модерния крикет, при който от мъжа се изисква да се изправи пред един по-различен, кръгъл и твърд обект, запокитен насреща му откъм другата вратичка в игралното поле, се е оказало задоволителен (и някак успокоително-законен) заместител. Енергичността, силата на волята, способността за себеутвърждаване и неотстъпчивост пред лицето на врага – всичко това са неотменни части от поведенческия код на мъжете от висшите класи, чиито действия довеждат Европа и света до войната от 1914, в противоположност на гъвкавостта и проницателността на великите държавници от едно по-ранно поколение, като Бисмарк, чието дълбоко разбиране за несигурността на позицията на германската империя в международния ред е също толкова силно, колкото и пренебрежението на кайзер Вилхлем II към него.

Такива кодекси на мъжкото поведение изглеждат почти неразбираеми един век по-късно. Политиците от атомния век осъзнават твърде добре крехкостта на световния ред. В наши дни мъжествените пози печелят единствено насмешка. Ужасите на нацисткия расизъм и геноцид сложиха край и на доктрината на социалния дарвинизъм, която е широко разпространена сред европейските елити в началото на 20 век, но не оцелява след войната от 1939-45.

В същото време обаче, лидерите на почти всички европейски страни през 1914 са измъчвани от страх пред бъдещето. Германия се страхува от нарастващата мощ на Русия; Австро-Унгария е изнервена от надигането на славянския национализъм вътре в нейните граници; Русия се страхува от допълнителни унижения от вида, който е била принудена да понесе във войната си срещу Япония през 1904-1905. Но и отвътре европейските страни са измъчвани от стачки, кампании на суфражетки и конкретно заплахата от гражданска война в Ирландия, която дестабилизира Великобритания. Политически убийства и работнически протести подкопават царския авторитаризъм в Русия, а победата на марксистките социалдемократи на изборите от 1912 в Германия довежда до криза на доверието към управляващия елит.

Човек би могъл да посочи паралели с настоящата криза в еврозоната, в която всички държави-участнички се надяват да избегнат колапса, но заедно с това преследват собствените си интереси и по този начин не могат да постигнат единно мнение по това как кризата да бъде преодоляна. Но пък социалното недоволство, разпалено от нея, е ограничено най-вече до Гърция, а основните държави все пак успяват да работят заедно, за да ограничат вредите – в резултат на което, поне засега, колапсът действително се избягва успешно.

И все пак икономическите фактори играят роля и през 1914, точно както го правят и в наши дни. Във Франция и особено във Великобритания се започват големи дебати, породени от привидно неудържимия успех на германската икономика. И действително, в навечерието на войната германската индустрия вече е задминала онази на Великобритания. Делът на Германия в световната индустриална продукция се е увеличил четирикратно от 1860-та, докато делът на Великобритания е намалял с една трета. Германия произвежда два пъти повече стомана от Великобритания и е доминираща в химическата и електрическа индустрии по цял свят, чрез фирми като Сименс, BASF, AEG и много други. В науката, теориите на Макс Планк и Алберт Айнщайн революционизират физиката, докато Роберт Кох и учениците му поемат водачеството при откриването на причинителите на една болест след друга, чрез новаторската си работа в областта на бактериологията. Автомобилът е германско изобретение, както и дизеловият двигател. Има очевидни паралели между тези страхове и безпокойството на САЩ пред Китай, понякога стигащо до параноя. Но поне засега американските безпокойства не се превръщат в политическо действие. Интервенциите на САЩ са насочени не срещу ролята на Китай в други части от света, а срещу средни или малки регионални сили като Сърбия, Афганистан и Ирак.

Преди 1914 обаче, поне в Германия има много хора, които вярват, че германският икономически и технологически растеж трябва, или би трябвало, да се трансформира в политическа мощ на световната сцена. В късния 19 и ранния 20 век доминиращата в Европа представа за глобална мощ се базира на притежаването на отвъдморски колонии. Наскоро обединената Германия до голяма степен е пропуснала участието в имперските плячкосвания по време на „разпарчетосването на Африка“ през 1880-те. Британското правителство не се противопоставя рязко на немските претенции за получаване на собствени колонии; всъщност, в един момент дори е предложена сделка, при която Лондон се съгласява германците да получат разнебитената и зле защитена отвъдморска империя, държана тогава от португалците.

Всичко това указва наличието на огромни разлики между света от 1914 и днешния. Преди един век Великобритания, Франция, Испания, Португалия, Италия, Холандия, Германия, Дания и Русия притежават огромни колонии с милиони поданици. Със своята все по-увеличаваща се мощ и влияние, Съединените щати също започват да се присъединяват към клуба. Първата световна война е борба между империи и едно от следствията ѝ е ново разделение на земното кълбо, при което германските колонии са иззети и разделени между победителите.

Колониализмът изгуби легитимността си след 1945. Ранният 21 век е свидетел на възхода на някои бивши колонии като Бразилия, Нигерия или Индия, и превръщането им в основни участници в глобалната икономическа игра. В противоположност на десетилетията на Студената война, когато международните отношения се състояха от двуполюсна система, противопоставяща Съветския съюз на западните сили, днес имаме многополюсна система. Светът днес е станал по-подобен на онзи от късния 19 век, макар че Великобритания, въпреки огромната си отвъдморска империя, никога не е била толкова доминираща колкото Съединените щати станаха след колапса на комунизма. По онова време международните отношения също са се състояли от многополюсна система. Основната разлика е в това, че тогава почти всички основни играчи са били от самата Европа.

Разпадането на тази система е един от главните фактори, довели до избухването на войната през 1914. Докъм 1904-05 Великобритания гледа на Франция и Русия като на основните си съперници в борбата за глобално влияние, но когато опасните англо-френски колониални противоречия са разрешени, а Русия се отвръща от Азия, след поражението от Япония, възходът на Германия получава централно място и Европа се разделя на два въоръжени и все по-антагонистично настроени лагера, приблизително по границите на по-късната Студена война. В една атмосфера, която насърчава най-вече положителни отношения към войната, това е злокобно развитие, за което липсва паралел в ранния 21 век, въпреки всички пози около Сирия и Иран от страна на Русия и Китай или силите на НАТО.

Между двете епохи има и още един паралел. По същия начин, по който днес ние се намираме по средата на епоха на бърза глобализация, така и през 1914 процесите на глобализация са доста силни, благодарение на открития като телефона, парахода и потенциално самолета. Съвместни инвестиции на френски и германски фирми създават нови икономически единици, които прекосяват Рейн. Културният обмен, туризмът, икономическите взаимозависимости – всичко това достига глобални измерения през 1914.

При всички заплетени опити на марксистите да докажат, че движещите сили зад Първата световна война са икономически, логиката на капитализма всъщност говори против войната, а не в нейна подкрепа. И все пак нито икономическата рационалност, нито културната близост се оказват пречки по пътя към конфликта. Причината за това обаче не е идеологическа. Едва ли могат да се намерят по-неубедителни аргументи от ония на съвременни консервативни политици и писатели като Майкъл Гоув и Борис Джонсън, представящи избухването на Първата световна война като сблъсък между либералната демокрация на Великобритания и авторитарния милитаризъм на Германия.

През 1914, 40 процента от възрастните мъже в Англия нямат право да гласуват; войниците, които се записват доброволци, го правят не в защита на права, които почти половината от самите тях не притежават. Всички възрастни в тогавашна Германия могат да гласуват. Най-голямата политическа партия в Германия, марксистката социалдемократическа партия, първоначално се противопоставя на войната и гласува за военните кредити само защото правителството успява да представи нещата като акт на защита срещу царисткия деспотизъм; партията си остава привърженик на идеята за мир без присъединяване на чужди земи. Към втората половина на войната кайзерът е принуден да прокара демократични реформи в Прусия. Кайзер Вилхелм – непостоянен, нерешителен и нестабилен – не е Хитлер. Имперска Германия не е диктатура.

Едно от нещата, които хората, желаещи да ни накарат да си спомняме Първата световна война като битка за британски ценности, споделят с героите от телевизионната серия „Черното влечуго“[246] е, че всички те съсредоточават вниманието си единствено върху Западния фронт. Но ние трябва да вдигнем глава над окопите и да възприемем по-широките измерения на войната. Това, че един от двамата главни съюзници на Великобритания е деспотичната Русия на Николай II, би трябвало вече да прогонва всякакви представи, че войната се водела в защита на „западния либерализъм“, поне до излизането на Русия от войната през 1917-18. Британската пропаганда разбира се представя конфликта чрез морални идеологически понятия, справедливо посочвайки германските жестокости в Белгия през началните седмици, макар че по-късно бързо започва да ги преувеличава. Но на Балканите и на източния фронт също има много жестокости и би било погрешно, ако коментаторите започнат да пренебрегват по-широките европейски и глобални измерения на конфликта в някаква опростена форма на повторение на английската пропаганда от онова време.

Може би най-поразителната разлика между света на 1914 и онзи от 2014 се крие – по начин, който би изненадал нашите предшественици отпреди един век – в по-голямата сила на религията днес да нарушава международния ред. За каквото и да се е водела Първата световна война, тя е определено секуларен конфликт. Само в Османската империя, и може би донякъде на Балканите, религията играе някаква роля, но дори и Арменският геноцид е оправдаван от турците най-вече от гледна точка на етнически и такива на сигурността, разбирания. Водещите участници в Първата световна война преследват определено секуларни интереси.

[…]

Между другото, през 1914 и след нея, националистическите страсти сред основните воюващи сили са най-вече следствие от избухването на войната, а не нейна причина. Войната поставя в ход три десетилетия на националистическа омраза в Европа, подклаждана от необходимостта да се оправдае конфликта. Всичко това е влошено още повече от нещото, което днес изглежда като доста бедствена политика на национално самоопределение, проповядвана от президента Удро Уилсън в неговите „Четиринадесет точки“. Между новите държави, създадени след войната, избухват икономически съперничества, които правят невъзможно да се поправят финансово разорителните последствия от конфликта – първо чрез поставянето в ход на катастрофална инфлация, а след това, като допринасят за разрастването на Голямата икономическа криза. Демокрациите се срутват под натиска на националистическите страсти из цяла Европа през 1920-те и 30-те. Идеята за етнически хомогенната национална държава причинява необозримо страдание и милиони смърти между 1918 и 1948, когато различни малцинства са потискани, изхвърляни и избивани из цяла централна и източна Европа.

Припомняйки си Първата световна война, ние със сигурност трябва да се съсредоточим преди всичко върху тези трагични преживявания. По време на Кубинската ракетна криза от 1962 президентът Джон Ф. Кенеди показа, че е научил урока си: прочитът на Оръдията на август от Барбара Тъкман го е убедил, че размътването, нерешителността и лошата комуникация между лидерите на Великите сили от 1914 са причинили подхлъзването към войната, и че атомният конфликт със Съветския съюз може да бъде избегнат само ако той представи позицията си пред Никита Хрушчов по недвусмислено ясен начин – нещо, което той действително прави.

В ранния 21 век обаче, когато заплахата от атомен конфликт между водещите световни сили е намаляла, урокът, който трябва да научим от катастрофата от 1914 вече е по-различен. Макар че Франция, Германия и други участници в Първата световна война ще ни казват, че начинът да се избегне повторение на катастрофата е чрез изграждане на европейско единство и разбирателство, фокусът на политиците всъщност трябва да бъде съсредоточен върху Близкия изток – Балканите на 21 век – който все още заплашва да се разрасне в много по-голям и по-опасен пожар.

Източник

Сър Ричард Джон Еванс е британски академик и историк, най-добре познат с изследванията си по история на Германия през 19 и 20 век, особено Третия райх. Понастоящем е професор по история в университета Кеймбридж

„Плашещо време в Америка“: интервю с Дейвид Фостър Уолъс

Автор: Дейвид Фостър Уолъс

Следващият разговор е извлечен от интервю, което проведох с Дейвид Фостър Уолъс през септември 2006 като част от поредица статии и радиопредавания за важни чужди писатели, артисти и кинорежисьори, по онова време все още само малко познати в Русия. (За нещастие, читателите на Уолъс в Русия все още са много малко). Повод за разговора ни беше десетата годишнина от публикуването на „Безкрайна шега“. Бях планирал да говоря с господин Уолъс петнадесет минути, но в края на краищата разговаряхме почти два часа, а темите, които обходихме, варираха от циничния тон на американската политика, през ужасите на промишленото животновъдство, през състоянието на американската литература, до напредъка в собственото му творчество.

(Остап Кармоди е руски журналист, който живее в Европа и работи за руски и европейски медии. Представял е различни теми, свързани с английската и американска литература (на руски) и руска литература (на английски). Автор е на известен туристически пътеводител за Прага.)

Остап Кармоди: Имате ли усещането, че живеем в епоха на консумеризъм или това е просто медийно понятие, което няма никакво реално значение?

Дейвид Фостър Уолъс: Този въпрос, както и сам знаете, е много сложен. Мога да дам само отговори, които са доста опростени и ще говоря реално само за Америка, защото в действителност това е единственото общество, което познавам. Америка, както всички знаят, е страна на много противоречия – и едно от големите противоречия в наше време е онова между много агресивната форма на капитализъм и консумеризъм, и нещото, което може да се нарече морален или граждански импулс. В продължение на много години всички знаеха, че бизнесът си е бизнес и трябва да се правят пари, но същевременно хората се чувстваха малко притеснени или засрамени от това. На него се гледаше като на нещо някак грубо. Част от това противоречие идва от Англия и старите конфликти между буржоазията и аристокрацията. По някое време в Америка – не съм сигурен дали беше през 1990-те или 1980-те години – половината от този конфликт някак внезапно изчезна и сега вече има едно възхваляване на комерсиализма, консумеризма и маркетинга, което не е балансирано от никакво подобие на срам, притеснение, резервираност или усещане за това, че консумеризма и комерсиализма всъщност са само много малки части от човешкия живот. Мисля, че ежедневията на много хора тук в Америка вероятно не са мотивирани изцяло от консуматорски пориви, но при всички случаи те са в много по-голяма степен такива, отколкото преди двадесет или тридесет години.

Мислите ли, че това е естествена тенденция, която ще престане от само себе си по някое време?

Не съм съвсем сигурен накъде върви всичко това. В Америка, а предполагам и в големи части от западна Европа, е налице определен проблем, а именно, че корпорациите са получили все повече власт, както в културен, така и в политически смисъл. Тук в Америка днес са необходими огромни количества пари, за да се кандидатира човек за различните видове демократични служби. Корпорациите имат значително повече пари от частните граждани, корпорациите правят тези дарения, които след това водят до закони, отдаващи още по-голямо предпочитание на [правата на] корпорациите, така че се стига до един вид затворен кръг. А корпорациите са нещо много странно, те са съставени от хора, притежават законовия статус на личност, но не притежават съвестта или душата, които имат хората. В края на краищата се стига до това значително изкривяване на американските ценности, при което всичко започва да се върти около парите, купуването, продаването и изкарването на показ. При сегашния президент и администрация[247] сме стигнали до точка, при която корпорациите имат толкова голямо влияние, разполагат с толкова много контрол и причиняват толкова много вреда, че за всички е очевидно, че трябва да има някакво обратно движение, някаква конвулсивна реакция против това. Следващите десет години тук в Америка вероятно ще бъдат много интересни за гледане, от целия свят.

Интересни, говорейки оптимистично или интересни в смисъл да се наблюдава изригването на вулкан?

Хм, това са двете възможности. Или американските избиратели ще осъзнаят, че трябва да има някакъв обратен баланс срещу корпоративните и капиталистически сили, и че този баланс може да бъде постигнат чрез политическия процес. Или тук като нищо ще стигнем до някаква форма на фашизъм. Много хора в Америка подхвърлят лесно понятието „фашизъм“, особено когато става дума за близкоизточни терористи, но в действителност онова, което фашизмът реално представлява, е тесен съюз между, от една страна, едноличен водач[248] и държава, а от друга – големи корпорации и държава. Може би навлизаме в период, подобен на онзи, през който Русия премина в продължение на по-голямата част от двадесети век, с големи репресии, празнота и изкуственост на културата.

Един популярен съвременен руски писател, Владимир Пелевин, казва, че главният герой в голяма част от модерното кино и поп-литература – цялата поп-култура – е черно куфарче пълно с пари. Ние проследяваме преди всичко неговата съдба, а съдбите на останалите герои зависят от него.

Всичко, което съм чувал за Владимир Пелевин ме кара да мисля, че той е много умен и проницателен човек. Според мен една от причините за това, че неговата метафора е толкова смешна е в това, че тя е донякъде точна. Поне тук в Америка ние живеем във време, което е много, много цинично. Така че, когато имате произведение на популярната култура, в което се разкрива някаква много добродетелна личност или герой, хората гледат на тези качества повече като на представления, изпълнявани от човек, който се опитва да получи нещо, отколкото като на истинска човешка добродетел или истински качества. Едно от следствията на това, което американските учени наричат постмодерна епоха е, че всеки от нас е виждал толкова много представления, че като американски зрители и читатели ние просто приемаме, че всичко е представление – стратегическо и тактическо. Това е много тъжна ситуация и аз мисля, че народите вероятно преминават през периоди на голям идеализъм и голям цинизъм, и че Америка и Европа, поне западна Европа точно сега, се намират в периоди на голям цинизъм.

Има ли изход от това? Можете ли да видите някакви развития, колкото и малки да са, които биха могли да доведат до някакви добри резултати в бъдеще?

Говорейки изцяло като аматьор, а не като някакъв правителствен експерт, бих казал, че в момента Америка започва да се изправя пред някои икономически реалности, от които сме били защитени в продължение на много години. Цената на бензина бавно започва да се приближава до онова, което е в останалия свят. Осъзнаването, че климатът на Земята се влияе от всички народи и че Съединените Щати, като далеч най-големия производител на въглероден двуокис, носят някои специални отговорности за по-късния колапс на околната среда. Американците бавно се пробуждат от един вид сън – да бъдат специално изключение и да имат специални привилегии в света. За да използвам вашия израз, това би могло да доведе до един вид вулкан – Америка да се превърне в някаква кошмарна имперска сила, опитваща се да иззема насила ресурси от други страни, или пък да стигне, както според мен това се случва циклично при много страни, до един вид бавно осъзнаване на факта, че имането, консумирането и хабенето на ресурси всъщност не е особено добър начин а живот.

И така, по кой път ще тръгне тя? Не зная. И това е една от причините, поради които времето в днешна Америка е доста плашещо, особено при хората, които са сега на власт – мнозина от нас се намират в положение, при което се страхуват повече от собствената си страна и собственото си правителство, отколкото от някакви предполагаеми врагове, някъде си. За човек като мен, който е израсъл през шестдесетте, в разгара на Студената война и чието съзнание е оформено от „ние сме добрите, но има един голям, заплашителен, мрачен враг, и това е Съветския съюз“, идеята за осъзнаване на факта, че в днешния свят е твърде вероятно самите ние да сме злодея, ние да сме мрачната сила, да започнем да виждаме себе си поне малко през очите на хората от другите страни – сигурно можете да си представите колко трудно е за американците да направят това. Въпреки това, при много от хората, които познавам, то бавно започва да се случва.

Може ли, по ваше мнение, да съществува чисто изкуство, свободно от каквито и да било комерсиални или пропагандни ценности?

Отнасям се подозрително към думата „чисто“. Това е един прекалено висок стандарт, за да може да бъде прикачен към дума като „изкуство“, като се има пред вид, че базисната ситуация е продължение [на нещо предшестващо]. Нека дам един пример: жена ми е фантастична артистка и художничка, но тя не се опитва да продава изкуството си за много пари. Не е правила никакви опити да накара много галерии или музеи да купуват изкуството ѝ. Има изложби и може да продава нещата си ако поиска, но ги прави най-вече под формата на подаръци за хората. За мен е много интересно да наблюдавам работата ѝ. В Америка съществува цял един артистичен свят, в който си създавате име и репутация, а изкуството ви става все по- и по-ценно, в резултат на което можете да станете много богат. Тя се страхува от целия този процес, защото смята, че той ще отнеме нещо от изкуството и за нея ще бъде по-малко удоволствие да се занимава с него. А за нея то е най-важното нещо в живота.

Така че за мен тя е, макар и да съм женен само от две години насам… Искам да кажа, да наблюдавам работата ѝ, а след това да отивам в гаража, където работя, и да се опитвам да работя, а не да мисля за „О, какво ли иска да каже този рецензент от Ню Йорк Таймс“… тоест да се оказвам прекомерно зает и отвличан от всевъзможни неща, които всъщност са много дребни, незрели и суетни – това е нещо много възпитателно. Може би единственият начин да се създава чисто изкуство в Америка е да се отдели човек от публичната сфера и да създава изкуството си само под формата на подаръци, при което няма замесеност с пари, нито пък опити за публичност или публикация. Проблемът е, че ако всички започнат да правят това, тук няма да има обществени изкуства. Така че всичко това се превръща в парадокс, в мислене за който прекарах доста време през последните години, и на който все още нямам отговор.

Нека да поговорим за добрите и за лошите времена. Общоразпространено мнение е, че има някакъв вид морален прогрес, социален прогрес, политически прогрес. Но като погледнем двадесети век изглежда така, сякаш той е бил най-жестокият от всички. Невероятно е какво хората правят на други хора и какво все още правим на животните. На практика сме изградили концентрационни лагери за крави и пилета, които живеят само за да бъдат убити и това е смисъла на целия им живот. Вярвате ли в социалния или морален прогрес? Или може би не сте съгласен с онова, което току-що казах и не смятате, че картината не е чак толкова мрачна?

Със сигурност е вярно, че с развитието на технологиите и икономическите механизми става все по-лесно да се извършват ужасни жестокости срещу други човешки същества и животни. Мисля, че и двамата ще се съгласим, че един от най-големите ужаси на модерния капитализъм е феноменът, известен като „фабрично животновъдство“. Тук в Америка, понеже това е най-евтино, животните се отглеждат в такъв голям брой, в такава теснотия, при такива мизерни условия, че ако приемете, че те притежават нервна система и са в състояние да страдат, то това е големият ужас на днешна Америка. Това не е гледище, от което биха се заинтересували повечето американци – те вярват, че е налице морална йерархия, според която нуждите на хората идват на първо място.

Лично аз също смятам, че нуждите на хората идват на първо място, но това е въпрос на степенуване: нуждите на животните трябва поне да бъдат взети под внимание.

Напълно съм съгласен. Спорил съм много пъти по тази тема с приятели. Според мен едва ли има по-добър пример за това защо е нужно да се балансират корпоративните интереси и икономическата логика чрез закони и ограничения върху корпоративното поведение от факта, че не само толкова много животни биват убивани, но и че са принудени да водят животи, в които не са способни на никакво действие, в които всеки момент от животите им е само страдание и мъчение – и всичко това, за да може да се произвежда месо с петдесет цента по-евтино на фунт. За мен това е нещо чудовищно.

От друга страна, поне в Америка, едно от нещата, които ни подлудяват, е заявяваният тук идеал да се опитваме да бъдем справедливи към всички. Да се опитваме да не изключваме или дискриминираме никого. И в определени отношения Америка е постигнала напредък в осъзнаването, като култура, колко ужасно са били третирани чернокожите американци, колко несправедливо са били третирани жените, как се е провеждала дискриминация срещу хората с увреждания чрез такива прости неща като стълбища, по които не могат да се изкачват колички. Но онова, което се наблюдава в днешна Америка е друго завръщане назад. Толкова скъпо и толкова трудно е да се опитваш да бъдеш справедлив към всички, и в края на краищата то води до толкова много съдебни процеси и толкова много хора, ревящи за правата си, че мнозина от десните, както и хора на бизнеса просто искат да вдигнат ръце и да кажат „По дяволите с всичко това, хайде да се връщаме обратно към естественото състояние и войната на всеки срещу всеки“. Всичко това става наистина сложно.

Самият аз вярвам, че понеже технологиите и икономическата логика са вече толкова сложни, в наши дни могат да бъдат извършвани жестокости, които биха били невъобразими преди двеста или триста години. Ето защо ние имаме едно по-голямо морално задължение да се опитваме много, много, много усилено, да развиваме милост и емпатия. Което означава, че тези времена са много лоши в Америка, защото в по-голямата си част американските избиратели просто не се интересуват от всичко това в момента.

Написахте „безкрайна шега“ преди десет години, а след това не сте писали никакви други романи, само есета и разкази. Имате ли чувството, че за вас е свършено с големите романи? По-интересно ли ви е да пишете разкази днес?

В Америка има писатели, които считат себе си единствено за романисти. Аз правя най-различни неща. Вероятно по някое време ще напиша нов роман. Дали ще бъде достатъчно добър за публикуване не знам. Обикновено започвам по три или четири неща за всяко, което успявам да довърша. Бях подготвен най-вече като писател на разкази и това беше начина, по който започнах да пиша, о освен това започнах да се интересувам много и от небелетристична литература, защото получих няколко поръчки от списания по време, в което бях много беден и ми трябваха пари, след което се оказа, че документалната литература е много по-интересна, отколкото бях мислил. Така че, като много други американски автори, и аз съм доста еклектичен. Не съм вземал определени решения относно един или друг жанр. Обичам да чета поезия, но вероятно никога няма да пиша нещо такова, просто защото нямам талант за нея. Но освен поезията вероятно бих се опитал на всичко.

Но в момента просто не ви се пише друг роман.

Хм, като ви слуша човек може да излезе, че да се напише роман е като да се седне за един следобед. През последните пет или шест години се опитвах от време на време. Не разбирам истински думата „роман“, но предполагам, че всичко над 150 страници може да се сметне за такова. Написах няколко дълги неща, но в момента просто не ги харесвам особено много и не знам дали ще ги преработя. Нямам сериозна нужда от пари. Жена ми и аз живеем много скромно. Сигурен съм, че ще напиша повече роани, но не знам дали ще ги публикувам или не. Много от нещата, които пиша, просто отиват в една голяма кутия в офиса ми и никой никога не ги вижда.

Разказите ви са много философски, а и много политически. Има ли за вас голяма разлика между разказ и есе?

Не знам дали ще се съглася, че прозата ми е чак толкова политическа.

Но поне философска.

Хората често са доста изненадани, но аз считам, че по същество съм доста традиционен, консервативен вид писател. Склонен съм да мисля за прозата като за нещо, което касае най-вече герои, човешки същества и вътрешен опит, докато есетата могат да бъдат много по-обяснителни и дидактични, да се отнасят много повече до теми и идеи. Ако някои хора разбират прозата ми като касаеща основно философски идеи, това най-вероятно означава, че става дума за неща, в които героите не са толкова живи и интересни, колкото съм искал да бъдат.

Какво мислите за сегашното състояние на американската литература?

Уффффф. Някой ме запита затова преди няколко седмица. Според мен това е много вълнуващ период, но вероятно хората от други страни няма да имат чак толкова много достъп до него. Защото допреди 30 или 40 години американската литература е съществувал в лицето на десет-петнадесет гигантски литературни фигури, докато днес те вероятно са 100 или 200, като всичките са доста добри и интересни, но никой от тях не притежава ръста или международната репутация на един Сол Белоу, Уилям Фокнър или Ърнест Хемингуей.

Може би това е въпрос просто на време?

Възможно е. Но освен това смятам и, че поради причини, които са изключително сложни, свързани с културата и медиите… Искам да кажа, сега съм на четиридесет и четири, така че съм някъде по средата между млад писател и по-стар писател. Започвайки с моето поколение, днешните поколения са много по-размити и много по-трудни за характеризиране или улавяне. Да се доловят два или три гласа на поколение става все по-трудно и вероятно това ще се прави по-скоро от някои класически телевизионни шоута или филми, отколкото от писатели. Писателите в [днешна] Америка се намират много повече по културните периферии отколкото преди, и това е много вълнуващо от гледна точка на свободата и възможността за експериментиране, но заедно с това то означава, че днес има много по-малко сцепление и единство. Сигурно ще бъде много трудно за хора от други страни, освен ако това не е техен основен бизнес, дори да следят докъде е стигнала американската литература в момента.

Източник

Дейвид Фостър Уолъс (1962–2008) е американски писател, есеист и преподавател по английска литература в Илинойския държавен университет. Най-известен е с романа си „Безкрайна шега“, считан за модерен шедьовър. Уолъс завърши живота си със самоубийство, неспособен да се съпротивява на измъчващите го депресии.

Когато се наливаха основите на „Циганската политика“

Автор: Орхан Тахир

Потомци, вий напразно ще се ровите,

докрай едва ли ще узнайте вий,

когато се наливаха основите -

какъв живот живяхме ний!

Пеньо Пенев, „Когато се наливаха основите“

В началото на тази година ни напусна Сульо (Сюлюман) Метков. Тихо, без много шум, както си отиват големите хора от този свят. Той е първият редактор на първия ромски вестник в България, превел е Новия завет на ромски език, репресиран е от комунистическия режим, защото отказва да си смени името. Бай Сульо бе от онези дисиденти, които не бяха поканени на закуската с френския президент Митеран. Неговото поколение живя с една благородна кауза и плати висока цена за тази кауза. Комунистите изпратиха първия ромски депутат Шакир Пашов в Белене, демократите прогониха другия ромски депутат Мануш Романов в Турция, а „ромския патриарх“ Сульо Метков угасна като свещ в нощта на забвението. Защо тези хора се оказаха неудобни и за двете политически системи? Шакир Пашов беше искрен комунист, преследван преди 9-ти септември. Пламенният демократ, Мануш Романов, участва в „групата на 39-те“ депутати, които напуснаха Седмото Велико народно събрание и обявиха гладна стачка. Защо са забравени днес тези личности? Отречена ли беше след 10-ти ноември авторитарната политика към ромите или управляващите елити смениха цвета си, но не и възгледите си? За да си отговорим на тези въпроси трябва да се върнем 25 години назад в Народна Република България.

Митинг на циганското малцинство, София, около 1949 г.

На 11 април 1989 г. Политбюро на Централния комитет на БКП провежда тайно заседание. Авторите на Възродителния процес обсъждат Решение „За по нататъшно единение на българската социалистическа нация“ – стратегически документ, приет броени месеци преди падането на комунизма. Протоколът от заседанието е запечатал изказванията на първите мъже в държавата и по така наречения „Цигански въпрос“[249]. Нека да видим как политиците тогава са виждали решаването на този въпрос.

„Пенчо Кубадински: А ние говорим за единение и за укрепване единството на българския народ и на българската нация… В Нова Загора в един квартал живеят 5 хиляди цигани от 27 хиляди жители на града. 38 на сто от ражданията се падат на тези 5 хиляди. В Твърдица, Сливен, Пазарджик и Пловдив положението е същото… Преименувахме ги. Можем ли да отчетем активна дейност, активна работа? Не можем… Активисти няма. Значи положението по този въпрос не е добро… Крепостите могат да се превземат, когато се включат кадрите на Идеологическия отдел… Ако ние не въведем в нашите училища практически пеенето, не може да правим единение. Единението става чрез езика, чрез традициите, чрез песните…

Тодор Живков: Индианците от 15–16 милиона останаха 1 милион. И те са в резервати.

Добри Джуров: …момчетата идват при нас на 18 години, те по същество вече са формирали у себе си някакво виждане, някаква вътрешна нагласа, някакво поведение по въпросите на историята на нашия народ. Много трудно е за година и половина, за две години да ги прекършим, така да се каже… Основа трябва да им се даде в основните и средните училища…

Андрей Луканов: Единение именно на нацията, а не единение на тези псевдомалцинства с нацията.

Георги Атанасов: Когато се говори и когато се пише по тези въпроси, трябва да се има предвид, че нещата следва да се разчитат на десетилетия и столетия… Ние досега не проучвахме опита на тези държави, които умеят да асимилират.

Йордан Йотов: Ние трябва да подготвим нови отряди от историци, от философи, от социолози и т. н., които с ново мислене, на основата на априлската национална политика, да могат да разсъждават, да виждат и с тяхна помощ да можем да преобразим и съзнанието на целия наш народ.“

Днес, 25 години по-късно, се оказва, че думите на членовете на Политбюро са се превърнали в дела. Въпреки демокрацията, плурализма, свободата на словото, идеите обсъждани на 11 април 1989 г. се прилагат на практика, понякога и под благовидни лозунги като „интеграция на ромите“.

Пенчо Кубадински – раждаемостта

Истерията около високата раждаемост на ромите днес се подхранва от българските медии. Много от главните редактори и журналистите в тези медии бяха разкрити като бивши агенти на комунистическите тайни служби, което обяснява всичко. Упорито се крие фактът, че ромите са на първо място по смъртност в България, както сред децата, така и сред възрастните – положението е катастрофално. Демографските данни се изопачават, създава се обществена психоза в полза на някои политически партии, които освен „циганската заплаха“ няма какво друго да предложат на електората си. Кампаниите за превенция на ранните бракове и ранната раждаемост сред най-маргинализираните, често са използвани от псевдонационалистите като аргумент, че ромите раждат повече от неромите. Една от причините затова е, че никой не прави кампании за превенция на късните бракове и късната бременност, която е не по-малко рискова.

Пенчо Кубадински – активисти няма

Днес активисти има, но в какво са активни? Човек лесно може да направи асоциация с активистите на БКП и активните борци от недалечното минало. Това налага да се преосмисли употребата на думата в неправителствения сектор и да се отговори на въпроса какво всъщност правят тези хора. Ако си учител, лекар или коминочистач, професията ти има ясно предназначение, но кого обслужва професия ромски „активист“, трябва да кажат наследниците на Пенчо Кубадински.

Пенчо Кубадински – повече пеене, език и традиции

Като се тръгне от идеите на Мидхат паша за турско-български училища и се мине през комунистическите идеи за „побългаряване“ на децата от „небългарските народности“ – училището често е използвано като политически инструмент. През 2013-2014 г. в 66 училища в цялата страна се изучават различни форми на „фолклор“ и дори „българо-ромски фолклор“. Децата учат традииците на различните етноси, но само на един език – български. Министерство на образованието и науката, незнайно защо, отчита това като изучаване на майчин език[250]. За какъв майчин език става дума? Ромските деца не могат да учат ромски език в училище. Преди 7 години Националната агенция за оценяване и акредитация оспори съществуването на ромски език и спря подготовката на учители по този език. Именно защото основен носител на идентичността е езикът, българските деца в чужбина учат в неделните училища първо майчиния си език и после фолклора. За разлика от тях ромските деца в България не учат майчиния си език, а са превозвани с автобуси да сурвакат министрите за Васильовден, със съгласието на директорите на училищата. Тази традиция няма нищо общо с ромския фолклор, а с пионерските бригади от близкото минало.

Тодор Живков – резервати

На парламентарните избори през 2013 г., идеята за създаване на селища подобни на индианските резервати в САЩ, попадна в изборната програма на партия Национален фронт за спасение на България[251]. Макар и сезирана, родната прокуратура отказа да посегне върху идеите на Тодор Живков. Затова на следващите избори резерватите за цигани могат да станат гвоздея в предизборните програми на много партии, нуждаещи се от електорат.

Маршал Добри Джуров – прекършване

Очевидно нито преименуването, нито трудовите войски успяха да „прекършат“ твърдоглавите малцинства, затова в изпълнение на заръката на Добри Джуров, днес интервенциите започват от основното и средното училище. Ромски семейства в цялата страна, все по-често са посещавани от „теренни работници“, които събират от тях най-подробна лична информация за децата, ражданията, браковете, доходите и т. н. Да се надяваме, че събраната информация не се използва за по-ефективно „прекършване“, а само за добри цели.

Андрей Луканов – псевдомалцинства

На 10 декември миналата година вицепремиерът Зинаида Златанова обърка Деня на човешките права с Априлския пленум на БКП и заяви публично, че у нас национални малцинства няма. Пълна мистерия е защо България е ратифицирала Рамковата конвенция за защита на националните малцинства и защо за поредна година правителството пише доклад за прилагането на тази конвенция. Не е ясно и как това твърдение на вицепремиера Златанова коресподендира с поднесеното извинение от лидера на управляващата партия Сергей Станишев към жертвите на Възродителния процес[252]. Може би „възраждането“ продължава.

Георги Атанасов – асимилация

Добрите практики за асимилация от други страни вече са изучени и се прилагат и у нас – ромски език няма, ромска история няма, успешни роми също няма, а под ромска музика се разбира „чалга“. Онзи, който не може да скрие произхода си рискува да остане безработен, да му бъде отказано лечение или да го пребият на улицата. Обстрелът срещу ромите започва още с пускането на телевизора сутрин. Определено не е добре да си ром или циганин в България. Както правилно отбелязва Атанасов резултатите от тази дългосрочна политика ще се отчитат с десетилетия и столетия.

Йордан Йотов – отряди от историци, философи и социолози

Отряди от историци, философи и социолози неуморно работят върху нови, още по-успешни програми за интеграция на ромите. В свободното си време отрядниците патрулират по семинарите и в социалните мрежи. Те трябва да са сигурни, че никой няма да попречи на превръщането на всички роми в социално уязвима група, със запазено място между други социално уязвими групи, като хората с увреждания и бившите затворници. Всеки, който оспорва трансформацията „етническо малцинство – уязвимо малцинство – социално уязвима група“ е обявен за враг на интеграцията.

От всичко казано дотук, става ясно, че през последните 25 години политиката на ЦК на БКП по „циганския въпрос“ се изпълнява и дава резултати. Още в корема на майка си ромското дете става „демографска заплаха“. По-късно в детската градина и училището враждебната среда го прекършва. Щом стигне до пазара на труда го преценяват по цвета на кожата и антропологията на лицето. Ако не е от „българската социалистическа нация“ му казват, че мястото вече е заето. Този младеж няма да е чувал за „Първопроходците“ в ромското движение, защото те са потънали в забрава, някой се е погрижил да ги няма дори в Google. „Прохождащите“ поколения са ослепени като Самуиловите воиници. Само тук таме има по някой едноок да води слепите в мрака. До какво ще доведе провежданата политика?

Поколенията, които идват не знаят какви са

Мургави българи, социално уязвими маргинали, Integrate Mangali[253], бежанци в родината си – това ли е изборът? Къде е достойнството на човека – трябва ли да се откажеш от себе си, за да получиш хляб и подслон? Така не се оцелява, така се оскотява, така се става „материал“. Хора без идентичност, без памет, без мнение, хора, готови да бъдат купувани, лъгани и страхувани. Този път води към резерватите за индианци. Както казва Тодор Живков – „Индианците от 15 – 16 милиона останаха 1 милион“ – тихо, кротко, почти без съпротива. Изглежда у нас това, което Възродителният процес не постигна с „груба сила“, днес се постига чрез „мека сила“. За несъгласните границата на Запад е отворена и „Голямата екскурзия“ продължава. А за тези, които остават тук, другарят Пенчо Кубадински е дал формулата: „Крепостите могат да се превземат, когато се включат кадрите на Идеологическия отдел“. Днес, кадрите на тоталитарната държава пак отглеждат троянски коне и ги готвят за превземане на крепости. Сталинският девиз е жив: „Кадрите решават всичко“. Докога тези кадри ще решават всичко – от ромската интеграция до еврофондовете и магистралите? Има само един изход: еднооките трябва да кажат истината на слепите – вървим към пропаст, трябва да сменим посоката, вече няма кой да ни спасява.

Орхан Тахир е български юрист, експерт, активист за човешки права и член на дружеството „Гражданско общество в действие“.

Коментари (20)

- 30-01-2014|ник

Господин Тахир да ходи да учи французите как се интегрират малцинства и какви малцинства има. Господин Тахир сочи комунизма като пример, който е антипример отвсякъде. Предпочитам френския демократичен асимилационен модел, КЪДЕТО ВСЕКИ ГРАЖДАНИН Е ФРАНЦУЗИН И НЕ МУ СЕ ПРИЗНАВА ПРАВОТО ЗА НИКАКЪВ ДРУГ ЕЗИК ОСВЕН ФРЕНСКИ И ЗА НИКАКВА ЕТНИЧЕСКА ОБОСОБЕНОСТ. Колкото до така споменаваната като мантра РКНМ, в нея няма определение за,, национално малцинство››, всяка държава го тълкува според собствения си прочит. Няма единно определение за,, национално малцинство›› и българския прочит е СЪЩО КАТО ФРЕНСКИЯ – В БЪЛГАРИЯ НАЦИОНАЛНИ МАЛЦИНСТВА НЯМА. Точка. И не виждам какво е лошото да имаш ЕДИННА НАЦИЯ ПО ФРЕНСКИ МОДЕЛ?! Или господина предпочита БОСНЕНСКИ, КОСОВСКИ, СЪВЕТСКИ МОДЕЛ НА ОВЛАСТЕНИ МАЛЦИНСТВА, КОЙТО ВИНАГИ ЗАВЪРШВА С ГРАЖДАНСКА ВОЙНА? Не е познал.

- 30-01-2014|Златко – re:
ник писа:

Където всеки гражданин е французин и не му се признава правото за никакъв друг език освен френски и за никаква етническа обособеност.

Упс! Това Франция ли е или нейната пиринска интерпретация?

- 30-01-2014|Георгиев – re: re:
Златко писа:

Упс! Това Франция ли е или нейната пиринска интерпретация?

Г-не, на български език се използува звуковото междуметие „опа“.

Освен това не е лошо да погледнете законите на Франция и след това да се изказвате, макар и да сте управител на сайта.

Самообразованието е задължително, Г-не, особено, когато човек има някакви претенции.

Нищо лично.

- 30-01-2014|Златко

И, докато сме се събрали така в кръчмата и си продаваме един другиму експертаджийски мурафети, нека да отворим Уикипедия за секунда:

Besides French, there exist many other vernacular minority languages of France, both in the metropolitan territory of continental Europe and in the French overseas territories. These languages are recognized by the article 75-1 of the French constitution. Corsican, Tahitian, Kanak, Breton, Gallo, Basque, Franco-Provençal, Occitan and Catalan have an official status in the regions where they are spoken while others with a very small number of native speakers do not.

(Освен френския, във Франция съществуват много други разговорни малцинствени езици, както на основната ѝ територия на континентална Европа, така и във френските отвъдморски територии. Тези езици са признати според член 75-1 от френската конституция. Корсиканският, таитянският, канакският, бретонският, галският, баскийският, френско-провансалският, окситанският и каталанският езици притежават официален статус в регионите, където се говорят, докато други, с много малък брой хора, които ги говорят, не притежават такъв статус.)

Language policy in France

Не че Франция не притежава един много специфичен вид национализъм, определян на различни места по различни начини („културен“, „граждански“ и пр.) Но когато тук, на този специално сайт, започнат да ме поучават милите нашенски „експерти“, обикновено разговорът свършва, преди да е започнал…

Значи, фактите са следните: Франция не е подписала Европейската харта за регионални и малцинствени езици. Това обаче съвсем не означава, че могат да се поддържат твърдения като горните („ВСЕКИ ГРАЖДАНИН Е ФРАНЦУЗИН И НЕ МУ СЕ ПРИЗНАВА ПРАВОТО ЗА НИКАКЪВ ДРУГ ЕЗИК“), тоест Балканизация на квадрат, човек просто да си умре от срам; а още по-малко – агресивни (възможно най-меко казано) отрицания на правото на самоопределение на индивиди и малцинства à la бай Ганьо…

Изобщо, тук си имаме работа с вечната балкано-българска история: чул-недочул нещо отнякъде си – и вече си има готова теория, която оправдава черно на бяло, че и с „примери от Европата“, собственото му войнствено невежество, да не използвам по-силни думи… Другият пък, още по-пишман всезнайко, започва да надува кавала на поученията, ще речеш, че я зоби това френската конституция като мисирка – царевица.

Мъкнат ме, мамо, влачат ме…

- 30-01-2014|Златко

Та така. Вижте, разликите помежду ни са не толкова разлики в конкретно, твърдо знание (в смисъл неща, по които човек е експерт и с които си изкарва хляба в някоя уважавана и заслужаваща доверие институция). Разликите помежду ни са разлики в обща подготвеност, тоест достатъчно широка и мащабна лична култура, която да позволява на човек да прави инстинктивни преценки за ВЕРОЯТНОСТТА дадено твърдение да бъде вярно или невярно. Значи, ако се изтупа някой сега пред нас и ни каже, че хората във Франция имат примерно по три очи, то разликите в оценките ни няма да бъдат кой знае колко големи, поради достатъчен – и в случая съизмерим – житейски и културен опит, който притежаваме всички. Когато обаче някой направи твърдение, опиращо до културни феномени, излизащи далеч извън рамките на житейския опит, който човек може да натрупа „просто така“, като си живее в България и се образова чрез издания като „Труд“ и „24 часа“, то вече способностите за реалистична преценка на вероятностите започват да варират радикално. Тук определящо става личното познание, насъбирано най-вече от средата, в която живее човек. И когато тази среда е толкова различна от „европейската“, когато определящ за личните преценки става факта, че дадени неща изглеждат напълно вероятни, ВИДЕНИ ОТКЪМ „България“, но не и откъм „Европа“, то предпоставките за остри и често силно дразнещи разногласия са просто неизбежни. (Например: твърдението „Във Франция всички други езици и етнически обособености освен френския/френската са забранени“ може да прозвучи достоверно само и единствено на човеци, разполагащи не само със силно ограничени познания за живота извън България, но и склонни да вярват, че знанията им са достатъчни, щото примерно „ние и без това си знаем – всеки ден ВИЖДАМЕ с очите си как стоят нещата в живота“.) Тук вече определящи за тона и начина на провеждане на дискусиите са не толкова неща като „знание“, колкото чисти групови принадлежности от напълно ирационален вид. Един вид, щом това тук нещо се казва от „наш човек“, то трябва да е истина. Ако го казва „чужд“, то важи обратното, естествено. Фактът, че „твърдата“ информация обикновено е на няколко клавиша разстояние вече не играе почти никаква роля, дори и в случаите, в които хората владеят съответните езици, тоест не са заключени само в рамките на (между нас казано, доста хилавото) „местно знание“.

Дразнещото, разбира се, е най-вече това, че тази ситуация не се променя ни най-малко, тъй като, колкото и да прочиствам форума от „всезнайковци“, в хода на годините отново и отново се появяват други, които поемат щафетата и започват пак същата родово-племенна игричка, „наши“ срещу „чужди“, „българи“ срещу „европейци“, „останали вътре“ срещу „емигранти“ и т. н. …

Уморително, тъпо, неприятно, неблагодарно задължение. И все пак няма как другояче, защото, ако и това няма кой да го върши, то победата на блатото над разума ще бъде окончателна и необратима. А това, кой знае защо, е пропозиция, с която аз лично някак не мога да се примиря.

В продължение на още няколко десетилетия, надявам се. След това – халал да ви е – вече ще ви оставя на мира…

- 30-01-2014|Златко

И, за да се върнем отново към посланието на самата статия, без да се отвличаме към странични неща: текстът на Орхан Тахир според мен показва доста нагледно една от основните реалности на днешна България, а именно, че комунистическото национал-патриотарско наследство не само не е преодоляно, но дори не е и осъзнато като все още съществуващо и добруващо, сред огромни групи от „населението“. Хора, които най-сериозно считат себе си за „антикомунисти“, в действителност са най-яростни продължители и последователи на идеите, посети и внедрени в широка употреба от „партията-кърмилница“. Българо-македонският националист „ник“ например, който сигурно ще подскочи до тавана ако бъде конфронтиран с обвинението, че твърденията му са чиста проба комунистическа пропаганда от времената на „възродителния процес“, в действителност не разполага с добри отговори срещу това, в резултат на което се опитва да отвлече разговора по посока на твърдения от типа „ами всички по света са такива, защо сега пък точно ние да бъдем различните?“ След което, когато черно на бяло стане ясно, че „такива“ са всички по света само и единствено в неговата доста замътена фантазия, нещата по неизбежност стигат до задънена улица.

А причините за това вървят далеч по-назад и по-дълбоко от самия комунизъм, разбира се, тъй като неговата българска еволюция не е нищо друго освен постепенно завръщане към традиционни националистически шаблони и начини на мислене и поведение, определящи живота в тази страна от минимум едно и половина столетия насам (а вероятно и много по-дълго време, ако се причисли към „стихийния национализъм“ инстинктивната омраза към „чуждите“, която определя вся и всьо по тукашните краища откак тях изобщо ги има)…

- 31-01-2014|Байчо

Може ли авторчето да даде пример за някакви позитивни постижения на „ромската култура“, за някакъв позитивен принос в живота на България? За „ромския език“ няма да кажа нищо, него само Кючуков го знае и си го говори със себе си. Между другото, животът показва истината – колкото е по-образован един ром, толкова по-малко го интересува „ромският език и ромската култура“. От безпросветността на ромите се хранят всички професионални цигани като авторчето.

- 01-02-2014|Мнение – Дали

Един човек който се храни от безпросветността на циганите никога няма да напише такава статия. Статията е просветителска, но дали самите цигани ще я оценят? Това ми прилича на глас в пустиня.

- 01-02-2014|Гост

Не знам защо обиждат автора. Статията е с находка и това е типологията на едно явление. Не упреци и поучения, а просто препоръка: ако му е по възможностите, да разгледа подобни прояви в по-широк контекст-от една страна, паралено с други съпътстващи явления в социалния живот у нас, а от друга-панорамно на един разгърнат европейски и световен фон; тогава наистина ще стане много интересно. Метастазите на явния и скрит криво разбран национализъм си личат и с просто око: за непълноценна сган испанците броят баските, руснаците низвергват народите на Кавказ, а няколко държави какви ли не обидни стереотипи създават за кюрдите. Поопознах тези етноси и смело мога да твърдя, че тъкмо те като нравственост стоят къде по-високо от тия, които ги обругават, а и на лик са по-красиви…

Озлобеността е патологична фиксация, но когато е на път да се превърне в доминантен белег на една общност, зле говори това за нея самата…

Броди

- 02-02-2014|Анели Христов – re:

В последно време стана правило да се използват всякакви поводи да се насажда етническа нетърпимост и омраза, защо??? Благодарение на провежданата политика от десетилетия, някои от нас и децата ни, не знаят цигански, но не всички!!! Това е в резултат от политиката на асимилация, целяща циганския етнос да се „държи“ниско долу!!! Познавам цигани които са: лекари, икономисти, прависти, инженери,,, но много от тях не знаят езика, много от тях крият своята етническа принадлежност поради факта, че на този етнос се гледа като като на урод! Етнос които „бълва“само престъпност, неграмотност, ниска култура и т. н. Когато циганин опита да започне работа макар и с образование за него това начинание са превръща в „мисия невъзможна“!!! Към другите „учените“цигани, които са на работа от дълго време, има друг подход, те растат в службата само до определено ниво въпреки, че имат и стаж и образование и се справят със задълженията си!!! Крайно време е да се разбере, че не сме „втора“ръка, хора!!! Прадядо ми е загинал, участвайки в превземането на Одрин, дядо ми е участвал в Дравската епопея, били са се в името на България, в която трябва да има достойно място и за нас, циганите!!!

Защо трябва да сме „трън“в очите на който и да е когато искаме да изучаваме езика си, културата само защото колкото и да не се вярва на някого и ние сме дали нещо на света!!! Можем да живеем равноправно заедно!!!

Маг. инж. Анели Христов –циганин, знаещ езика

- 03-02-2014|Попов, Г.

Попадал съм на всякакви статии, и от ромски и от не-ромски автори, по темата за ромите… И как пък нито веднъж не видях някой ромски автор да напише нещо така, в този дух: „Ние, ромите, досега в годините на демокрацията, трябваше да сме направили вече това, това и това – но ние не сме го направили, това си е наш пропуск.“ Не, няма такива думи от страна на никой ромски автор – за тези хора винаги някой друг нещо им е направил, винаги някой друг нещо ги е ощетил, винаги някой друг бил провеждал някаква политика, или бил направил някакви кампании, от които те страдали… Ето го сега и този автор тук и той недоволен. Недоволен е от „кампаниите за превенция на ранните бракове“, защото всъщност късните бракове и късната бременност били не по-малко рискови (така си мисли той), ама никой не правел кампании против късните бракове… „Дискриминация“ пак, нали?

И още зловиди му се на този автор, че „ромски семейства в цялата страна, все по-често са посещавани“ от някакви хора, които ги разпитвали… Ами как да се решат проблемите, бе авторе, ако няма почти никаква информация за реалното състояние на нещата? И как изобщо се събира адекватна информация от хора, които вече са свикнали, с повод и без повод, да лъжат за почти всичко, за което ги пита човек? Но тези въпроси този автор не го вълнуват, той е много обезпокоен, че НЯКОЙ пак мисли злото на неговите хора, които са винаги тъй невинни и чисти…

- 03-02-2014|Златко – re:
Попов, Г. писа:

Попадал съм на всякакви статии, и от ромски и от не-ромски автори, по темата за ромите… И как пък нито веднъж не видях някой ромски автор да напише нещо така, в този дух: „Ние, ромите, досега в годините на демокрацията, трябваше да сме направили вече това, това и това – но ние не сме го направили, това си е наш пропуск.“ Не, няма такива думи от страна на никой ромски автор – за тези хора винаги някой друг нещо им е направил, винаги някой друг нещо ги е ощетил, винаги някой друг бил провеждал някаква политика, или бил направил някакви кампании, от които те страдали…

Едно от най-умните наблюдения по адрес на ромите, които съм срещал някога е, че те по правило възпроизвеждат в поведението и нравите си съответните поведения и нрави на страните, в които живеят. Сега, не бих искал да започвам нов рунд от конфронтации, но дали тук ще се намерят достатъчно непредубедени и самокритично настроени читатели, които да открият СИЛНАТА прилика между начина, по който господин Попов представя ромското собствено разбиране за проблеми и историческа съдба – и онова на заобикалящото ги мнозинство българи?

И дали това „за тези хора винаги някой друг нещо им е направил, винаги някой друг нещо ги е ощетил, винаги някой друг бил провеждал някаква политика, или бил направил някакви кампании, от които те страдали…“ не е най-типичното и най-вкоравено разбиране за самите себе си, от което страдат повечето жители на тази страна, и то не само в момента, а откак пишат по-новата си история?

- 04-02-2014|Мнение

В този форум се промъкват хора, които се мъчат да отклонят вниманието от основния въпрос – защо не се променя политиката към ромите 25 години? А той е свързан с друг въпрос защо нямахме истинска лустрация на кадрите на ДС? Тези кадри са вредни за всички нас. Съжалявам, че не се е намерил автор да напише как комунистите предрешиха през 1989-1991 целия Преход. Затова децата ни бягат от тази страна. Поздравявам Златко, че публикува тази статия тук и дано повече млади хора имат смелостта да пишат по този начин.

- 04-02-2014|Георгиев – re:
Златко писа:

И, докато сме се събрали така в кръчмата и си продаваме един другиму експертаджийски мурафети, нека да отворим Уикипедия за секунда:……

Изобщо, тук си имаме работа с вечната балкано-българска история: чул-недочул нещо отнякъде си – и вече си има готова теория, която оправдава черно на бяло, че и с „примери от Европата“, собственото му войнствено невежество, да не използвам по-силни думи… Другият пък, още по-пишман всезнайко, започва да надува кавала на поученията, ще речеш, че я зоби това френската конституция като мисирка – царевица.

Мъкнат ме, мамо, влачат ме…

Трябва да се чете поред и задълбочено, Господине.

Сам се мъкнете и влачите поради „птичия поглед“, който прилагате.

Член 75-1 от конституцията на Франция Гласи, че „областните езици са част от наследството на Франция.“ ТОЧКА.

Впрочем във вашия любим справочник „Википедия“ единствените статистически данни за носители на тези областни диалекти/говори са от 1806 г., когато населението на Франция е наброявало под 30 милиона.

През 1972 г. френското правителство приема постановление за обогатяване речниковия фонд на френския език, което предвижда създаване на комисии към съотв. министерства със задача да изработват постепенно необходимия речников фонд и терминология въз основа диалектите и говорите във Франция.

През 1992 г. към член 2 на конституцията е добавена алинея 2, която гласи, че „Езикът на Републиката е френският език.“

През 1994 г. е приет закон, който ясно определя френският език като единствен език в Република Франция, известен като законът „Тубон“.

Останалите закони, поправки и създадени въз основа на тях комисии, служби, академични органи и прочие…, бдящи върху употребата и чистотата на френския език в държавните органи, рекламата, предприятията в които работят френски граждани наети от чуждестранни лица… и обогатяването му чрез областните говори/диалекти ви оставям да си дочетете сам.

Та така.

- 05-02-2014|Златко

Законът „Тубон“ касае единствено публичното използване на езика във Франция, т. е. езика на френските държавни публикации, рекламите, държавно-финансираните училища, договорите и работните места.

Цитат:

… Ce texte… impose l’usage obligatoire, mais non exclusif, de la langue française dans des domaines déterminés en vue de garantir aux citoyens le droit d’utiliser leur langue dans certaines circonstances de leur vie courante…

Ясно и недвусмислено е казано, че става дума за „задължително, но не не-изключително“ използване на езика…

Без да съм експерт мисля, че френската езикова практика не получава особена подкрепа в останалите европейски страни и си остава обект на (мека) критика от страна на повечето западни демокрации. А освен това, къде във всичко това откривате отричане на правото да се говорят други езици или, още по-малко, отричане на правото за етническа обособеност – нещо, което френският национализъм не е съдържал никога, в никоя от историческите си фази?

Изобщо, какво трябва да бъде отношението ни към европейската идея? Как да го разбираме това европейско обединение – като само и единствено икономическо, или също културно и етническо?

И още нещо: докато си говорим така хубавичко, бихте ли ми казали личното си мнение по въпроса за малцинствените езици в България. Трябва ли да се говорят и изучават в училищата, имат ли право хората от не-български етнически произход да говорят майчините си езици (включително и на публични места) и т. н. Покажете се малко повече, ако обичате.

- 05-02-2014|Златко

Между другото, докато си спорим така за това как трябва да се разбира „демокрацията“ и други такива неща, да ви кажа и един виц:

Питат, значи, радио Ереван, как може да отслабне една жена.

Отговор: слага обръч на кръста и започва да върти… И т. н.

Повторен въпрос: а какво да правим, ако жената не се побира в обръча?

Тук вече се обажда радио Истанбул: „а н’дей разваля убавата булка бе!“

Та така и тук, в нашия разговор – Европа може и да е леко подразнена от специфичния френски езиков национализъм, но в замяна на това Балканите – или поне онова, което Западът разбира под тази думичка и което, ката ден, се обажда тук в този форум – изглежда силно въодушевено от него.

- 05-02-2014|Златко

И още един допълнителен, леко куриозен детайл: в резултат от закона „Тубон“, през 2006 година френското правителство е глобило General Electric (Франция) с еднократна глоба от 600.000 евро, плюс ежедневна глоба от 20.000 евро, за това, че вътрешнофирмената документация е била на английски, а не на френски език (в пряко нарушение на закона „Тубон“).

Ню Йорк Таймс: GE unit in France must translate documents

Това ли е, което препоръчвате на България и българите, господин Георгиев? Който го мързи да учи езици, да заставя чуждите фирми да работят задължително на местния език? И после да се чуди защо предпочитат да инвестират в някои други, а не в местната икономика?

Мъкнат ме, мамо, влачат ме…

- 09-02-2014|Ханс

Златко като един истински интернационал спомена всички регионални езици на Франция, но пропусна да отбележи, че има поне два милиона арабско говорящи и стотици хиляди с различни африкански езици. Не споменава нищо и за 5млн турци в Гемания или милионите с различен произход във Великобритания, и ако да имат правото тези малцинства да учат езика си, все пак езиците им нямат официален статут,

Аз не съм против ромите и турците да учат собствения си език, съвместно с българския. Но да българският е задължителния и единствен език, поне докато държавата се казва все още България.

Ако господин Тахир смята, че раждаемостта сред ромите е ниска, да се разходи из Северозападна България.

Гражданите на България са граждани на България, без значение от какъв произход са, по-добре е да са образовани, отколкото не, но това не е най-малкия грях на политиците от последните 30 години.

- 10-02-2014|Емил Коен – Властовите елити, които не виждат по-долеч от носа

Искам да поздравя Орхан Тахир, един чудесен първо професионалист, а след това и активист. Тази статия показва, че в политиката по т. н. „интеграция“ на ромите, по същество няма никаква промяна от времената на Тато и до сега. Не е трудно да се види защо – защото в мисленето на нашите политически елити е залегнала като дълбинна предпоставка за това, че нацията е нещо хомогенно, но защото всичките ѝ членове имат един и същ граждански статут и съответно права и задължения, а защото всички имат ако не еднакъв етнически произход, то най-малкото еднакъв език. И затова „хомогенизацията“ чрез непризнаване на спецификите на малцинствата, чрез недопускане да се развиват техните културни практики, чрез насаждането на идеята, действаща като безвъпросна аксиома, че за да успее малцинственият човек трябва да скрие произхода си, си в пълен ход, само методите външно са изменени. Това са неща очевидни, но мнозинството хора се правят, че не ги виждат просто защото и те мислят като своите елитарни политически предводители. И за съжаление краят на това положение не се вижда. Но за мнозина е ясно, че тази политика на потискане и асимилация в условия, в които е невъзможно това да става по начина, по който го практикуват диктатурите, в един бъдещ момент неминуемо ще доведе до конфликт, защото осъзнаването на малцинстваната идентичност вече не може да бъде спряно и тогава когато липсва официален и поддържан от държавата канал за манифестирането ѝ, идентичността е много възможно да вземе форми, които в края на краищата да доведат до сблъсък. Кой ще е отговорен за това евентуално бъдещо развитие? Ами тези елити, които държат властта и които не виждат по-далеч от носа си.

- 23-03-2014|Златко

Оплакаха ми се днес, че тази статия не била достъпна (в резултат на което веднага се е спретнала хубавичка конспиративна теория, че вече и „Либерален преглед“ се намирал под нечий натиск – дрън, дрън, ярина!). Ето я тук статията, здрава и невредима, просто сайтът беше пренесен на нов сървър и някои стари линкове може би вече не функционират…

Клопката на изоставането:

модерност, темпоралност и източноевропейският национализъм

Автор: Мария Тодорова

Статията е публикувана за пръв път в Slavic Review 64, № 1, Spring 2005, 140-164. Текстът насочва вниманието към дискурса на изостаналостта в културна среда. Правейки обзор на източноевропейските историографии, той показва използването на различни представи за темпоралност. Източна Европа като цяло и проблемът за източноевропейския национализъм в частност се превръщат в исторически предмет на изследване до голяма степен по примера на антропологията чрез използването на теоретични и методологически структурни модели „извън времето“, които затварят времето като измерение за междукултурно изследване в скоби. Статията се опитва също да предложи начин да се заобиколи капанът на първопроизхода, като въвежда идеята за относителна синхронност в рамките на дълготрайния период, longue durée, и така ни позволява да опишем даден период като линейна последователност от събития, но и като диалогичен процес, без да пренебрегваме такива важни аспекти на историческия анализ в краткосрочна перспектива, каквито са връзките на следствие, пренос и разпространение.

С много малко изключения – най-бележитите от които са триделната трактовка на историята от Фернан Бродел като histoire evenmentielle, conjoncture и longue durée, т. e. събития, тенденции със средна продължителност и дълготрайни периоди, както и изследванията на Райнхарт Козелек върху темпоралността и особено неговата представа за времеви слоеве, или страти (Zeitschichten), времето рядко е било специален обект на научен интерес от страна на историците[254]. Може би е така, защото времето е основополагаща категория на историческото мислене – до такава степен го приемаме за даденост, че напълно го натурализираме. До неотдавна историците се занимаваха с времето единствено следвайки своето вековно призвание „да записват хронологичната промяна, да измерват и регистрират ритмите, метаморфозите, циклите, синхронността и т. н., с една дума, да използват следите на времето, за да рисуват вечно обновяващата се картина на историческия наратив“[255]. Философите, от своя страна, отдавна се занимават с времето, но по начин твърде обобщен и абстрактен за конкретните цели на историка[256]. Най-близък до историческата конкретика е постулатът на Зигмунт Бауман, че „историята на времето започва с модерността“, която е „преди всичко история на времето – модерността е времето, когато времето има история“. Според Бауман модерността еманципира времето от пространството, защото, за разлика от пространството, времето може да бъде променяно и манипулирано с помощта на новите технически постижения. „Този, който пътува по-бързо, може да завладее по-голяма територия, след което може да я контролира, да я картографира и да я надзирава… Модерността се ражда под знака на ускорението и териториалното завоевание.“[257] Въпреки това прозренията на Бауман са по-ценни за разбирането на империализма, отколкото на национализма. Напоследък в някои новаторски произведения антрополозите също разсъждават за времето – както косвено („Въображаеми общности“ на Бенедикт Андерсън), така и експлицитно („Времето и Другият“ на Йоханес Фабиан), и техният принос може би говори по-непосредствено на историческото въображение[258].

Обвързвайки национализма с модерността, Бенедикт Андерсън обяснява, че новото, светско и историческо разбиране за времето има централна роля за формиране на националното съзнание. Това се постига чрез изобразяване на едновременност в романите и церемониалното преживяване на едновременност чрез вестниците, като и двете са плод на това, което той сполучливо нарича печатен капитализъм. Заимствайки представата на Валтер Бенямин за „хомогенно и празно време“, той твърди, че историческото съзнание си представя как човечеството се придвижва през това хомогенно време на часовници, календари и съвпадаща темпоралност. Според Андерсън нацията – тази въобразена общност, изкована посредством специфични технологии на комуникация и транспорт – израства от нови републикански модалности, които установяват хоризонтални отношения между хората, обитаващи определени територии; заедно с това тя израства и от ново съзнание за времето. На практика създавайки теория за нацията като пътуваща модулна форма, Андерсън издига като първообраз креолския национализъм в двете Америки, чиято първична форма след това се копира и пиратства, тъй като според него „нацията се оказва изобретение, което е невъзможно да се патентова“[259]. Той различава поредица последователни вълни на национализъм, които започват с териториалните национализми на креолите в двете Америки, пренасят се в Европа, където едновременно се изявяват чрез говоримия език и го издигат, а после преминават в официалните национализми на империите и накрая във вълната на еманципация в т. нар. Трети свят. В този процес на разпространение и пренос различният географски и исторически контекст ражда различни сюжети на национално съзнание, които се проявяват в различни модалности. Когато през 19. век национализмът се разпространява в Европа, историята вече е утвърдена дисциплина и светската представа за времето като непрекъснатост и последователност, която тя произвежда, прави невъзможно нацията да се изживява като нещо ново. Вместо това тя се претълкува или по-скоро пресъздава като нещо древно или вечно. Оттам идва и антропоморфната метафора, че нацията се събужда от тежък сън, надига се за нов живот и се възражда.

Тази характерна черта на национализма – да се саморазказва и самолегитимира чрез историята – обяснява упорито придаваната същност на нацията като дълголетна биологична цялост, както и съпротивата нацията да се приеме като част и продукт на модерността. Анализът на Питър Озбърн на йерархичното отношение между категориите модерност и национализъм прави възможно национализмът да се впише в една обща обяснителна рамка, рамката на модерността. Проблемът не е „как представата за модерност да се преосмисли от гледна точка на националните култури“ (например модерността като национална алегория). Според него проблематиката на модерното дава по-широк поглед върху темпорално-културните измерения в обществените отношения – обществени отношения, чрез които самата „нация“ се произвежда като културно-идеологическа последица от различни форми на държавната власт[260]. Прилагайки своето много широко разбиране за модерността като „особена темпорална логика на отрицанието (новото)“ наред с метафората и теорията на превода, Озбърн успява да размие границите между отделните национализми и техните култури[261]. Наблюдаваме ги как се носят като кораби с различна големина и форма и с пъстроцветни екипажи, в чести противоборства или нетрайни съюзи в общото море на модерността. Въпреки това – и въпреки универсалните модели, които чертае, самият Озбърн, също като Андерсън и много други учени, изпитва потребност да посочи първоизворите, при което модерността се приема като първоначално „западна културна форма, която впоследствие се генерализира“ и трансформира в незападни контексти, „запазвайки обаче някаква много абстрактна, ала при все това разпознаваема форма“[262].

Днес повечето изследователи на национализма като че ли единодушно приемат връзката между модерността и национализма[263]. Дори тези, според които национализмът се корени в Средновековието, а понякога още в Античността – като Джон Армстронг, Антъни Смит и Йозеп Лобера, – са съгласни, че съвременният национализъм е напълно своеобразно явление[264]. Както казва социологът Лобера, „нацията като културно обособена общност е най-голямата символична ценност на модерността; на нея се приписва квазисвещен характер, с който може да се равнява единствено религията“[265]. От тази гледна точка национализмът – такъв, какъвто го познаваме – е продукт на модерността: както в социологическия си облик (по мащаби той представлява безпрецедентна форма на групова идентичност, възможна единствено в рамките на съвременен режим с всички съпътстващи го характеристики – разпространение на печата, ръст на грамотността, възход на масовата политика), така и с неговия критичен отпор срещу футуристичното, ограничено полезрение на модерността. За разлика от модерността, обсебена от промяната и новото, национализмът държи на нуждата от корени и традиция – именно затова той е обсебен от генеалогията и приемствеността. От друга страна, аз бих определила този отпор като квазикритичен, тъй като въпреки своята обърната към миналото реторика в практическите си проявления национализмът е също толкова радикален футуристичен проект. Естествено, консервативните институции от онова време добре са разбирали това и в Европа от 19. век по времето на Свещения съюз национализмът е бил заклеймяван като революционен вирус наред с либерализма, републиканството и по-късно социализма. Бавното му опитомяване и в крайна сметка превръщането му в най-могъщото оръжие на властта настъпва едва в последните десетилетия на 19. век, а налагането му като легитимиращ държавен принцип чрез правото на национално самоопределение става едва във Версай след края на Първата световна война.

На практика и без изключения всяко разглеждане на национализма приема като нещо безусловно първопроходния характер на западноевропейския национализъм. Оценката за причинните връзки между индустриализацията и национализма, модерността и национализма, капитализма и национализма, държавата, религията и национализма и т. н. може да е различна, но всички са до голяма степен единодушни къде са първоизточниците. Според Лобера това е „родно и класическо място на национализма“ без „еквивалент в други части на света въпреки някои повърхностни прилики, привидно сочещи обратното“[266]. Лобера основава своя анализ на западноевропейския национализъм на пет случая, а дори имената, които избира, подсказват по-дълбоки корени – Британия, Галия, Германия, Италия и Хиспания. Оспори ли се еднородният характер на базата (например Западна Европа като цялост и отделна единица на анализ), рухва цялата конструкция. Докато Британия и Галия действително имат някои структурни прилики, най-вече продължителна държавност, Италия и Германия в много отношения са по-“източноевропейски“ от някои автентични източноевропейски примери. В частност балканският национализъм в много отношения предхожда или се развива едновременно с този на Италия и Германия. Най-малко в два случая – Гърция и Сърбия, той постига държавност близо едно или две поколения преди Италия и Германия, докато обединението на Румъния и суверенитетът на България на практика настъпват по същото време.

В отговор на възраженията срещу неговата теория на национализма и в частност затрудненията, с които се сблъсква при опита да обясни зараждането на национализма в прединдустриален контекст – особено в Източна Европа или по-късно в Африка, Ернест Гелнер признава, че балканският национализъм действително поставя трудности пред неговата теория[267]. Той има предвид настойчивото си твърдение, че модерността поражда национализма, а не обратното. Смущаващо в смущението на Гелнер не е това, че поименно посочва балканския национализъм; смущаващо е, че пропуска да види съвършено същия парадокс в Западна Европа с националните избухвания в традиционно силно „изостанали“ области: Италия в средата на 19. век или Испания в началото на същия век. Ако не беше конструирал Източна Европа и в частност Балканите (а по същия признак и Западна Европа) като отделни пространства, където времето тече в свой собствен откъснат поток, объркването му щеше да намери лесно решение[268].

Твърдението на Андерсън за първородната роля на двете Америки и особено на Южна Америка е спорно, ала освежаващо скъсване с ортодоксалната теза за изключителните (западно)европейски изобретения. При все това обсебилият го въпрос за първоизворите и преноса на национализма не може да се освободи от един вроден дефект, а именно представата за изостаналост във времето, макар че той се опитва да преобърне реда между първосъздатели и приемници (имитатори и пирати). По-нататък отново ще се върна към това сравнение. Представата за изостаналост във времето е повсеместна както в западното изобразяване на национализма извън Западна Европа, така и в самоизобразяването на незападния свят. Неговите национализми са „по-късни“ и следователно по-незрели, млади, неовладeни или пък подражават на форми, които са органично неподходящи за контекста, в който ги присаждат, и затова най-често се израждат. С една дума, те постулират хроничен алохронизъм, в който незападният свят живее в друго време, вечно „изостанал“ от Запада. Както изтъква антропологът Акил Гупта: „…в Третия свят утопичното време на нацията е изтъкано в самата си сърцевина от чувство за изостаналост и историческо съзнание за недостиг. Вижданията за бъдещето се обуславят от чувство за закъснение, за това, че сме дошли по-късно, че сме се родили в свят, където нациите се борят една срещу друга, а новодошлите се поставят на старта в състезание, което отдавна е започнало“[269].

Това чувство за изостаналост и недостиг, аналитично обобщено в представата за изостаналост, е преобладаващият тон не само в неевропейските историографии. В продължение на десетилетия то болезнено присъства в самовъзприятията на германците[270]. Продължава да се усеща в испанския и италианския дискурс, макар вече без болезнени обертонове. Най-сетне, то остава повсеместно в Източна Европа[271]. Тук в литературата за изостаналостта повече от всеки друг незападен контекст преобладават автори от областта на икономическата история и политологията. Всъщност някои автори застъпват тезата, че поддисциплината, занимаваща се с икономическото развитие, е създадена най-вече от източноевропейци през 40-те години на 20. век, които използват казуси от Източна Европа като оригинална емпирична база[272]. Ако изобщо се обсъждат някакви културни аспекти, то е само за да се претеглят културните традиции като спънки или ускорители на развитието. Въпроси от рода на „Защо индустриалната революция възниква на Запад?“ и „Какво предизвиква икономически растеж?“ определят параметрите на дискусията и въпреки че системите за обяснение са различни – като властващ остава марксизмът, дори когато това не се признава открито; а също теория за световните системи и особено за отношенията между центъра и периферията, теория на модернизацията, географски детерминизъм и културен детерминизъм (в този ред) – като цяло съществува консенсус, че Източна Европа е икономически изостанала най-малко от 16.-17. век или може би дори от 11.-12. век, но така или иначе много преди да влезе в по-широкия пазар на западния свят[273]. Що се отнася до обясненията за тази икономическа изостаналост, консенсусът, ако изобщо го има, е далеч по-крехък. Те се простират от социално-структурни причини за исторически дълготраен период, longue durée (Йеньо Сюч), до преобръщане на самата постановка на дебата: изключение е не тенденцията към стагнация, а бързият растеж и от тази гледна точка Източна Европа се нормализира заедно с останалия свят, а Западна Европа става изключението, което трябва да намери обяснение[274].

Този текст си поставя за цел да разгледа тълкуването на изостаналостта в културна среда, която по общо признание определя господстващия тон в източноевропейската историография до края на 20. век (и изобщо в Европа най-малко до средата на 20. век), а именно национализма, сполучливо наречен от Лобера „бог на модерността“. С това се опитвам да предложа начин да се заобиколи клопката на търсене на първоизворите, като въвеждам идеята за относителна синхронност в рамките на дълготрайния период, longue durée.

Ще започна с примера на историографията на източноевропейския национализъм, особено тази, писана от чужденци. Макар да го изразяват с различни нива на сложност, практикуващите тази дисциплина разглеждат националните движения в най-добрия случай като износ на западна идеология, а в най-лошия – като плод на манипулация и внушение от страна на великите сили[275]. Интересен е фактът, че много произведения, чийто главен предмет на изследване са самите източноевропейски общества, а не просто контекстуализации в общоевропейски или глобален сравнителен контекст, нерядко залитат в същата посока, макар и по напълно различна причина, кореняща се в общото разбиране за национализма като „органично“ западно явление, изнесено, присадено и видоизменено върху „чужда“ почва. В историографията този процес традиционно се разглежда като влияние на идеи, замислени във и за Запада, а след това приети, приспособени и съответно преобразени в новата им среда[276]. По този начин изследването на източноевропейския национализъм влиза в същата еволюционна парадигма като индустриализацията, модернизацията и т. н. Дошлите по-късно са изостанали и прибягват до мимикрия, без да имат „органични“ корени. Друга характеристика на западните историографски изследвания на национализма в Източна Европа е една продължаваща да властва парадигма, която иначе е подложена на сериозна критика и която общата литература върху национализма постепенно преодолява. Това е парадигмата на западноевропейските либерали (започнала след Втората световна война от Ханс Кон и колегите му; към нея се придържаше и покойният Питър Шугър), които се мъчат да намерят решение за отклонението на Германия в периода между войните и постулират бинарен модел на западен (граждански) и източен (органичен) национализъм[277].

От своя страна източноевропейските историографии схващат национализма като основното съдържание на модерния период и наблягат почти изцяло върху възникването, съзряването и победата на националноосвободителните борби – величествен наратив, в който други процеси и явления присъстват единствено като фон или страничен ефект, благоприятстващ или препятстващ напредъга на националните движения. Макар че отричат трактовката на национализма като износ на заразa от Великите сили, на практика всички те (гласно или негласно) споделят презумпцията, че големите идеологически течения през 18. и 19. век – Просвещението, романтизмът, национализмът, републиканството, социализмът и т. н. – са „западни“ идеи, присадени (макар и не задължително изкривени) на източноевропейска почва. Естествено, това върви ръка за ръка с нереконструирани схващания за органичната нация, съществувала от незапомнени времена, за чието пробуждане национализмът само бие камбаната[278].

Тук можем да въведем проблема за темпоралността на две нива. Едното е дискурсът на самия национализъм. Характерно за него е определено безвремие, в което нацията е винаги тук, тя е вечна. Това е характерно на практика за всички национализми и национални историографии и не е специфична особеност на източноевропейския национализъм. Фактът, че тя все още присъства повече в интерпретациите на източноевропейски историци, отколкото в подобен анализ на западноевропейски и други национализми, илюстрира по-скоро социологията на науката, отколкото характера на самия източноевропейски национализъм. Забавянето между западно и източноевропейската наука, преди модернистичният анализ на нацията, противопоставен на органичния, да се наложи като господстваща интерпретация след Втората световна война, вероятно обхваща не повече от едно поколение.

Другото и по-важно ниво, което вече бе загатнато тук като чувство за изостаналост и съзнание за недостиг, обяснява неравномерното развитие в историографията и тълкува явления като първичност, вторичност и изобщо пътя на идеите. Какво значи да бъдеш пръв в календарното време? Как се описват разпространението и преносът и, още по-важно, как се оценяват? При оценката на национализма като глобално явление най-голямата загадка, разбира се, е забележителното сходство между институционалните форми на отделните национализми и тяхното въображение. Според Андерсън отговорът на загадката е в това, че моделите на национализъм лесно се копират; според него европейските национализми са подражателни, тъй като копират форма на национализъм, която не съществува в нито една американска нация, а вместо това представлява амалгама от севернои южноамерикански идеи. Пиратски взетият национализъм от креолските пионери в двете Америки не принадлежи на нито една отделна нация, а на цял континент от нации[279].

Независимо дали приемаме последователността в копирането, която предлага Андерсън, по-важният въпрос, който трябва да си зададем, е защо непременно трябва да се изгражда модел, търсещ някакво основно родословие и модели на пренос, основани на метафората на копирането. Алтернативен начин да разберем основната прилика между национализмите е да тръгнем от идеята за основната прилика на човешките общества дори когато не са в пряк контакт помежду си, което в предмодерния период е било по-често правило, отколкото изключение. Така можем да подходим към национализма като към почти синхронно преподреждане на групови солидарности в човешкото общество, като глобален обществен процес, който на свой ред е страничен продукт на урбанизация, бюрократизация, революция в комуникациите и т. н., с една дума – тясно свързан с модерността. Нямам предвид синхронен в стриктния смисъл на думата като едновременен в строго календарното или часовниковото време, а в рамките на обща „дълга“ продължителност (longue durée според разбирането на Бродел) на исторически период, в който отделните течения могат да се разглеждат като относително синхронни. Използвам думата повече в геологическия смисъл на съвременен, принадлежащ към една и съща епоха. Това не противоречи на теорията за модулно изграждане на националната форма, нито отрича последователния пренос на идеи, но отхвърля представи като „пиратство“ или „копиране“, които Андерсън доста странно прилага в своята твърде комерсиална алегория за „изобретяване“ на нацията, което е невъзможно да се „патентова“, за да носи тйкси за авторско право.

Ако вземем влиятелния модел на Питър Шугър за „идването на национализма“ в Източна Европа (той дори не използва думата „раждане“, а настоятелно се придържа към термина „идване“), макар че е изразен теоретически доста по-опростено от Андерсън или Озбърн, на структурно ниво аргументацията по същество е същата. Национализъм е „западно понятие“, което „прониква в Източна Европа“ или „е привнесено в Източна Европа“, където се проявява в множество разновидности, „адаптирани от народите, които живеят в Източна Европа“. С течение на времето тези разновидности изчезват и източноевропейският национализъм „започва да придобива чертите на най-агресивните и шовинистични разновидности, познати в Западна Европа“, за да се превърне в еднороден „интегриращ национализъм“[280]. Тъй като почти всяко отразяване на национализма възпроизвежда този възглед, струва си да го цитираме изцяло:

„В Централна и Източна Европа характерът на национализма се променя съобразно местните условия: колкото по-отдалечена е дадена област от земите, в които се развива национализъм, толкова по-малко нейният национализъм прилича на оригиналния модел. Дори такива основни изражения на национализма като конституция, свобода или република придобиват различни значения в частите на Европа, които лежат по на изток. В това няма нищо изненадващо. Народи, израснали в света на православието и недокоснати от огромните културни, религиозни и политически движения, преобразили западнохристиянския свят – като научната революция, Ренесанса, Реформацията и Просвещението, – или от съпътстващите ги драстични икономически и обществени промени, по необходимост влагат различни значения в представите за национализъм. С особена сила това важи за балканските народи, живели в продължение на векове под мюсюлманска власт[281]“.

След което Шугър изразява своята изненада от забележителното постижение на българския монах от 18. век Отец Паисий, който през 1762 г. пише оказалата по-късно огромно влияние „История славяноболгарская“. Доколкото нови представи и идеи могат да се откриват и пренасят само от грамотни хора, а по това време повечето хора на Балканите не четат нито английски, нито френски, Шугър пише, че те „получават знанията си от втора ръка през немски или руски“. При Отец Паисий обстоятелствата са още по-неблагоприятни. Той работи в един атонски манастир и няма достъп до никой от водещите западни автори, било то в оригинал или в превод. Нещо повече, той даже не владее техните езици. Именно затова Шугър остава изумен от написаното от него произведение, което „ни го показва като националист в съвременния смисъл на думата“, но не прави никакъв опит да обясни нито собственото си учудване, нито самото явление[282]. Ако беше разглеждал света на 18. и 19. век през обединяващата призма на модерността и ако го беше измервал с часовник, настроен за относителна синхронност, той едва ли щеше да бъде толкова изненадан.

Неправославният свят в Източна Европа също не е отминат. Наистина признава се, че поляците развиват модерен национализъм, изтъквайки етническата си идентичност относително рано, най-вече в отговор на нападения отвън и многократните поделби. Тяхната незападност обаче проличава в класифицирането им заедно с унгарците като носители на аристократичен национализъм, което „представлява по същество взаимно противоречие и дава най-малко конструктивни резултати“[283]. За да завършим с класификацията на Шугър, той подрежда останалите източноевропейски национализми в следните рубрики: народен национализъм, който му напомня за Джаксъновата демокрация (в Сърбия и България); бюрократичен национализъм, подобен на национализма в нововъзникващите държави в Африка и Азия през 20. век (Румъния, Гърция и Турция), и буржоазен, който най-много прилича, но не е еднакъв със западния модел (Чехия). Удивителното е, че за да докаже пълния разрив между Изтока и Запада, Шугър на практика въвежда класовия принцип, а „липсващата буржоазия“ играе ролята на лакмус в неговата класификация. Удивително е, защото въпреки декларативния си немарксически и даже антимарксически подход с това той по същество възпроизвежда най-вулгарен икономизъм. При това, въпреки че и двата му тома са написани или препечатани почти десетилетие, след като е публикуван марксическият анализ на Мирослав Хрох, Шугър не подема неговото важно пренасочване върху ролята на интелигенцията, а не толкова буржоазията като първоначален двигател на национализма[284].

Чехите също не са отминати заради своята незападност. Липсата на държава „принуждава чехите да застъпват остарели права и институции (Staatsrecht, държавно право и т. н.), с които оправдават другите си искания. Вследствие на това техният възглед става все по-нереалистичен и все повече исторически-традиционен в сравнение с буржоазния западноевропейски национализъм. Те гледат към Запада, с който имат общи традиции и развитие, но географията и политическите реалности тласкат техния национализъм в света на Изтока“[285]. Този път мисловната карта, върху която се основава подобно заключение, идва директно от Ханс Кон, постулирал основополагащото различие между западния и източния национализъм: западният национализъм градял нацията в политическата реалност и борбите на настоящето без особена сантименталност към миналото, докато източният национализъм създавал идеалното отечество, често родено от митове за миналото и блянове за бъдещето и затова тясно обвързано с миналото, лишено от каквато и да било непосредствена връзка с настоящето и пропито с очаквания един ден да се превърне в политическа реалност[286].

Това чисто механично раздвояване на европейското пространство на специализирани производствени области – западноевропейска, показно стъпила в реалността, за която е характерно производството на модерни принципи (като самоопределението), и източноевропейска, която, напротив, е обсебена от производството на исторически митове, се подема от последователите на Кон и продължава да се възпроизвежда, упорито задавайки една от най-постоянстващите тоналности в източноевропейските изследвания. Отново ще цитирам Шугър, според когото отбранителният характер на източноевропейския национализъм и неговите популистки митове нямат паралел в западноевропейското пространство: „Този доста песимистичен национализъм произвежда национални празници или исторически вододели, свързани с военни или политически поражения: битката при Косово поле (1389 г.) за сърбите, битката при Мохач (1526 г.) за унгарците, битката при Бялата планина (1620 г.) за чехите, трите подeлби (1772, 1793, 1795 г.) за поляците и Берлинският договор (1878 г.) за българите“[287]. Като изключим това, че освен в Сърбия никое друго поражение не е част от ритуалите на националните чествания, в случая с България грешката изглежда умишлено крещяща – в края на краищата всеки добър историк отлично знае, че българите честват националния си празник в деня на Санстефанския, а не на Берлинския договор, което несъмнено е химера, ала химера на постижението вместо на поражението.

Излишно е да казваме, че тази редукционистка дихотомия не само пропуска да обясни невероятното западноевропейско производство на митове за основополагане, етногенезис, исторически литературни фалшификации и т. н.; тя забравя и това, че натрапчивите опити за легитимация от страна на новите източноевропейски държави идват в отговор именно на западноевропейското вторачване в правата (или тяхната липса) на „историческите“ и „неисторическите“ народи.

Балканите в частност са нарочени заради това, че имали особена склонност към митове. Според един друг модел на немския историк Холм Зундхаусен тези митове включват „златния“ предосмански период, мита за „турското робство“, мита за чистата и органична нация, мита за националното възраждане, мита за Косово, мита за хайдутите и виктимизиращите митове[288]. С една дума, този модел постулира съществуването на балканска идентичност, за която е характерна склонността да произвежда митове. В структурно отношение обаче тези митове много трудно могат да се различат от „златния“ мит за Античността, мита за мрачното Средновековие, мита (и практическото приложение) на нюрнбергските закони от 30-те години на 20. век и кръвното право, ius sanguinis, от мита за Рим (в италианската национална идеология с митовете за Римската република, Римската империя и папската държава), мита за битката при Поатие (и през 8., и през 14. век), мита за Валкириите, мита за обсадената от враговете крепост (както в Масада, така и в германската военна доктрина през Първата световна война). Макар да признава, че много от тези характеристики са специфични не само за Балканите, този модел твърди, че именно тяхното натрупване безпогрешно определя балканската специфика. Това постулиране на диахронно стабилна еволюция, натрупваща определени характеристики, води до статичен анализ, който пропуска да обърне внимание на това, че макар да съществуват и постоянно да се препредават посредством образованието или други културни и политически канали, тези митове се възпламеняват и задействат само в определени периоди. През последните години това стана в Югославия – в една разпадаща се държава, обхваната от гражданска война. Характеристиките на необичайното югославско състояние бяха изведени като външен белег и съвършено безоснователно се поднасяха реторично на политическата класа и на широката публика като типична балканска черта.

Позволете още един пример, свързан с Балканите. Той противопоставя два различни подхода към едно и също историческо явление: първият използва рамката на дълготрайния период, longue durée, и представата за историческото наследство, а вторият представлява по същество структуралистичен подход към Балканите като отделно пространство със свои собствени характеристики (макар и продукт на историческо развитие). Един от най-трайните аспекти на наследството, което Османската империя оставя на Балканите, е демографският. Взаимното проникване на различни етнически групи в продължение на няколко века превръща тяхното разплитане и отделяне при режима на новосъздадените национални държави през 19. и 20. век в изключително трудна задача. Вследствие на това проблеми с малцинствата преследват на практика всички балкански държави, които прибягват до сходни решения, като емиграция и асимилация. Като цяло на Балканите се провеждат няколко големи „вълни на прочистване“ от верижното им откъсване от Османската империя до наши дни. Тук историците биха били единодушни и едва ли могат да се очакват големи разногласия по този въпрос.

Същевременно този консенсус се изразява по различен начин и се вписва в различни обяснителни рамки. Интерпретацията, която разглежда Балканите като историческо пространство и се стреми да открие определящите го характеристики, нарича демографското наследство „нестабилни отношения между населения и етническа смесица върху много тясно пространство“ и твърди, че за разлика от Западна Европа отношенията между населението на Балканския полуостров никога не се консолидират[289]. Разбира се, това не е неприемлив начин да се изразят нещата, но същото твърдение би могло да звучи различно. Вместо да се говори за противоположни характеристики на населението в две отделни пространства – стабилно западно пространство и нестабилно балканско пространство, – същият факт може да се изрази по следния начин: най-малкото от 15. век нататък в Европа тече процес на консолидация на хомогенни династични, религиозни и етнически държави. Същият процес може да се опише не толкова евфемистично като етническо и религиозно прочистване. Изграждането и консолидирането на нацията е динамичен процес, който в Европа продължава няколко века и още не е завършил. Ако трябва да го картографираме географски и хронологично, той започва в Европейския запад и постепенно се придвижва на север, в централната част на континента, на юг и на изток, като на югоизток (или на Балканите) го виждаме в най-скорошния му вид. Така онова, което наричаме стабилност на Запада, може да се перифразира като донякъде по-ранен (макар и също толкова нееднозначен) завършек на този процес.

На практика всички автори, споменати в настоящия текст, споделят широко разпространеното конвенционално схващане, че идеи като Просвещението, националното самоопределение, индивидуалните свободи и т. н. са били/са присъщи за Запада, докато на изток се присаждат на чужда почва. Тези ботанически метафори са склонни да пренебрегват постепенния и неравен процес, с който същите идеи се налагат и на запад. В крайна сметка, както блестящо показва Йожен Вебер, селяните са се превръщали не само в гърци, сърби или българи, но и във французи[290]. Дори днес, когато някой французин се приобщава към Волтер, той трябва да го изучава наново, а не го носи в кръвта си. С какво този процес на приобщаване е по-различен за поляка или унгареца? Преди време на един концерт, където чернокож музикант дирижираше симфония на Малер, дочух думите на придружаващ ме българин, за когото изглеждаше някак ненормално чернокож да интерпретира музика, въплъщаваща според него европейската същност. Придружителят ми беше достатъчно великодушен и нямаше възражения срещу професионалната подготовка на музиканта (в края на краищата конкретно този човек се беше „позападнячил“), но самата сцена му се струваше прекалено еклектична, тя с нещо обиждаше чувството му за естетическа чистота. Обикновено бихме определели това като расизъм. На същия човек изобщо не му хрумна, че повечето западноевропейци или северноамериканци вероятно виждат подобен парадокс, когато балканци или други източноевропейци (евентуално с изключение на онези, миропомазани от властта на Хабсбургите) слушат музиката на Малер или изповядват „западни идеи“ като либерализъм, индивидуализъм, демокрация и т. н. (разбира се, с поредното великодушно изключение за конкретни лица, които са се „позападнячили“). Действително би било изненадващо да се види селянин с калпак на концерт на Малер. Но не по-малко изненадващо би било сред публиката на Малер да се видят характерните носии на Lederhosen и Dirndl. Така или иначе, привеждам този пример, защото наред с други неща идеално илюстрира представата за хроничен алохронизъм – незападният човек винаги живее в друго време, дори когато е наш съвременник; от друга страна, ние си присвояваме Малер или когото и да било от някакво друго време, когото харесваме, и го вкарваме в собственото си време по начин, който бихме могли да наречем изохронизъм.

Предложих преформулирането на национализма като дълъг процес във времето не в името на политическата коректност или дипломацията, а за да защитя една методологическа позиция. Докато първото описание предпоставя две отделени географски и исторически пространства, второто въвлича Балканите в общ и продължителен процес. Така Балканите се определят по нов начин като част от общо (европейско или световно) пространство, което се развива и една от характеристиките на което е хомогенизацията (или по-скоро въобразената хомогенизация) на политическите образувания. Този подход ни позволява също така да деконструираме категорията „Запад“ от някаква образцова цялост в нещо динамично, което на свой ред е преминало през този неравен процес за дълъг период от време.

Същевременно възникват две сериозни методологически възражения. Възможно възражение пред разглеждането на дълги процеси във времето може да предизвика обстоятелството, че когато описваме един дълготраен период (longue durée) от 15. до 20. век, съществува тенденция да постулираме детерминистично, телеологично и еволюционно развитие, чиято кулминация са „прочистените“ национални държави. „Пристигналите по-късно“ не просто идват по-късно, възпроизвеждайки опита на „първопроходците“ в идеална лабораторна среда. Краят на 20. век се различава от края на 15. век – покрай другото и с това, че „първопроходците“ (които днес представляват икономически и политически най-влиятелната част от човечеството) смятат за неприемливи начини на поведение, които преди няколко века са се приемали или налагали като нещо съвсем нормално. Според мен има начин да се отговори на това възражение.

Ако вземем друга представа – индустриализацията, – тя ни изправя пред сходно предизвикателство. Тя не само обхваща цяла Европа в продължение на няколко века; дори в самото и сърце, Англия, трябва да минат няколко столетия, за да завърши и да проникне в различни области на страната и в различни промишлени отрасли (18.-19. век или според друга интерпретация от 16. до 19. век). Разбира се, механизмите на процеса и социалната цена на различните етапи са различни (като всеки има своите първопроходци и изоставащи), но въпреки това никой не поставя под въпрос епистемологичната уместност те да се описват в рамките на един и същ общ процес (и съответната категория). Можем да се заиграем и с още по-грандиозен пример като разпространението на земеделието от Месопотамия навред из цяла Европа в продължение на много хилядолетия. Земеделието възниква в Месопотамия приблизително преди 10 000 години. Както доказва Луиджи Кавали Сфорца, земеделието се разпространява от Югозападна Азия през Балканите и оттам към Европейския северозапад със скорост от 1 километър годишно, т. е. трябва да минат 4000 години, преди земеделието да достигне Британските острови[291]. Не трябва ли да опишем това като дълготраен процес, вместо да го представим като телеологична дейност, устремена към някаква крайна цел? От друга страна, след като процесът е приключил, има ли някакво значение къде и от кого се е зародил? Представете си само Саддам Хюсеин, който коментира вторичната природа на земеделието на Британските острови…

С една дума, в обобщаващи и дългосрочни категории негласно се таи опасността от есенциализъм, телеология и детерминизъм. Можем да я избегнем, ако правим задълбочени изследвания, чувствителни към спецификата на съответното място и време. Като учени обаче най-малкото, което дължим на своите читатели, е да бъдем последователни. Или прилагаме тези категории (с необходимите уговорки и съзнателно поемайки всички рискове) към всички (било то Балканите или който и да е друг регион, преминаващ през сходни процеси, обвързани в пространството и времето); или веднъж завинаги разчистваме всички категории, обявяваме неизбежния солипсизъм и изпадаме в епистемологическа нирвана.

Вторият отговор е свързан с обвинението в детерминизъм и проблема за свободната воля. С тези доводи изразявам ли негласното твърдение, че Източна Европа е била обхваната от предначертан процес на образуване на нации и етническа хомогенизация, който не е имал алтернатива? На теория не съм привърженик на редуктивния детерминизъм и приветствам проучването на алтернативно развитие на всеки исторически етап. На практика твърдя, че малките нации и държави имат много ограничено място за маневри в дадена йерархична конфигурация, а изборът им е ограничен до най-тънките подробности. Достатъчно е да си припомним хегемонията (и практическото налагане) на легитимни монархии в епохата на Виенския конгрес; разглеждането на империите като аномалии и последвалото го налагане на националните държави като нормативна матрица; днешната усмирителна риза на демокрации, основани на свободния пазар (без алтернативен избор), която налагат МВФ, Световната банка и водещите икономически сили.

По-труден и сериозен е въпросът за това, дали като изтъкваме ограничения простор за действие на местните актьори, не смекчаваме тяхната отговорност за собствените им действия. Позволете ми във връзка с това да цитирам друг пример. През 1913 г. сръбският министър-председател, писател и учен Владан Джорджевич пише с най-откровен и расистки език оскърбления срещу албанците. Често се прави очевидна връзка между тези расистки нападки срещу албанците и другите през 80-те и 90-те години на 20. век, когато президент на страната е Слободан Милошевич[292]. Това е диахронен подход, който илюстрира приемствеността в сръбския дискурс. Изборът на мисловна карта е съвършено ясен. Той е и оправдан. Но не е единственият възможен. Аз самата предпочитам да разширя сферата на анализ върху интелектуалната карта на Европа от онова време. В конкретния хронологичен период, обхващащ втората половина на 19. век и началото на 20. век, Владан Джорджевич се движи в компанията на Жозеф дьо Гобино, Хустън Чембърлейн, Рихард Вагнер, Адолф Хитлер и др., т. е. в общото пространство на европейския расизъм[293]. От това възгледите му не будят по-малко отвращение. Този факт обаче включва Източна Европа (и в този конкретен случай Югоизточна Европа) в общо европейско или световно пространство, както и във вярната сравнителна перспектива, вместо да ги затваря в гетото на диахронна балканска приемственост само в плоскостта на пространството. Отново трябва да подчертая, че когато използвам представата за „общо европейско пространство“, това не е плод на някакъв онтологичен страх да се „разцентрова“ Европа. В никакъв случай не придавам особена същност на Европа, нито изразеното тук методологическо твърдение трябва да се превежда на политически език с желанието да бъдем включени в „общия европейски дом“ на Горбачов. То просто отразява веществения факт, че Европа (разбирана по един много разтеглив начин) е естественият географски и исторически фон, на който най-добре могат да се проектират събитията и тенденциите в един от съставните и региони в конкретния времеви период, който разглеждаме.

Бих искала отново да се върна към идеята за относителна синхронност в рамките на дълготрайния период (longue durée). Тя ни позволява не просто да опишем даден период като линеен низ от последователни развития, а като процес, подчертаващ неговата диалогична природа. Отбелязвано е как след Втората световна война национализмите от Третия свят вливат демократични и дисидентски течения в национализмите на Първия свят. Кризата в национализма на САЩ през 60-те години на 20. век, предизвикана от движенията срещу империализма, расизма, сексизма и хомофобията, би била немислима без борбите за национално освобождение в Третия свят. Как може да се опише историята на движението, водено от Мартин Лутър Кинг, без Ганди и независимостта на новите национални държави в Африка или пък антивоенното движение без Виетнам и Хо Ши Мин?[294]

В подобен вътрешен европейски диалог много от романтичните страсти на Джордж Байрон и Александър Пушкин не могат да се разберат извън влиянието на гръцкия национализъм; многократните поделби на Полша и последвалата ги мобилизация на полския национализъм създават вълни, вдъхновили най-различен отклик от философи и писатели начело с Русо до изкристализиралата специфична русофобия, обхванала Европа през 19. век, която обстойно обяснява спецификата на европейските международни отношения; не можем да обясним немската обладаност от фолклора без сръбската връзка; въвеждането на моралния принцип (макар и не непременно моралът) в британската политика на Гладстон без тласъка, дошъл от българското национално движение и неговото жестоко потушаване; като изобщо не искам да засягам връзките между Балканите и новия световен ред с неговото войнствено миротворчество. В този ред на мисли една „гледна точка в духа на Грамши, която разглежда национализма не като постижение, а като крехка, вечно оспорвана хегемония, възникнала в по-широкия контекст на глобални геополитически, капиталистически и идеологически промени, би ни дала далеч по-различна картина за времето на нацията от представата за хомогенно, празно време“[295].

Представата за относителна синхронност в рамките на един и същ период (т. е. съвременни явления) не изключва съществуването на асинхронни развития в строго календарния смисъл на думата. Сполучлива илюстрация за това дава общият преглед на зараждането и еволюцията на балканските национализми до създаването на съответните национални държави. Ограничавам се до балканския национализъм не само от съображения за професионална компетентност, но и защото в сравнение с останалите си източноевропейски събратя, които са били под властта на Хабсбургите или Русия, балканските национални държави възникват относително неотдавна, отделяйки се от бивша империя (Османската), като при това се постулира тяхната относителна изостаналост дори спрямо източните части на Централна Европа. В този смисъл Балканите най-ярко илюстрират тезата, която искам да развия[296].

Влиятелният модел на Мирослав Хрох за образуване на нацията, разработен за по-малките нации от Централна и Източна Европа, дава изключително полезна матрица за сравнителен анализ[297]. Хрох очертава три фази на развитие: фаза A, наречена изследователска фаза, когато малък елит започва активно да изучава езика, културата и историята; фаза Б, когато патриоти извън тези елити се мобилизират и се стремят да „пробудят“ национално съзнание в съответната етническа група, което бележи фазата на национална агитация; фаза В, епохата на масови национални движения, когато се създава цялостна обществена структура, а движенията си съперничат, разделяйки се на отделни крила със своя собствена национална програма[298].

През 18. и 19. век всички национални движения на Балканите последователно преминават през фазите на развитие на националната идея, очертани от Хрох, но развитието им е асинхронно, като във всеки конкретен случай отделните фази продължават през по-дълъг или по-кратък период. Ако приемем като база за сравнение гръцкия национализъм, който се проявява най-рано, и съпоставим спрямо него всички останали случаи, наблюдаваме свиване на фазите Б и В в сръбския случай преди етапа на автономност и независимост, удължена фаза Б при българите и почти едновременно протичащи фази А и Б при албанците, които прескачат в етапа на независимостта още преди настъпването на фаза В.

Асинхронният характер на отделните национални движения обяснява също така особената природа на взаимоотношенията помежду им. Оглавил първата, макар и слаба балканска национална държава с категорично изразени и амбициозни планове за присъединяване на необхванати национални територии, гръцкият национализъм става водещият национализъм на полуострова през целия 19. век до крушението на неговата програма след края на Първата световна война и особено малоазийската катастрофа от 1922 година. По подобен начин, макар и в по-скромни мащаби, сръбският национализъм развива месиански черти като обединител и водач на южните славяни. За разлика от тях българският национализъм проявява извънредно защитни свойства. Отбранителните позиции спрямо Европа са обща черта на всички източноевропейски национализми (макар и не от самото начало), но в българския случай това особено се изостря, тъй като той трябва да действа срещу оформилите се по-рано национализми на своите съседи, издигнали по-рано своите програми за национално обединение. В албанския случай подобна отбранителна позиция и тревога превръща нещо, което по същество започва като заявка за културна автономност, в борба за независимост.

Ако трябва да сравним особеностите на усещането за изостаналост и съзнанието за недостиг в т. нар. нации от Третия свят през 20. век – като Индия, Пакистан или африканските държави, и страните в Източна Европа, ще изпъкне един любопитен, макар и не задължително основополагащ белег. Естествено, дискурсивните характеристики в отношението на новите национални държави към Запада са общи и всички се основават на презумпцията, че Европа/Западът е модел за подражание, както и че модернизацията се схваща като наваксване, при което времето ускорява своя ход. Съответно основните категории за анализ на миналото са свързани с някаква празнота – липса, отсъствия, т. е. какво не сме, незавършеност, изостаналост, наваксване, неуспех, самоизключване, негативно съзнание и т. н. При това и в двата случая причините за изостаналостта са външни.

Докато в Третия свят обаче причинител на изостаналостта е именно Западът, в Източна Европа не е така; там в зависимост от обстоятелствата виновници са Хабсбургите, османската или руската плюс съветската власт. Изключението е Турция, където цяло едно интерпретативно течение разглежда Османската империя през последния век от съществуването и като квазиколония на Запада и описва отношенията като полуколониални и където теориите на зависимостта, на световните системи и постколониалните изследвания намират благодатна почва. За останалата част от Източна Европа, на османското управление, руското управление или комунизма във вида, наложен от Съветския съюз, се вменява прекъсването на процеса, описван като еволюция на Източна Европа в рамките на собственото и по-широко органично пространство, каквото е Европа. Така изостаналостта е изкуствена, тя е забавянето на процес, който се рисува като автентична собствена еволюция. С една дума, наваксването, ускоряването на времето в бъдещето се развива спрямо нашето собствено „какво можеше да бъде“. Европейското минало се превръща в органичното, а не подражателно източноевропейско бъдеще. Разбира се, това е само една от многото различни историографски оценки, но аз твърдя, че тя преобладава в повечето източноевропейски национализми. Естествено, други анализи се стремят да изтъкнат уникалния характер на Централна Европа и Балканите, тяхната „другост“ както спрямо Запада, така и спрямо Изтока, но те така и не постигат значението или влиянието, което славянофилската идеология или евразийската идея например имат в Русия. Централноевропейската идея, която през 80-те и 90-те години на 20. век беше доста могъщо средство за еманципация и легитимация, на практика изчезна.

Може би заради това, а и защото националната идея на Балканите започва да се развива относително рано сред повечето етнически групи в региона – от втората половина на 18. век нататък, – отбранителните нагласи спрямо Европа не се срещат в етапите, когато се формират тези национализми. Всъщност някои балкански национални движения изпреварват с почти цяло поколение други източноевропейски национализми в Хабсбургската и в Руската империя – финският и другите балтийски национализми, словашкият, украинският и др. Като цяло те са връстници на немските и италианските движения, а при гърците и сърбите постигат по-ранна, макар и орязана държавност. Отбранителните нагласи се разгръщат напълно едва след създаването на независими балкански национални държави и продължават и до днес, когато недостигът на богатства, институционален опит и човешки капитал в тези общества се усеща като болезнен дефицит. Не така стоят нещата в етапите, когато се формира балканският национализъм. Когато първата етническа група на Балканите, развила просветна мрежа от образователни институции – гърците, започва да застъпва националната идея, тя търси вдъхновяващ пример не толкова в Западна Европа, колкото в собственото си славно минало, което служи същевременно като вдъхновяващ пример за просветените западноевропейци[299]. В характерния език на националистическата реторика не става въпрос за заимстване на идеи от чужд съсед (Запада), а за преодоляване на увреждащите и забавящи последици от чуждото потисничество от друг съсед (османците), за да се влезе в естественото семейство (християнска Европа). По подобен начин българите през 19. век се борят срещу т. нар. двойно чуждо потисничество (политическо от страна на османците и религиозно от страна на гърците), но националната им идеология се схваща като равна, а не подражателна на най-напредничавите идеи в Европа по това време – национализмът на Мацини, републиканските идеи и дори първите повеи на социализма.

Що се отнася до темпоралния аспект, изразен в представата за първородство, в епистемологично отношение той има смисъл само дотолкова, доколкото може да се установи някакво пряко влияние и могат да се демонстрират модели за неговото пренасяне – като несъмненото влияние, което оказват чешкото образование и изобщо чешката култура върху словашкото общество или гръцкото влияние върху българското общество. Извън това първенството във времето няма особено значение. Доста различен е въпросът, как се оценява то особено от онези, които се хвалят, че са първи, и настояват за авторско право. Както по-рано се опитах да подскажа с примера за земеделието, това е безсмислено, след като даден процес с дълга продължителност във времето (longue durée) завърши или когато все още не е завършил в световен мащаб, какъвто бе примерът с индустриализацията. Могъщата иначе историография на английската индустриална революция изглежда жалка, когато изостави аналитичния дискурс и се опитва да даде психологически и нравствени обяснения за водещия и единствен по рода си английски характер – особено сега, когато Великобритания е паднала доста надолу в списъка на индустриалните и финансовите сили. Докато процесът продължава обаче, това е много силен и ефикасен идеологически аргумент, който властимащите умело експлоатират и манипулират.

Дотук стана дума за проблема за времето между източноевропейските национализми или между източноевропейския национализъм като цяло и Запада. Може да се постави обаче и проблемът за различни темпорални модуси в рамките на отделните национализми. Доколкото ми е известно, никое източноевропейско общество не е изучавано от този ъгъл, а именно как различните социални групи (класи, професионални групи, вероизповедания, различни възрастови слоеве, разграничението между мъжете и жените и т. н.), всяка със свой ритъм във времето и със свое разбиране за промяната, а някои дори с цели времеви философии, реагират и се оказват малко или повече податливи на новото време (или по-скоро времена) на нацията[300]. Не съм запозната с подобни изследвания и за области извън Източна Европа, поне що се отнася до национализма, въпреки че темата косвено е засягана в друг контекст. Такъв например е дебатът за прехода от феодализъм към капитализъм, който от 60-те до 80-те години на 20. век ражда важни историографски текстове, особено в Германия. Въпреки че не засяга открито категорията за времето, той повдига въпроси за неравностойното икономическо развитие, разглеждано наред със специфични културни и поведенчески режими[301]. По-късно всички те са обхванати в изразителната представа за „едновременност на неедновременното“[302]. Въпреки това, както показва Алф Лютке в своя обзор на марксистките гледни точки в историографията, повечето от тези трудове са вдъхновени от общата вяра, че в края на краищата обществото ще бъде обхванато от една-единствена и всеобща история. Революционното произведение в тази посока се пада на Ернст Блох, който развива идеята за „многовремева и многопространствена диалектика“, но заявява, че това е само временно явление. В случая гледната точка е за прогреса като велик уеднаквител[303]. Както посочва Лютке, това, изглежда, се дължи на факта, че историците относително отскоро започват да обръщат дължимото внимание на значението, което имат всекидневните дейности за разбиране на специфичния отклик към процеси, протичащи едновременно на глобално и на локално ниво. В съответствие с това той се позовава на анализи, които плурализират историческото време най-вече за да подходят към „Другия“ като градивен елемент на историческия процес, а не просто като пасивна странична фигура[304].

Накрая ще обобщя, че се опитах да покажа как Източна Европа като цяло и в частност проблемът за източноевропейския национализъм в историографията се конструират като исторически предмет за изследване до голяма степен по подобие на антропологичните обекти. Йоханес Фабиан ни дава великолепна критика на, така да се каже, „първородния грях“ на дисциплината, на която се е посветил: „Антропологията възниква и се утвърждава като алохроничен дискурс; тя е наука за други хора в друго време. Тя е дискурс, чийто референт е отстранен от настоящето на говорещия/пишещия. Това „окаменяло отношение“ е скандално. Всъщност антропологическият Друг са хора, които са наши съвременници“[305]. При един оптимистичен и повърхностен порив може да ни се стори, че историографията е отмината от този грях: нали в крайна сметка тя е по определение алохроничен дискурс, действително разглеждащ други хора в друго време.

По-внимателният поглед обаче ще ни отнеме заблудата на оптимизма; само разобличението става по-трудно. От самото начало западтата историография (източноевропейската историография е само нейно разклонение) е белязана от логиката на настоящето. Според Лин Хънт тази тенденция да се тълкува миналото с езика на настоящето „придобива по-проблематичен уклон, когато през 17. век започва да се налага представата за „модерното“. Това поражда някакво нравствено самодоволство, някакво чувство за превъзходство във времето. Този вид писане, основан на еволюционизъм и вярата в прогреса, обединява мащабни и обяснителни повествования, насочени към висша крайна цел, независимо дали са вдъхновени от върховното постижение на държавата при Хегел, от стремежа към духа на народа (Volksgeist), към революцията и социалното равенство и т. н. С течение на времето модерността става мерило за оценка, спрямо което по-голямата част от миналото, дори западното минало, може да се окаже не на очакваната висота“[306]. Тук неподправеният и принципно правилен алохронизъм спрямо (западните) предшественици е пронизан от оценъчно превъзходство, а нагласата към незападните съвременници разкрива всички жалони на антропологичния алохронизъм: тези хора са отчайващо изостанали във времето дори спрямо собствените си недотам съвършени западни предшественици.

Фабиан оплаква факта, че макар еволюционизмът „да бе почти повсеместно отхвърлен като властваща парадигма в антропологията, схващанията за времето, за чието налагане спомогна, останаха непроменени“[307]. Опитах се да покажа как действа това в исторически анализ, който прилага структурни модели на „теории и методи извън времето“ и изважда пред скоби времето като измерение на междукултурните изследвания[308]. Опитах се да защитя тезата, че има начини да се избегне тази грешка. Идеята за относителна синхронност в рамките на дълготрайния период, longue durée, изглежда особено плодотворна, без да пренебрегва важни аспекти на историческия анализ в по-кратка перспектива, каквито са последователното развитие, преносът, разпространението и др. Ще завърша със силните заключителни думи на самия Фабиан, че „има начини да срещнем Другия на една и съща земя, в едно и също време“[309].

Професор Мария Тодорова е понастоящем преподавател по история в Илинойския университет (Урбана Кемпейн). Тя специализира история на Балканите през модерния период.

За значението на названието помак

Автор: Петър Вълков

Досега липсва една убедителна етимология на названието помак.

В разговорната практика битуват неумели народни етимологии, които не издържат научна критика. Предлаганото разглеждане се опира на постиженията на детската лингвистика, фразеологията и стилистиката.

Названието помак е асемантично. Пейоративността му е следствие от първото прозвище за българите мохамедани ахряни наред с прехвърляне в сигнификата на втората съставка от фразеосхемата ахмак – помак в значението на първата. Типологията на явлението е присъща не само· на разговорната практика на българския език, но и на тюркските езици, откъдето названието помак идва в български като външно название.

Още от начало трябва да се отбележи, че се застава пред една трудна за разрешаване задача. В речниците или не се посочва етимология на названието помак, или срещу него стои „неясна етимология“, а в изследванията се търси първичният етимон, като се облягат на семите „мъка“, „помъчен“, „помамен“, „помятам“ – помятам се, т. е. помъкнал се по чужда вяра и пр. От друга страна, пъстротата на названията за българите мохамедани, възникнали по различни принципи, като ахряни, врангаджии, челеши, рупци, кърджалии, аповци, бабечене, дилсъзи, курмияци, мърваци, потурнаци, скарнаваци, торбеши, улфи, чеченци, чешлии, шопи и др.[310] Преобладаващото название е помак, среща се в цялата говорна територия на българския език, в гръцки и турски. Поради особения статут на населението в миналото, живеещо предимно в планински райони, етнонимът му се свързва с антиномията цивилизация – варварство[311] крайният израз на която е презрителното подмятане на турците към помаците „туркаши“[312]. Широкият обхват от значения, които названието носи, предизвиква множество въпроси от лингвистичен и екстра-лингвистичен характер. Погледнато в исторически план, това население, действително е мъчено многократно, някои са били и помагачи, използвано е като цивилна запасна жандармерия за укротяване на смутове в Османската империя – например в Априлското въстание, истина е, че са се помъкнали“ по вярата на други, но дали това са признаците, залегнали във вътрешната форма на името. Защо тогава е все още с неясна етимология? Сигнификатът на името се е разширил с допълнителни конотации и се схваща пейоративно като вътрешно и външно название. За доказателство може да се посочи фактът, че българите мюсюлмани не обичат да се представят с това название, а християните от тактичност избягват в контакт с тях да употребяват това име.

При опита да се етимологизува названието помак се подминава въпроса за пейоративността му. Защо се възприема и днес обидно? Един социолингвистичен анализ на различни сфери на общуване би разширил тази картина, но въпросът си остава открит. В синхронен план обликът помак е съществително име със свои деривати: помакиня, помаче, помашки и пр., дори със следи в топонимията. Сегашните жаргонни прояви – вторичната номинация за българското население като ацтеки, баски, фесове, узбеки, Долината на дългите гащи или ръкави, чалмалии и др. звучат почти евфеминистично в сравнение с общото название помак. Народната етимология на основата на „помъчен“, „помагач“ и пр., на която се опират и самите българомохамедани, не звучи унизяващо. И въпреки всичко името се схваща като неприлично. Значи, не в предлаганото тълкуване е неговата вътрешна форма. Имена като Долорес, Соледад, Мерседес (на испански – от мъка, самота, милосърдие) са едни от често срещаните в Испания, нашите предпазни лични имена Грозьо, Гроздена, Бедьо, Щърба/о/, Кежа/о/, наред с Трънка, Клинчо, Рогльо, та дори и Гюбрена си битуват сред хората, като в общуването се опира не на признаците от първичната им номинация, а на допълнително изградения сигнификат – личните качества на човек, защото не името прави човека, а тъкмо обратното.

Морфемният анализ на името помак, условно прието, разбира се, предлага непреодолими мъчнотии: по- м -ак. Кой сериозен дериватолог би приел, че в случая по- е представка, -м- е корен, -ак- е наставка и нулево окончание. Опорни форми от съответно деривационно гнездо липсват, както е например в пад, спад, запад, упадък и пр. Облици с форманта -ак- образуват обширен деривационен клас и носят отсянка на пейоративност, но дали образуванието помак действително принадлежи към тях. Формално наподобява, без да е надеждна основа, защото липсва на практика корен, от който да се изведе първичният етимон. Може да се предполага, че е контрахирана форма или хипокристика по аналогия на случаи като Жозеф-Жозе-Пепе. В този порядък чл. кор. Ив. Леков[313] предлага етимология от потурмак с промяна на -н- в -м- и елизия на – тур- в средата на думата, но не звучи убедително, липсва мотивиращият признак при номинацията. От глагола помъча, обозначаващ еднократно действие, причастието помъчен не означава траен белег. Омонимите мъчен1,2 – прилагателното мъчен, дошло от съществителното мъка, ѝ мин. стр. причастие от глагола мъча също не дават отговор. Явно названието помак е резултат от други процеси. Споменаването на „помагач“ не изяснява етимологията му, по- скоро е признак на сигнификата на името помак, което поради тази причина се схваща като пейоратив. Разгледаните примери не служат за доказателство на тезата ни, те са опровержение на ширещото се в масовата култура мнение без никаква обосновка. Решение на проблемите трябва да се търси на друго равнище, да се открият онези склонности, които пораждат названието помак.

В изследването си за рупското наречие[314] Ал. Теодоров-Балан споменава, че „имената рупци и рупанлии са придявка за присмех от външни люде“, и по-нататък добавя „ала в днешното си присмешно значение, дето играе наместе своя роля и верската и племенна протива между означаваните от тях цялости, приведените прякори (п. м.-П. В.) взаимно не изглеждат да са годни за техническа употреба“[315]. В последното, може би най-сериозно, изследване за названието ахряни, Момчил Чалъков[316] употребява също като Балан термина прозвище за тях[317] със значение „невежа, нечестивец, безбожник“ и „невежа, който няма понятие нито от вяра, нито от закон“[318]. Думата ахрянин е от арабско-персийски произход с най-общо значение „последни обърнати в исляма“, чиито първи споменавания датират от XV в. Ахрянин, ахряни е първото прозвище, дадено на помохамеданченото население. Първоначално като прякор, приложен към личното име, после със следи в топонимиката и антропонимиката на тези райони. Става ясно, че османската администрация е целяла да обособи тази рая, натоварена със специални задължения, от християнското население, за да се подържа напрежението. Ето защо в значение ахреян, охреян първоначално заляга „мързеливец, непохватен, груб, тромав човек“ наедно с омонимичната връзка с гръцкото „ахриос“- нечестив, негоден, неспособен, безполезен човек[319], за да стигне до“най-сетне потурчени хора, които са много шавливи“[320]. Това е първото прозвище, дадено на българите мохамедани, което е външно название, а изтъкваната му пейоративност е маркер за затваряне на общността вътре в-себе си.

Названието помак е по-късно явление от ахрянин. Липсва все още точна датировка за появата му. В конкуренция между двете превес взима името помак, а ахрянин звучи днес архаично. Възниква въпрос: дали от първото прозвище обликът помак носи пейоративността си? Стереотипите на народната етимология с опора на „мъка“, „помъчен, „помагач“ и др. с възникващите на нейна основа етиологични легенди е предмет на други търсения. Тълкуването на названието помак предполага разглеждане в различна от досегашните изследвания посока. Известна е паремията „като съм помак, да не съм ахмак, та да ми продаваш зелени краставици“. Двете имена ахмак и помак са думи близнаци- фразеосхема[321] или етимологична фигура, при която значението на едната допълва или се прехвърля върху другата дума. Подобни прояви се срещат в разговорната практика – пестил-местил, гаванки-маванки, Сульо-Пульо, Ечо-Бечо и др., чийто генезис се открива в детската реч и псевдодетския език[322]. В своето изследване на детския говор проф. Иван Георгов разглежда типологията на едно явление в над сто езика[323], по-късно същите изводи се подкрепят с друга методология от Р. Якобсон и Ч. Фергюсън[324]. Става дума за елементите п, б, т, д, м, н, като инициални плюс вокал по формулата: консонант-вокал, консонант-вокал; за обозначаване на роднински названия, части от тялото, свързани с храненето, или самата храна и процеса на възприемането ѝ в псевдодетския език: папа, мама, нана, няня, тате, мома и пр. По-нататък: думи близнаци, при които втората съставка започва с билабиалните б, п/м- ала-бала, ечо-бечо, охльо-бохльо, ангел-бангел, чанта-манта. Важното в случая е, че втората съставка е асемантична и спада към изобразителните средства в езика т. н. ономатопеи, които нямат собствен сигнификат, тъй като не обозначават клас предмети или обекти. Явлението е познато в много езици, а в угрофинските е един от способите за словообразуване[325].

Етимологичната фигура ахмак-помак вече може да се разглежда от гледна точка на детската лингвистика. Втората ѝ съставка е ономатопея и започва с двуустнената ‚п‘ и няма собствен сигнификат, т. е. поема този на предходната дума. Възниква въпрос, защо има о в първата сричка, а не а. Обяснението е в две посоки- в родопските говори е познато явлението акавизъм[326] – в случая „памацки“ /помашки/. В този случай няма проблеми, ако се приеме като самоназвание. Може би това е послужило за основание на Ст. Райчевски да твърди, че помак е скорошно име и е самоназвание, което после е било прието и от другите[327]. Това твърдение търпи критика, защото едва ли едно самоназвание би се възприело от общността, ако е пейоративно. Другото обяснение е пак фонетично и се подкрепя от примерите аман-заман, шаран-глиган от турски, където не точното възпроизвеждане на фонемния състав е от значение, а спазването наритмо- интонационната схема[328]. Възможна е контаминация на двете склонности и тъй като езикът е обществено явление с присъщите му закономерности със статистико-вероятностен характер и склонност към икономия и идиоматизация, някои от междинните степени на названието помак да не могат да се реконструират. Предполагат се фонетични промени, довели до сегашния облик на названието, но в случая по-важно е облягането на семантичния анализ.

От направения преглед се налага изводът, че името или прозвището помак е асемантично, няма собствено значение. Досегашните опити да се търси етимологията му с методите на сравнително-историческото езикознание не постигат задоволителни резултати. Народните етимологии са в обсега на фолклористиката и етнологията. Предлаганият подход не е защитен от критики, но поставя проблемите за разглеждане от друга гледна точка, която може да се окаже по-надеждна. На първо място обяснение защо названието е пейоративно. От фразеосхемата ахмак-помак е отпаднала първата съставка ахмак, която е от арабско-персийски произход и означава глупав човек, а сигнификатът ѝ се поема от втората съставка. Тук налице е реликт и от по-старото название за българомохамеданите ахряни. Става наслагване на една и съща сема в сигнификата на новообразуванието, дошла по различни пътища. Безспорно е външно название, дадено от турците, и е маркер за принадлежност към една обособена общност. Ето защо името помак се схваща и днес като обидно и се избягва употребата му в престижните сфери на общуване.

Петър Вълков (род. 1951) е български, нека го наречем така, „самобитен талант“. Сменил е множество професии (строител, журналист, асистент по съвременен български език в ЮЗУ „Климент Охридски“, отново строител). Автор е на сборника с разкази „Времето на туиста“ (1990). Всестранно начетен човек, буден и неспокоен дух, търсеща душа…

Коментари (1)

- 30-01-2014|Самолет 005

Дори да търпи критики, предложената теза ми звучи доста убедително!

Чаша вода и любов

Автор: Стоян Гяуров

Седем и половина милиона години. Толкова време е необходимо на DeepThought, суперкомпютъра в романа на Дъглас Адамс „Пътеводител на галактическия стопаджия“, за да изплюе истината за същността на вселената и човека – „42“. Отговорът е неудовлетворителен дори за тази чудовищна машина, която решава, че питането не е било ясно формулирано и затова препоръчва да се направи един още по-голям компютър, който след още няколко милиона години да открие какъв всъщност е бил въпросът. Тери Игълтън, известният английски литературовед и културолог, знае въпроса, но припомня терзанията на Deep Thought, защото се отнася сериозно към общото подозрение: дали да се пита за смисъла на живота днес, след Йов, Ницше и Монти Пайтън, не е наивно, ако не и направо безсмислено? Прикрит зад реномето си на академичен бунтар, но явно и с поглед към пазара, Игълтън си е позволил да бъде така „непредпазлив“ и да постави на книгата си плакатното заглавие „Смисълът на живота“, макар и с пълното съзнание, че това е „тема за откачени или за комици“.

Тъкмо днес, през модерната епоха, човек е гложден както никога преди от съмнението в безцелността на съществуването и въпросът на въпросите тегне постоянно като сянка над мислите и чувствата. Това е нещо ново. През Средновековието човешкият живот има твърд фундамент, известен под името Бог. Човешкото съществуване е благодат и божи дар и доколкото някой изобщо би се сетил да постави този еретичен въпрос, той би могъл и сам да си отговори: смисълът на живота е в това, че го има Бог. За древните юдеи също би било непонятно да се питат какъв е смисълът на живота, защото и за тях отговорът е очевиден: Яхве и неговите закони изпълват човека и осмислят съществуването му. Игълтън отбелязва, че в далечното минало хората не са си блъскали главите над този въпрос не само заради непоклатимата си вяра, но и защото социалната им практика е била много по-солидна от нашата: „Смисълът на живота се е изчерпвал до голяма степен във функцията му в рамките на едно по-голямо цяло, на общността“.

Големият въпрос за смисъла се появява обикновено, когато установени роли, убеждения и условности се окажат в криза. Такъв момент настъпва – и оттогава няма връщане назад – през Новото време, с уронването на религиозния мироглед и задълбочаващото се съзнание за самотата на човека, и достига кулминацията си през 20 в. „Може би миналият век разсъждаваше така отчаяно върху въпроса за смисъла на съществуването, тъкмо защото за този век човешкият живот имаше такава нищожна стойност. А днес пък животът изглежда може би абсурден в сравнение със смисъла, който е имал преди“. Модерни автори като Чехов, Кафка или Бекет се занимават с проблема за безсмислието, защото модерността все още си спомня времето, когато е имало или би трябвало да има смисъл в изобилие. Типичното модерно произведение на изкуството все още е под впечатлението за една подредена вселена и затова изживява угасването на смисъла като скандал и непоправима загуба. „Тези произведения кръжат около един празен център, една тайнствена празнина или мълчание, маркиращи мястото на изчезналия смисъл. Нуждата от осмисляне на нещата създава истински трагичното напрежение, присъщо на модернизма“.

Интересна е констатацията на Игълтън, че ако предмодерните култури са се занимавали с големия въпрос по-малко отколкото Кафка, то същото важи и за постмодерната култура, чийто себичен, нецентриран и произволен характер той разнищва без никакви задръжки. „В прагматичния климат на глобализирания капитализъм, с неговия скептицизъм към голямата картина или големия разказ и неговото лишено от илюзии отношение към метафизичното, „животът“ е само една от редица дискредитирани тоталности“. Игълтън прави любопитното наблюдение, че „постмодерното съзнание е твърде младо, за да си спомня съществуването на истината и смисъла“. За постмодерните търсенето на върховен смисъл е потискаща илюзия, която ограничава свободата на човека: „Да се твърди мрачно, че животът няма смисъл означава да се хванеш на въдицата, че той изобщо би могъл да има смисъл“.

В творчеството на Самюъл Бекет, „заседнало по средата между модерност и постмодерност“, авторът вижда най-яркия творчески израз на проблематиката за без-смислието на живота. Всичко в света е многозначително и неопределено. Дали очакването на Годо е събитие или отсъствието на такова? Чакането е един вид нищо, вечно отлагане на смисъла, предусещане за бъдещето, което се превръща в начин на живот в настоящето. „Но най-големият парадокс на Бекетовото творчество е в това – подчертава Игълтън, – че то запазва носталгичния копнеж по истина и смисъл, въпреки че в средата му зее една смислоподобна дупка“.

С лека стъпка и на достъпен език, разчупен от залпове английски хумор, Игълтън пристъпва към центъра на тази „абсурдно претенциозна тема“. Той открива нов фронт, като припомня спора за „присъщия“ и „привнесения“ смисъл на литературното произведение; една алтернатива, която той отхвърля с твърдението, че смисълът е в двупосочна зависимост от текст и читател. Същото по аналогия той отнася и към живота: „Смисълът е резултат от взаимодействието между нас и действителността“. Човек определя сам себе си, но на базата на дълбока зависимост от природата, света и другите хора. Ние не можем да започнем от нула – дори и да искаме. „Представата, че аз бих могъл сам да определя смисъла на моя живот, е илюзия“. Или казано другояче: смисълът на живота, доколкото има такъв, трябва да се търси в човешкото общение; „особено днес, когато по линия на глобализацията транснационалният капитализъм допринесе толкова много за създаването на едно единно човечество“, пише марксистът Игълтън без капка злоезичие.

След като постулира, че смисълът на живота е в общата цел на хората, Игълтън не изненадва с извода, че тази цел е стремежът към щастие. И наистина, какво по-общочовешко от щастието. Само че какво е щастие? Авторът разглежда и отхвърля различни тълкувания, за да се съгласи накрая с Аристотел, според когото истинското щастие е в свободното разгръщане на човешките способности. Игълтън е склонен да приеме щастието за смисъл на живота, но смята, че това не е окончателният отговор на големия въпрос. Тогава, може би, власт, богатство? Не, за Игълтън това са недостойни кандидати, дисквалифицирани от техния инструментален характер и податливост към опорочаване чрез превръщане на средствата за живот в самоцел. „Удивително е, че през 21 в. материалната организация на живота заема същото централно място, както и през каменната епоха“, диви се той. Много по-убедителен за него е аргументът на Фройд, комуто смисълът на живота се провижда в неговата крайност. Именно смъртта придава интензивност на съществуването и устойчивост на морала, поставя ни в положение да видим нещата такива, каквито са, и да им се радваме; в тази стоическа перспектива смъртта дори обогатява живота. И все пак Игълтън отхвърля Танатос като един твърде мрачен бог.

Ако животът има смисъл, той не е от този вид; смисълът не е екстракт от някаква формула, твърдение или езотерично откровение, а определен начин на живот; той не е метафизичен, а етичен. „Вечността не се съдържа в зрънце пясък, а в чаша вода“, чашата, която подаваш на жадния. „Който действа така, живее с любовта“. Зад вратата, която Игълтън ни отключва, не се крие някакво потресаващо разкритие, а онова, което и без туй мнозина от нас правят. Любовта във видението на Игълтън няма нищо общо с чувствения копнеж, а се доближава до християнската любов към ближния. Така погледнато тя може да бъде и другото име на щастието. Онова, което авторът нарича любов, е начинът по който съчетаваме индивидуалния си стремеж към пълноценно осъществяване с факта, че сме социални същества: животът има смисъл само чрез другите и с другите. Игълтън привлича за свидетел Витгенщайн, който фокусира още повече неговата дефиниция: „Ако има вечен живот, той трябва да е тук и сега“, казва австрийският философ, а на друго място в своя Tractatus допълва: „Ние усещаме, че дори всички възможни научни въпроси да получат отговор, това изобщо не би засегнало нашите житейски проблеми. Разбира се, тогава няма да има повече въпроси; и тъкмо това е отговорът. Решението на проблема за живота става видно от изчезването на този проблем“.

Епитафия за Д. Ф. У.

Дейвид Фостър Уолъс беше един от най-талантливите и интересни американски писатели. През септември 2008 той се самоуби, неспособен повече да се съпротивлява на измъчващите го депресии. Три години преди това, в 2005, Уолъс произнесе пред абсолвентите на Кениън Колидж една забележителна реч: „Плуват си две млади риби и срещат една възрастна риба, плуваща в обратната посока, която им кимва и казва: „Добро утро, момчета. Как е водата“? Двете риби продължават да плуват още известно време, и изведнъж едната се обръща към другата и казва: „Какво по дяволите е това вода“?

Така започва речта на Дейвид Фостър Уолъс. А така завършва: „Истината с голямо И се отнася за живота ПРЕДИ смъртта. Става дума за най-обикновен усет – усет за онова, което е така истинско и важно, така незабележимо в своята заобикаляща ни отвсякъде вездесъщност, че трябва непрестанно да си напомняме: „Това е вода, това е вода“.

Terry Eagleton: The Meaning of Life. Oxford University Press

Стоян Гяуров е журналист и преводач, роден през 1950 в Хасково. Завършва английска филология в Софийския университет, след което работи в държавното радио. От 1990 до 2012 е редактор в радио „Дойче Веле“, Бон. Превел е книгите: „Светът на късната античност“ от Питър Браун, „Невинни ръце“ от Александър Демант, „Мойсей Египтянина“ от Ян Асман, „Бъдещето на класическото“ от Салваторе Сетис, „Фараонът Пруст“ от Михаел Маар.

Коментари (1)

- 02-02-2014|Борис Танушев

Материалът е за Смисълa на живота, който, според споделеното, е от мира того, тоест, е в самото съществуване. Да, но си остава без отговор вечният философски въпрос – а защо въобще нещо съществува?

Непровъзгласените герои на Бургас

Автор: Алберта Алкалай

През 2013г. отбелязахме 70-годишнината от уникално историческо събитие – спасяването на евреите в България от лагерите на смъртта. В отношението си към бурните събития в годините на Втората световна война Бургас е различен от другите градове в страната – и тогава, преди близо век, и сега.

Преди 70 години в резултат на широкия обществен натиск от страна на местни политици, индустриалци и интелектуалци, градът успява не само да спаси „своите“ евреи от депортиране и изтребление, но и да улесни живота им, като заобикаля репресивните закони и забрани. Архивите пазят подвига на всеки българин, дръзнал да се противопостави на злото. Но единствено в Бургас те бяха извадени от прахта и имената на спасителите бяха високо съобщени. Идеята за своеобразния жест на благодарност към хората, на които дължи съществуването си, бе на Алберта Алкалай – потомка на спасени от гибел бургаски евреи. Организираната от нея мемориална вечер „Памет за спасителите на българските евреи“ в бившата бургаска синагога бе своеобразен завършек на годината, посветена на годишнината от преодоляването на Холокоста. Документалният филм „Да помним“, изнесе на повърхността малко известни факти за еврейската общност в града и нейните спасители. Сега вече потомците на онези смели бургазлии, които в тъмните времена на натиск и мракобесие не са се уплашили да отстояват своите човешки ценности знаят, че подвигът на предците им не е забравен.

Алберта Алкалай, автор на документалния филм „Да помним“, посветен на достойни българи – спасители на бургаските евреи, получава почетно отличие от Максим Бенвенисти, председател на ОЕБ „Шалом“ за популяризирането на каузата за спасяването на българските евреи

Ето какво пише в благодарственото си писмо Атанас Лолов:

„Думите на г-жа Алкалай ме стреснаха, когато тя сподели мисълта си, че ако бургаските евреи не са били спасени, тя нямаше да бъде сега сред нас. Този факт е достатъчен да причини буря в душата на всеки, който е човек.

Същото се отнася и за един млад художник – там, в синагогата, имаше малка изложба на Бетино Асса, син на Виктор и Елена Асса. Съдбата ме е свързала с неговия дядо – покойният Мишо Михайлов, мой скъп приятел от юношество. Срещата ми с изкуството на младия Бетино Михайлов – Асса беше истинско откритие не само заради силната и изящната негова работа, но и заради факта, че той също не би бил роден, ако…Сълзите ми потекоха и аз се почувствах малък пред Бог, който наистина е велик.“

Актрисата Мая Зуркова, дъщеря на изтъкнатия общественик и ротарианец Любомир Зурков пише: „Ти повдигна булото на забравата на отминалите в небитието непровъзгласени герои. Защото всички те бяха хора, в случая от Бургас. Ти припомни думите на Талмуда: „Който спаси един човешки живот, спасява цяла вселена“. И както самата ти казваш – родена си и си сред живите именно поради този уникален български факт – спасяването на нашите евреи.“

Евреите

Бургас още от създаването си е бил космополитен и толерантен. Преди освобождението наш сънародник, минал през града, отбелязва: „Драго ми дойде, като се научих как между другите народности…тук се отличават тъй по търговския си дух както и по народното си чувство мнозина от нашите българи“ – доказателство, че тук в мир и съгласие са живеели всякакви етноси. Когато на 6 февруари 1878 година, „летящият отряд“ на полк. Лермонтов освобождава Бургас, в градчето живеят около 2950 души, основно арменци, евреи, българи и гърци.

Всъщност, приблизително по това време в Бургас се заселва първият евреин – търговец на портокали. Той идва от Стара Загора, вероятно привлечен от възможностите на пристанището и широтата на духа у местните хора. Пъртината за неговите сънародници е проправена и много бързо в морския град се преселват десетки еврейски фамилии от Карнобат, Ямбол и Стара Загора. Еврейската общност се превръща в авторитетна и развиваща се община, която активно участва в икономическия и обществения живот на града. Местните евреи са търговци, индустриалци, банкери, застрахователи. Те дават старт на шивашката манифактура в града, оглавяват водещи предприятия. Рафаел Бенрей е първият евреин – индустриалец, открил производството на сапун в Бургас. Най-престижната застрахователна агенция е на Йомтов, а първата работилница за шапки и каскети принадлежи на Голдшладер.

Жаждата за обединен духовен живот води до изграждането на синагогата, сега градска художествена галерия. Изградено е училище за децата до 12 години, а към него – читалище с богата библиотека. Благотворителните дружества като „Добра Надежда“, „Вицо“, „Бекурхолим“ доставят на болните безплатни лекарства и помагат на бедните евреи с дрехи, обувки и учебници.

Емоционален, смислен и пълноценен е животът на евреите в Бургас, в съзвучие с българи, гърци, арменци и турци. Съдбата им променя Втората световна война. През март 1941 г. България се присъединява към Тристранния пакт, по-късно Парламентът приема Закона за защита на нацията, който поставя евреите на изпитание – имотите им се отчуждават, фирмите и предприятията им се затварят, организациите са разтурени.

В Бургас еврейското училище е затворено. В него се настанява жандармерията, а мазето е превърнато в място за изтезания и побой за тези, които не спазват фашистките закони. Блокирани са всички сметки на евреите в банките, както и сметката на Бургаската еврейска община. Въведени са полицейски час и унизителни забрани за посещение на заведения, театър, кино. С наредба се определя какви суми и ценности могат да притежават и как трябва да предоставят личните си бижута на публичен търг. Заповед определя на новородените да се дават само определени имена. Евреи не могат да имат автомобили, радиоприемници и телефонни постове. Определя се и в кои квартали могат да живеят. Забранява се дори да им бъдат съобщавани каквито и да е новини, да се разискват с тях политически и обществени въпроси, да се движат по улиците и да посещават публични места от 21 часа вечерта до 6 часа сутринта. Всички евреи – мъже от 18 до 45 г. са мобилизирани и работят робски труд по 8-9 месеца в годината при нечовешки условия в трудовите лагери.

Снимка на табела, задължително поставяна на еврейските жилища в годините от 1941 до 1944 година.

Спасителите

Много от българите, живеещи в Бургас, не приемат промените за еврейското население. Бургазлии, станали изведнъж собственици на бившите еврейски магазини и работилници, масово изпращат до Комисарството по еврейските въпроси писма, в които настояват евреите, като „компетентни и необходими“, да останат като работници в бившите си предприятия.

Архивът е съхранил имената на много достойни хора, готови да помогнат на своите съграждани, съседи, приятели.

Търговците Пеев, Мешков и Скрипалчев

На 27 октомври 1943 г. пишат писмо до Комисарството по еврейските въпроси: „Молим наредете да ни се разреши да приемем като работничка в магазина ни находящ се на улица Александровска 71 еврейката Сара Бохоръ.“

Владимир Керин

Заможният бургазлия моли властите за разрешение да запази изключително нужния общ работник Хаим Йерусалми. Преди това Йерусалми е директор на Българо-италианската банка в Бургас, получил почетна диплома от италианския крал за укрепване на двустранните икономически връзки. След уволнението семейството му – съпруга и четири деца, остава без всякакви средства за препитание.

Любомир Зурков

Собственикът на дрогерия „Зуркови“ взима на работа Шимон и Жак Калдерон и по този начин дава прехрана на многочисленото им семейство. Зурков остава в сърцата на бургаските евреи с постоянните си дарения от лекарства за поболялите се от нечовешките условия в трудовите лагери мъже.

Любчо Зурков – собственик на емблематичната за времето си дрогерия „Зуркови“

Сава Димов

Собственикът на фабрика „Шуменско пиво“ не се разделя със своя млад счетоводител Йосиф Асса и дори го спасява от арест.

Александър Хаджипетров

По това време той все още не е един от най-богатите и видни бургазлии, а ученик в Търговската гимназия. Когато учител с профашистки убеждения нарежда на отличния ученик Жак Йерусалми да седне на унизителния последен чин, защото е евреин, Александър заявява: „Ако ще местите Жак, то и аз ще седна най-отзад.“ Учителят повече не посмява да прави размествания в класа.

Депортиране

През 1943 г. в Бургас живеят 902 евреи. На 4 март в Комисарството по еврейските въпроси в Бургас е оформен списък с 422 евреи за изселване (174 семейства). Включени са предимно заможните граждани с блокирани сметки над 50 000 лева и движими и недвижими имущества на такава стойност. С гриф „Строго секретно“ от София е изпратена телеграма, одобряваща операцията.

Желяз Петков е директор на пощата, съсед и добър приятел на Аврам Асса – председател на еврейската общност в града. Вместо да занесе телеграмата в Комисарството по еврейските въпроси, той я скрива в джоба си и първо я показва на Аврам. Застрашените от изселване семейства са предупредени за страшната съдба, която ги очаква.

Евреите започват да търсят съдействие от своите приятели в Бургас. На помощ веднага се отзовават: Петко Росен – адвокат, бивш депутат и писател, Петър Велчев, Росен Чорбаджиев, Панайот Георгиев – параходен агент, Меню Владков – индустриалец, Жени Патева и д-р Теодоси Болгуров. Същата вечер адвокат Росен Чорбаджиев и Петър Велчев заминават спешно за София за среща с Цар Борис ІІІ. Връчват декларация, подписана от видните граждани. След няколко дни под натиска и на други обществени организации депортирането на евреите от Бургас е отменено.

Заповед за изселване на еврейско семейство до Нови Пазар – като първа стъпка за депортацията на бургаските евреи към лагерите на смъртта в Полша и Германия – от 15.07.1943г.

Няколко месеца по-късно обаче през, юли 1943 г, в Бургас отново се изваждат списъци на евреи, подлежащи на принудително изселване. Намерението на Комисарството по еврейските въпроси е този път успешно да се отърве от 298 еврейски семейства. Изселването ще се извърши с влак № 421. За напускане на града и установяване на новото място са дадени едва три дни.

В Бургас тази новина се посреща с истинско възмущение.

Петко Росен

Видният общественик и човеколюбец започва трескава работа за предотвратяване на акцията. Ето какво помни съпругата на покойния писател: „Готвеше се акция на опозиционните водачи да се явят и протестират пред областния директор. Но когато се разбра, че това няма да стане, Петко просто побесня и не си намираше место. Изложи ми възраженията, които смяташе да направи пред областния директор: „Българският народ има един голям и ценен морален капитал — своята толерантност към чуждите малцинства у нас. Ние като народ сме се гордели с тоя капитал и със своята човещина. Сега за хатъра на Хитлер и него трябва да пожертвуваме и да се изложим пред световната съвест. Евреите у нас са мирни граждани. Много от техните синове са воювали рамо до рамо с нас във войните и са си дали живота за нашата родина. Нашият народ не изпитва омраза към тях. Те са приобщени към нас. Никога в България не са извършвани погроми и гонения срещу тях. Жълтите звезди, които им са прикачени сега, са срам за нас. Ние, гражданите на Бургас, високо протестираме за готвените безчовечни мерки спрямо евреите. Тази акция ще сложи мрачната си сянка върху нашия народ, като зверове и убийци“. Като отидохме в областното управление аз изложих това, което ми беше казал Петко, и което се споделяше от всички нас. Акцията се спря, евреите си останаха непокътнати, за наша голяма радост и удовлетворение“.

Петко Росен – писател, депутат, общественик – изиграва решаваща роля за спасяването на бургаските евреи

Кметът д-р Дянко Пръвчев

Дянко Пръвчев – белгийски възпитаник и доктор по право, е кмет на Бургас от 1939 до 1944 г. Негова е водещата роля за спасяването на евреите от града. В тяхната защита той привлича и други кметове от района. Заедно заминават за София, където посещават Народното събрание и други правителствени органи, партии и влиятелни лица с единствената цел – да спрат депортирането на бургаските евреи. Бургазлията Матей Хаджипетров, внук на главния ктитор на манастира на остров „Света Анастасия“, го свързва с митрополит Стефан, който обединява църквата около идеята за облекчаване живота на преследваните и укрива в дома си равина на Бургас – Шломо. Мисията на делегацията от бургаския край е успешна. След завръщането на Пръвчев и придружаващите го кметове изселването на евреи е отменено за втори път.

Д-р Дянко Пръвчев умира на кметския си пост от мозъчен инсулт на 14 януари 1944 година, едва 55-годишен. „Заповяданото принудително изселване на населението създаде верига от нови проблеми, не търпящи отлагане и налагащи непременно лично участие на кмета. Д-р Пръвчев с цената на своето здраве отлично се справи и с новите условия, като не изпускаше и редовното управление на общинските служби“, пише в акта за злополука, изготвен от Бургаското градско общинско управление на 16 февруари 1944 г.

За спасяването на евреите от Бургас заслуга имат и други влиятелни личности от онова време. Но най-голяма е заслугата на хората без власт, притежаващи голямата сила на човешкото съчувствие и почтеност. Именно те са оставили своята невидима диря и са задали модел на поведение, който Бургас следва и досега.

Д-р Дянко Пръвчев, кмет на Бургас от 1939 до 1944г. – изиграва решаваща роля за спасяването на бургаските евреи

Алберта Алкалай е българска политическа активистка, публицистка и филмова документалистка. Тя е носителка (заедно с блогъра Иво Божков) на наградата „Човек на годината“ за 2013 г.

Коментари (6)

- 01-02-2014|suhi

първият евреин идва от ст. загора, опожарена соломон паша, тоест от тях самите през 1878, дали е случайно?

- 02-02-2014|Гост

Ден преди откриването на възпоменателен знак за депортираните от Беломорието евреи и оказаната им помощ от гражданите на Горна Джумая паметната плоча беше осквернена с няколко удара на кирка…

Не знам за Бургас, но достойните му жители заслужават паметник, който да увековечи благородството им. А изписаните върху камък или метал думи на писателя Петко Росен наедно с упоменаване имената на проявилите се ще ни отсрамват пред света!

Алберта Алкалай е направила първата и най-трудна крачка с добросъвестност и прецизност в подбора и тълкуването на фактите. Сега сме ние на ход…

Броди

П. П. Не знам защо понякога така нелепо се себеунижаваме, след като и от странство ни засвидетелстват признателност и уважение…

- 02-02-2014|Златко – re:
Броди писа:

П. П. Не знам защо понякога така нелепо се себеунижаваме, след като и от странство ни засвидетелстват признателност и уважение…

Въпросът е важен. Да се изнасят ли на бял свят „кирливите ризи“ заедно с „праните“ или не? Много хора, не само в България, са на мнение, че мътните неща от миналото трябва да си остават скрити покрити, а да се възпитава младежта трябва само със „светли и пораждащи гордост“ примери. Нищо лошо в това, разбира се, но само доколкото то не се превръща в страх от истината. В Германия също се водеха напрегнати дебати около изграждането на може би най-важния паметник в днешен Берлин – сигурно се сещате за кой паметник става дума. Мартин Валзер, един от основните гласове на противниците на проекта, беше формулирал нещата така: „Защо трябва да издигаме паметник на собствения си позор?“ Интересно какво мисли тукашната публика по въпроса (както може би не малко от вас знаят, днес паметникът на жертвите на Холкоста е далеч най-известният, почитан и посещаван паметник в града).

Та така. Сериозен въпрос. важен. Кое е по-достойно за човека (и народа), който би искал да живее в мир със себе си, с чувство за собствено достойнство и себеуважение? Да се говори ли за мрачните страни на миналото или да се показват само светлите?

П. П. А от странство ни засвидетелстват не само и не единствено признателност и уважение. От странство – поне доскоро – ни засвидетелстваха най-вече безразличие и незнание. Днес вече, когато напираме да станем част от цивилизования свят, изведнъж се оказва, че към нас започват да се прилагат същите аршини за (историческа) почтеност и липса на страх пред истината… И с това, щем не щем, ще трябва да свикнем. Не можем хем да искаме да ни третират като възрастни, хем да се държим като деца. Такова поне е собственото ми мнение…

Вижте например ето това тук свидетелство:

Писмо от мемориалния музей на САЩ за Холокоста

(Надявам се тези ми бележки да не бъдат изтълкувани като знак на неуважение към работата на госпожа Алкалай, към която се отнасям с истински респект…)

- 02-02-2014|Любомира Николаева – Полша не съществува на картата, когато на територи

Много съдържателен, интересен и обоснован с факти текст. Дано повече хора му обърнат внимание. Само една малка и неотнасяща се към основната тема, но все пак значима забележка – по времето, за което става дума, Полша не съществува като държава. Тя е окупирана от едната страна от нацистка Германия, а от другата – от Съветска Русия. Не е съвсем коректно да се казва и изписва „лагерите на смъртта в Полша“, защото такава държава няма по онова време и не полски власти са изградили лагерите на смъртта. Те са изградени на фактически полска теротория, но след окупацията, започнала на 01.09.1939 г., тези теротории политически принадлежат на Райха и на Генералната губерния. Полша просто не съществува тогава.

- 02-02-2014|Златко

Човек може да се съгласи с горната забележка само при условие, че заедно с това се подчертае дебело, че едно подобно заявление не означава опит за омаловажаване или, не дай боже отричане, на пред- и околовоенния полски антисемитизъм, който е сред особено злостните в Европа. При това не е съвсем ясно до каква степен смяната на поколенията в страната е довела до смекчаване на този традиционно полски проблем, включително и в наши дни

Тук на сайта може да се прочете например следния текст по темата…

Съседи

И, за да запазим известен баланс при осветяването на една толкова чувствителна тема, ето още един текст, който пък дава основания за оптимизъм…

Полският антисемитизъм: една нова страница

- 02-02-2014|Любомира Николаева – Проф. Грос

Трудовете на проф. Грос са твърде полемични, както в Полша, така и за световната научна общност. Без да отричам проблема, както всеки медал има две страни, така и полският антисеметизъм е полемичен. Имам пред вид следното – както има съседи като описаните в Йедвабне, така има и твърде много етнически поляци, убити заради помощта, която са оказвали на съседите си, евреи. Да не пропускаме и факта, че Йедвабне се намира в полските територии, окупирани след 17.09.1939 г. от СССР, където в периода септември 1939 – юни 1941 г. насилствено е установена съветска власт не без помощта на някои етнечески евреи. Така че всъщност не може да се обвинява или героизира цял етнос за нещо. Виновните и героите са конкретни личности, било поляци, било евреи, било немци или руснаци. Естествено това не омаловажа избора на мнозинството от даден етнос на чия постъпка да се възхищава.

Георги Господинов и Мари Врина: Протестът е за „Не щъ“

Автор: Зелма Алмалех

Авторът на текста на „Върви, народе възродени“ изобщо не е бил благ човек. Стоян Михайловски е личност с характер и изобщо не спестява на своите съвременници нелицеприятните за тях оценки и басни. И когато получавал от двора на цар Фердинанд покани за светски мероприятия, написвал на поканата „Не щъ“ и я връщал на приносителя. Това „Не щъ“, на което често нито политици, нито хора на изкуството са способни.

Бих обобщил всичко с това „Не щъ“ на Михайловски,

казва Георги Господинов, който е роден около дати на известни личности – освен Михайловски – Ботев, Яворов, Алеко. „Преди време с един приятел – голям съвременен български поет си казахме на шега, че може да се направи Антология на българската поезия на Козирога. Това време много сурово, януарско – Радичковско, достолепно, нещо което липсва на българската литература и на обществото през последните 50-60 години, е точно това „Не щъ“ с „ъ“ накрая“, добавя писателят. „Защо е важно – защото е голям лукс да кажеш „Не щъ“. Трябва да си постигнал някакви неща и да си в мир със себе си. А българската литература е малко сиромашка откъм отношение към писатели, възможност да живееш, да си обичан, харесван и ценен като писател. И затова много често се правят компромиси, да се спечели… Много малка е дажбата – и много хора са готови на големи компромиси, за да стигнат до тази малка дажба. От сиромашкост е… Да сложиш граница, да кажеш – аз съм до тук. Та нека си го припомняме това „не щъ“, казано от един Козирог – Стоян Михайловски“, казва друг Козирог – Георги Господинов.

„Когато хората не са весели, искат весели заглавия“, твърди Мари Врина-Николов, преводачката на много от книгите на Георги Господинов на френски език. Но според нея не това, обаче, е причината романът „Физика на тъгата“ на Георги Господинов да не може все още да намери издател във Франция. Роман, който е на първо място по популярност за изминалата 2013 година в България, един от изключително оценените в Италия. „Това, което винаги ме ядосва при издателите е, че те винаги говорят от името на един хиперчитател, нещо като хипертекст.

Като че ли читателят е само един

и като че ли те знаят вкуса на всички читатели във Франция, което не е възможно. Това, което ми казаха няколко издатели – ние търсим нещо, което започва, се развива и свършва. Тоест класическо повествователно нещо. Възложих на една студентка италианка да ни разкаже защо „Физика на тъгата“ има този успех в Италия. Това което най-много изпъква е, че има много различни истории вътре и не е нещо, което започва, развива се и свършва. Това, което ме вбесява защо издателите знаят предварително всичко за своите читатели и не дават шанс на една книга читателите сами да решат“, заявява Мари Врина, която е преподавател по българистика във Франция, влюбена в България и българската литература, знае прекрасно български и се бори български книги да бъдат издавани в родината ѝ.

След месец книгата излиза в Германия, в края на годината в Америка. За Господинов успехът на книгата е бил много изненадващ. Излезли са толкова много рецензии, нещо което и в България не се е случвало. Самият прочит е бил много интересен. „В Италия, ако мога да обобщя – едното е формата – аз-сме, разказващият глас, която ги впечатлява. От друга страна търсят в различни традиции – корени на този тип писане. Последната рецензия там говори за романа през Борхес, Набоков и Набоковият концепт за тъгата, студия, която аз признавам не знаех, през Бенямин и през няколко класически италиански романисти. И през всичко това разглеждат романа, формата му и разбира се говорят за времето, епохата, която има в романа. Много интересна беше една рецензия, която мисля, че беше от „Република“. За мен беше голяма изненада да открия една страна, казва рецензентът, в която хората са имали същите усещания за тъга и за скука през 70-те и 80-те години, както и италианците“, казва Господинов.

Той не вярва в чистокръвните жанрове –

романът не е ариец, пише в книгата си авторът и това се отбелязва от италианците с радост. Там, както и тук излизат в края на годината класации. И романът е бил избран в литературни сайтове на първо място или сред 10-те и 5-те най-важни книги, които са излизали в Италия през тази година. И според него, май няма друга преводна книга в тези класации. „Другото, което е забавно е, че поне четири от рецензиите, те са поне 20, стигат до това скандално твърдение, те самите го казват, на техния голям поет Еуженио Монтале отпреди 100 години: „Не е възможно да се роди български поет“. После няколко пъти го цитира Умберто Еко. И казват – ето един роман, който го опровергава. Италианците четат романа за едно време, за което знаят много малко. Парадоксално се оказа, че тези детайли от времето се оказват интересни точно за тях“, заявява Георги Господинов.

„Всяко писане трябва да му влезеш вътре“, казва преводачката на неговите книги и на много други български романи на френски език Мари Вирна. „За мен е много важна музиката на езика. За това и заобичах българския език. Така че за мен водещото винаги ще бъде ритъма на писането. Защото забелязвам много често, че не съм достатъчна смела. Имаме един преводач на мои години, който промени начина, от който се превеждаше от руски. Той препреведе целия Достоевски, Чехов и Пушкин. В началото беше скандален, защото неговият френски има мелодията на руски. И на това не се гледаше с добро око. На мен също това ми е теорията – да съм по-близо да ритъма и структурата на езика, въпреки, че има разлика. Трябва да преведем това, което един текст прави на своя език“, казва Врина. Тя би се опитала не да пофренчи българския роман, а да побългари френския превод. Но си признава, че невинаги е достатъчно смела. Много би искала да има най-сетне български Нобелов лауреат – болка на българите, но и нейна. И си пожелава да е неговата преводачка, казва Мари Врина, която е направила собствен сайт на френски език за българска литература.

Георги Господинов намира етика и естетика в сегашния протест срещу правителството на Орешарски. Негови думи бяха изопачени от гледна точка, че това е протест на „красивите“ срещу „грозните“ от февруарските протести. За писателя точно това изопачаване се прави от пропагандата.

„За мен този протест е протест на ценности.

Той е по-голям от нещата, които искаше. Той поиска конкретната оставка на Пеевски, тя се даде, но протестът разбра, че е за нещо друго. За принципа, по който можеш да избираш Пеевски. Пеевски стана нарицателно. Така че за мен този протест е нещо повече от конкретна оставка, конкретни избори. Той е за начина на поведение в политиката. За „не щъ“-то на това. Винаги в това има етика и естетика, които не се разделят. От старите гърци знаем, че здраво са свързани. Две имена ще цитирам, пък читателите могат да си намерят и прочетат. Збигнев Херберт с едно стихотворение, което се казва „Силата на вкуса“ и есетата на Бродски, особено Нобеловата му лекция, която говори за здравата връзка между естетиката и етиката и негова е фразата, когато заминава в чужбина и казва: „Сега, когато се замисля, моите разминавания, съпротиви, непоносимост към онази власт са били колкото политически, толкова и естетически“. Защото кичът е и политическо понятие, има политически кич. Има едно понятие, което е погнуса, която е на ръба между етика и естетика. Тя не е само етическо, но и естетическо понятие. Ти се погнусяваш от нещо, което е наднормено, надхвърлило поносимостта“, казва писателят.

„За мен част от хубавото, което се случи на този протест е, че четящият човек, за който винаги съм мечтал, защото фразата четящият човек е красив е следствие от фразата „четящият човек е красив“ поради вкус и други ценности, буквално се реализира пред очите ми. Тези хора с книжни щитове – те така си ги наричат, студентите, излизайки пред всички, повеждайки протеста, това е сцена, метафора, която ще остане ключова за този протест. Сблъсъкът на кориците на книги, наредени отпред с истинските щитове на 12 ноември, когато София беше затворен град, пълен с полиция. Сблъсъкът на тези щитове и потъпкания Ботев с кубинките, каквато и манипулация да хвърлиш там, няма как да не ни хване. Така че това е една от най-важните сцени“, добавя Господинов за протеста.

Мари Врина прави паралел с протеста във Франция през 2009 година, когато са протестирали професори и преподаватели. За съжаление, една от големите разлики с българския протест, според нея е, че студентите не се присъединяват към тях, за разлика оттук и протестите през 1968 година. „Нито общественото мнение беше с нас, нито студентите“, казва Мари. Имало един плакат „Знанието не е стока“, но за съжаление точно това ги чака. Сегашната министърка на образованието продължи реформите на предното правителство. И наистина, знанието става все повече стока, огорчена е Врина. За себе си казва, че се затваря във вътрешна емиграция. Франция след Саркози не е същата от преди Саркози, спорeд нея.

„Имам чувството за нещо много хубаво, много красиво.

Раждане на нещо, което липсваше толкова много години – 45 години въобще не можеше да го има – раждане на гражданско съзнание“, казва Мари Врина за българския протест. „Това, което ме радва е включването на младите. Младите при нас наистина, ако сравним с предишните поколения, е едно поколение, което няма хубави перспективи във Франция. Обаче те са апатични, такава метафора като книжен щит не съм виждала. Това, което ме плаши е перспективата, че много от младите във Франция биха гласували за Националния фронт на Марин Льо Пен“, казва французойката, която има и българско гражданство.

За това дали има опасност студентите да се разочароват, Георги Господинов твърди: „Винаги има опасност да се разочароват, но това не е опасност само за тях. Тя е опасност за всички ни. Това, което казва Мари е интересно, защото ние сме отвътре и защото ние също тук сме свикнали да обвиняваме младите, че не са активни, нямат памет, не са активни. И че не четат. Но спрямо Франция е хубаво да видим ние тази активност, ние да я отчетем. Това, което на мен не ми харесва и може да обезоръжи протеста са твърде силните манипулации, които променят нагласите в обществото, на което сме свидетели сега. Все повече хора представят студентския протест като нещо неважно и незначително, като част от политическа игра, конюнктурно, пренебрежимо малък. Да си продължим по същия начин… И става все повече тон на интерпретациите, които чувам.

В някаква степен си мислех ако кажем, добре студентите са проблем. В крайна сметка не е проблем Пеевски, като симптом, всичко, което се случва, но проблем са студентите. И тази манипулация е опасна по няколко причини. Когато казваме, че студентите са хунвейбини и фашисти, значи да си затворим очите за истинския фашизъм, който върви покрай Женския пазар, за тройките, които обикалят и проверяват паспорти, за всекидневния расизъм, за който не си даваме сметка в отношението ни към чужденци, към всякакви малцинства, което си е наша обща срамна семейна тайна в България. Тоест, когато обвиняваме тези, които са срещу властта, правим прикриващ огън за самата власт, за самата мафия. И подобни раздели обезкървяват подкрепата за студентите. Но пък през миналата година се роди в България Протестиращият човек, Реагиращият човек и за мен това е важно. Някак си този човек има потенциала да реагира на всяка глупост, която направи дадена власт“, смята писателят.

„В България има много натрупана тъга.

И февруарските протести бяха първият опит да се извика тази тъга. Без ясно послание, без ясен език, но просто натрупване, което трябва да се изкрещи на Орлов мост. Неизречената тъга е един такъв барут, който се натрупва и рано или късно избухва. Изобщо един от проблемите е, че ние продължихме да не си говорим помежду си като общество. Това, което сега се казва – че ето България се раздели през 2013 година, предполага, че ние преди това – 2010, 2008, 2005 сме били страшно на едно мнение. Не, проблемът е, че ние тогава не сме си провели разговора. Казвали сме, това не е важно, тука трябва да се направят едни неща, набързо да се натрупат някакви пари, набързо нещо да покрием някакви досиета, набързо нещо…Това не е разговор, който е протекъл. Не ми казвайте, че България е била страшно единна и по всички въпроси през 2002, или през 95 или 96. Този протест оголи всичко това, което сме се опитвали да представим като цялост. Оголи различията, които са съществували. И аз не съм виждал по-обединена България през 2013, ако се вгледаме в изследванията – да имаме 75% които не харесват това, което се случва във властта“, твърди Георги Господинов.

И продължава: „Проблем има с алтернативата, но това не е, както се опитват да изкарат, проблем на протестиращите. Те казват, не протестирайте, защото няма кой да дойде. Тоест все едно, крадецът ти е в къщата, но не опитвайте да го изгоните, защото може да дойде по-голям крадец. Нека си живеем с този крадец, ние си го знаем от 100 години. Тези протестиращи не са средна класа, не са богатите, не са ситите, това дойде от други текстове, не на протестиращите. Тези протестиращи са свързани с бедните. Ти когато протестираш срещу една олигархия, ти протестираш и за хората, които са безправни, които са твоите родители в крайна сметка. Тоест, че от юни имаме протеста на децата от онези от февруари, показва не раздялата, а връзката с родителите. Това е важно, защото текат едни подмени, че това е протестът на луксозните срещу бедните. Не, протестът е срещу олигархията. Когато протестираш срещу олигархията, няма как да протестираш срещу бедните. Парадоксът е елементарен, очевиден. Бедността, в която в България е в момента е и заради задкулисието, олигархията. В една пробита държава, дори и когато има повече производство и се отклонява през корупцията, ще има и повече бедни. Това е протестът и на всички бедни, и на тези които протестират срещу олигархията“.

Според Мари Врина досега в България имаше солидарност само на приятелско ниво, не на общественост. А това е солидарност на обществено ниво, казва тя. „Докато писах романа физически усещах натрупаната неизговорена тъга в обществото“, допълва Георги Господинов за „Физика на тъгата“. „И там има една класация по щастие на „Икономист“, където България беше на последно място в една класация, от която тя не се отлепи три години. И това беше също знак, че нещо не е наред и нещо ще се случва. И единственото, което бих могъл да предложа през този роман е емпатията, като тази солидарност. Защото тези протести оголиха и че тук се е изчерпала емпатията. /Емпатията или съчувствието е способността на човек да съпреживява емоциите, чувствата и мислите на другите. Емпатията стои в основата на градивното социално общуване и води до формирането на алтруистично поведение – б. а./.

И на гражданско ниво, между политици и избиратели, това нечуване на хората, но и между самите хора. Някак си да чуеш другия е основно базисно правило на всяка демокрация. То е лично и политическо. Ние, някак си тези неща социализмът ги раздели – личното е лично, то е буржоазно най-често, то е трудно контролируемо, публичното е друго. Ние свикнахме, че в личното пространство можем да бъдем едни, в публичното – други. Там да маршируваме, а в кухнята да псуваме Тодор Живков и да разказваме вицове. И тази раздяла е много опасна. Тя разполвява човека. Докато през емпатията и солидарността ние някак си слепваме самите в себе си и като общество. Така че криза на емпатията е още една криза, която можем да прибавим към всички“, твърди писателят.

Той е имал няколко срещи с читатели и разговори с тях за романа си „Физика на тъгата“. „Едни от най-тежките въпроси бяха с ученици на 17 години, които са чели романа. Те казаха, вие описвате в този роман проблема на вашето поколение, усещането за изоставеност на вашето поколение, премълчаните разговори с вашите родители. Но вие сега сте на възрастта на нашите родители и ние имаме същия проблем. Кажете ни сега, ние какво да правим. Хората търсят екзистенциални отговори и травмите са както лични, така и публични“, казва Георги Господинов. И продължава за паметта, паметниците и досиетата, които новите властници искат отново да засекретят.

„За досиетата е толкова очевидно, че не бива нещата да се връщат назад. Имаше един конкурс за есета /обявен от ранобудните студенти за смисъла на протеста – б. а./, защото е важно да се описва всичко, което се случва в момента и ми хрумна нещо такова. Пишем, за да помним. Човек е започнал да пише, за да се запомня. Без писане няма памет. А Естерхази, един унгарски писател казва –

без памет няма морал.

Така, че нещата са свързани – с изговарянето, с разказването, с писането, с осветляването, с паметта, досиетата са част от паметта и с морала. Ако изтрием паметта, дори тя да е памет за безчестие, както казва Борхес, оттук насетне ще трябва наново да ставаме човеци, ще трябва да си измисляме памет.

За паметниците, най-хубавото, което може да се случи с тези паметници е това, което се случи с паметника на Съветската армия – боядисването. То е хубаво и за двете страни. Както протестът е шанс за политическата класа, която не си тръгва и не го разбраха, както и за обществото, така и игрите с тези паметници е шанс за паметта. То по нов начин провокира нови поколения, които не знаят кой е Димитър Благоев и кои са авторите на Паметника на Съветската армия, защото между тях има големи автори или Далчев, който е и на другия паметник на „Позитано“. Събуждат памет за тези паметници, събуждат памет за техните създатели и в същото време е тип трансформация, разделяне, осъзнаване, обработване на тези места на памет. За мен има нещо светло в това, друг начин да се мисли паметта за социализма. Това е активна памет, дори и да ги затворим в музея. Това е активна, всекидневна, днес случваща се памет. И това беше шанс и е шанс“, твърди Георги Господинов.

От февруари той заминава за Виена, където ще бъде и през март по една стипендия. След това три месеца в Швейцария за друга стипендия. Надява се да напише поне две книги, както му пожела неговата преводачка Мари Врина. За ужас на неговите зложелатели, които все пак съществуват… Иначе е завършил либрето за опера, поканен от полски композитор. Има договор за постановка с операта в Познан. Операта ще бъде поставена в края на годината с либрето на английски, а режисьор е известният руски драматург и режисьор Иван Вирипаев. Това е модерна класическа опера. Сюжетът е за първия полет на едно семейство до Марс. Не е фантастика. По-скоро е за отношенията между мъж и жена в затворено пространство, тъй като полетът е 500 дни. Съжалява само малко, че няма да е активен на протестите, но пък нека и други негови колеги – писатели се изявят на тях. Пък и кой знае, дали нещо скоро няма да се промени… А и Виена не е далеч, казва с усмивка Георги Господинов.

Източник

Зелма Алмалех (род. 1950) е българска журналистка и кинодокументалистка. Родена е в София. Завършва СУ „Свети Климент Охридски“ със специалност журналистика, 1974. През 1973-1992 работи в главна дирекция за документални филми при БНТ; сътрудничи на периодичния и специализиран печат по проблемите на документалното кино. Автор е на ТВ предавания сценарии за документални филми. В момента прави заедно със съпруга си Стефан Джамбазов сайта „Въпреки“ (http://xn--b1agjhxg2e. com/).

Коментари (42)

- 01-02-2014|suhi

Интересно към какъв читател е адресирана статията?

- 02-02-2014|Ясен

Към четящ читател, suhi.

- 02-02-2014|еудженио монтале

Каква простащина и себелюбие! Намерете поне един италианец, който е чел книгата на този цървул. Не може да се намери издател на френски – показателно. Най-вероятно и никой френски издател няма да иска да издаде български автор, след превода на „историята на кенефа“. Идиоти!

- 02-02-2014|Иван

Не знам каква простащина и себелюбие видя от този текст, та дори и „цървул“ излезна Господинов.

Интересно как разбра, че никой в Италия не е чел книгата. От статистика или просто от шесто чувство си ги плещиш тези простотии?

И във Франция прескочи за да си кажеш „експертното“ мнение и какво предвиждаш да стане.

Браво, явно не си „цървул“, а си просто „интЕлигент“.

Чакаме от теб по-достойни произведения и текстове. Дано да те преведат във Франция, а от там пътя до световната слава е кратък.

- 02-02-2014|еудженио монтале

Иванчо, то не се иска да си много интелигентен да разбереш, че „история на кенефа“ не е литература. А че си прост личи по това, че ти харесва да четеш за антология на писателите „Козирози“ и за това, че Виена не е далече от София.

Не само в Италия, но и в Сомалия няма да четат и не четат кенефите на Георги Господинов. В САЩ са продадени само 3 бройки от преводите му, а както виждаш, във Франция не искат и да чуят за него.

Великата преводачка Мари Врина е велика с четирите си брака за българи, някои от тях вече не живи, и тя такъв профан в литературата като ямболския касапин. Основното занимание на другарката е да преподава български език на две маникюристки и една фризьорка българки, емигрантки, решили да вземат диплома за висше в Париж. Кенеф не, ами кенеф.

Не щъ!

- 02-02-2014|Златко

Драги „Еудженио“, или си отскоро тук, или си решил да переш през просото, примерно така от юначество. Значение особено всичко това няма, тъй като и двете обяснения водят до едно и също нещо. Най-учтиво моля да понамалиш злобицата и да се съсредоточиш върху малко по-обективни и безпристрастни начини на дискусия. Ако пък, напротив, си решиш, че никой не може да ти казва какво и как се говори тук в този форум, то предварително можеш да си спестиш някои ненужни усилия. Искам да кажа, не хаби приказки за дълги и цветисти псувни, напиши го по-кратичко. Оттам нататък знаеш какво следва, нали?

- 02-02-2014|Гост

Има една много характерна снимка в близост до Народното събрание в София- отдясно е Иво Андрич, вляво на него Светослав Минков; времето е около пренията за романа „Тютюн“, заради чието доизкусуряване са назначени консултанти, критици, съветници и пр. Самият Димов имплантира болшевишката линия, която стои по-правдоподобно от първия вариант, а като цяло сам си разваля произведението… На снимката двамата са елегантно облечени и дружески разговарят, едва ли ги терзаят временни премеждия. Светослав Минков, Асен Христофоров и Владимир Полянов са си знаели цената и въпреки пренебрежението спрямо творчеството им никога не са изрекли злостни думи за колегите си. Минков защищава в съда Никола Вапцаров, но от това не прави капитал.

Сеньор Монтале, това, че някой си съществува, не бива да ви дразни. Караха ни в школото да преповтаряме клишета за „Тютюн“, но въпреки всичко оценявам достойнствата на автора, въпреки че по това време под чина си разгръщах „Ферма в Сертон“ от Матвей Вълев и не можех да откъсна очи от текста.

Броди

П. П. Не съм бил чужд на тази заостреност както в Монтале и може би на неговите години зяпнах зачуден, когато прочетох какви добри думи за Хашек казва Карел Чапек…

- 03-02-2014|Ясен

Безсмислено е да се разговаря с някои хора. Камо ли пък да спориш с тях. Но просто така за тези, които наблюдават – ето ги някои от „браковете“, пардон- преводите на Мари Врина:

Виктор Пасков

Йордан Радичков

Ивайло Петров

Йордан Йовков

Иван Вазов

Веско Бранев

Георги Господинов…Захари Карабашлиев и т. н.

Както виждаш -грешиш, скъпи „Еудженио“ – повече от четири са…

001534823: Ballade pour Georg Henig: roman / Victor Paskov; trad. du bulgare par Marie Vrinat / La Tour d‘Aigues: Éd. de l›Aube, 1989

011693576: Ballade pour Georg Henig / Victor Paskov; trad. du bulgare par Marie Vrinat / Paris: Rivages, 1990

00259868X: Allemagne, conte cruel / Victor Paskov; trad. du bulgare par Marie Paskov / La Tour d‘Aigues: Éd. de l›Aube, 1992

013224344: Big business = Big biznes: / Victor Paskov; trad. du bulgare par Marie Vrinat-Paskov / Saint-Nazaire: Maison des écrivains étrangers et des traducteurs, 1993

003514757: Les récits de Tcherkaski / Yordan Raditchkov; trad. du bulgare par Marie Vrinat / Paris: l‘Esprit des péninsules, 1994

00346301X: L‘herbe folle [Texte imprimé]: et autres récits / Yordanb Raditchkov; trad. du bulgare par Bernard Lory, Roumiana Tatarova-Demange et Marie Vrinat; [ill. par Stoimen Stoilov] / Paris: Éd. Est-Ouest internationales, 1994

00368038X: Avant ma naissance, et après [Texte imprimé] / Ivailo Petrov; traduit du bulgare par Marie Vrinat / Lausanne: l‘Âge d‘homme, 1994

048455849: La fragilité du bien [Texte imprimé]: le sauvetage des Juifs bulgares / textes réunis et commentés par Tzvetan Todorov; trad. du bulgare par Marie Vrinat et Irène Kristeva / Paris: Albin Michel, 1999

045279160: Légendes du Balkan [Texte imprimé]: et autres récits / Yordan Yovkov; trad. du bulgare par Marie Vrinat / Paris: l‘Esprit des péninsules, 1999

048652881: Le génie et son maître [Texte imprimé]: les relations idéologiques entre Dostoievski et Pobedonostsev: une page inconnue de l‘histoire du paternalisme / Tzvetan Stoyanov; trad. du bulgare et postf. par Marie Vrinat / Paris: l‘Esprit des péninsules, 2000

05599959X: Les cinq saisons et autres poèmes [Texte imprimé] / Kiril Kadiiski; trad. du bulgare par Marie Vrinat; adaptation et préf. de Jean Orizet / Paris: Le Cherche midi, 2001

058664467: Quelque part dans les Balkans Livre premier, Rodosto, Rodosto [Texte imprimé] / Sevda Sevan; traduit du bulgare par Marie Vrinat, révision du texte français par Véronika Nentcheva / Paris: L‘Esprit des Péninsules, 2001

060344520: Un roman naturel [Texte imprimé]: roman / Gheorghi Gospodinov; trad. du bulgare par Marie Vrinat / Paris: Phébus, 2002

061676861: Quelque part dans les Balkans II Livre deuxième, Quelque part dans les Balkans Livre troisième, Deir ez-Zor [Texte imprimé] / Sevda Sevan; trad. du bulgare par Marie Vrinat; rev. et corr. par Eric Naulleau / Paris: L‘Esprit des Péninsules, 2002

070304750: L‘alphabet des femmes [Texte imprimé]: récits / Guéorgui Gospodinov / trad. du bulgare et présentés par Marie Vrinat / Paris: Arléa, 2003

107873087: Mères [Texte imprimé]: roman / Théodora Dimova; traduit du bulgare par Marie Vrinat; postface de Marie Vrinat / Paris: Éd. des Syrtes, 2006

103681868: Mission Londres [Texte imprimé]: roman / Alek Popov; traduit du bulgare par Marie Vrinat / Paris: Alvik éditions, 2006

098820362: Passion ou la mort d‘Alissa [Texte imprimé] / Emilia Dvorianova; roman traduit du bulgare par Marie Vrinat / Gardonne: Fédérop, 2006

12009018X: Le chapeau melon [Texte imprimé] = = Бомбето: nouvelle / Yordan Raditchkov; choisie et traduite du bulgare par Marie Vrinat / [Éd.] bilingue bulgare-français / Paris: Langues et mondes-l‘Asiathèque, 2007

060708484: La barbe de bouc [Texte imprimé] / Yordan Raditchkov; traduit du bulgare par Krasimir Kavaldjiev, Bernard Lory et Marie Vrinat / Paris: L‘Esprit des péninsules, DL 2001

147206502: Les jardins interdits [Texte imprimé]: roman / Emilia Dvorianova; traduit du bulgare par Marie Vrinat / [Croissy-Beaubourg]: Éd. Aden, DL 2010

034727728: Nous les moineaux [Texte imprimé] / Yordan Raditchkov; trad. par Véronika Nentcheva et Marie Vrinat / Paris: L‘Esprit des péninsules, c1997

05590940X: La ville noctambule: poèmes / Kiril Kadiiski; adaptés du bulgare par Alain Bosquet et Marie Vrinat-Nikolov; photos Roumen Gueorguiev-Roum / Troyes: Librairie bleue, cop. 1997

002738112: Au nom du peuple [Texte imprimé]: témoignages sur les camps communistes / présentés par Tzvetan Todorov; traduit du bulgare par Marie Vrinat / La Tour-d‘Aigues: Éd. de l›Aube, impr. 1992, cop. 1992

069247854: Souvenirs de chevaux [Texte imprimé] / Yordan Raditchkov; [traduit du bulgare par Marie Vrinat; dessins de l‘auteur] / [Saint-Clément-la-Rivière]: Fata Morgana, impr. 2002

117865249: Sous le joug [Texte imprimé]: roman / Ivan Vazov; traduit du bulgare et annoté par Marie Vrinat-Nikolov; préfacé par Bernard Lory / Paris: Fayard, impr. 2007

117149888: Ballade pour Georg Henig [Texte imprimé]: roman / Victor Paskov; traduit du bulgare par Marie Vrinat / La Tour-d‘Aigues: Éd. de l›Aube, impr. 2007

12798500X: Adriana [Texte imprimé]: roman / Théodora Dimova; traduit du bulgare par Marie Vrinat; postface de Marie Vrinat / Paris: Editions des Syrtes, impr. 2008

139733612: L‘ homme surveillé [Texte imprimé] / Vesko Branev; traduit du bulgare par Marie Vrinat-Nikolov et l‘auteur; préface de Tzvetan Todorov / Paris: Albin Michel, impr. 2009

155435639: 18 % gris [Texte imprimé] / Zachary Karabashliev; traduit du bulgare par Marie Vrinat / Paris: Éd. Intervalles, impr. 2011

- 03-02-2014|еудженио монтале

Да, разбира се. Но като се изключи Йордан Йовков, всичко останало е псевдо литература и кич. Особено Йордан Радичков.

А за издателствата – просто нямам думи. Само „Албан Мишел“ е по-известно, останалите – нищо.

Но по темата: след превеждането на такива глупости като тези на Господинов, едва ли скоро някой ще иска да издаде български автор във Франция.

- 03-02-2014|Иван

Дори всичко да е псевдо литература и кич, според теб, не ти дава правото да го наричаш цървул. Не му четеш нищо и толкоз. Никой няма да му се накриви шапката и на милиметър.

А колкото до опасенията, че никой няма да издаде български автор, заради предишните описани от теб произведения на мен лично ми намирисва, че плачеш на чужд гроб.

Съсредоточи таланта си, който явно е огромен, в написването на твоето ГРАНДИОЗНО произведение. Явно държиш да бъде и в ИЗВЕСТНИТЕ издадетелства във Франция, така че не си губи времето с простолюдието и неграмтониците, като мен:)

Успех!

- 03-02-2014|Гост

Сеньор Монтале, ако толкова много те вкисват околните и в София те пренебрегват като автор, пиши за „Световна класика“! Успех!

60-те години на ХХ век на Алдемировското блато край Сливница снимаха „Любовницата на Граминя“. Бяхме там като новобранки на учебни стрелби и от три метра зърнах Джан Мария Волонте, наоколо шеткаше и Стефания Сандрели. Затиснат от младежкия си максимализъм, ги взех за стойкаджии. За жени не се изказвам, но когато видях по-късно Волонте в „Христос се спря в Еболи“, стана ме срам от себе си заради прибързаните оценки…

Всички пишещи у нас уж единодушно подчертават уважение спрямо Атанас Далчев, но малцина споделят морала му.

Сеньор, явно не си от масовката у нас, за да ти подаря кибрит и подпалиш Народната библиотека, белким се прочуеш. Но май те втриса пустинната белота на празния лист, който трябва да изпълниш с мъдрости. И друго: нас литературните запалянковци, вече на антична възраст, социализмът ни научи, че няма нищо по-силно от мълчаливото презрение.

Дерзай!

Пак ти пожелавам да преуспееш и покриеш бал за Омир!

Броди

- 03-02-2014|еудженио монтале

Драги ми, Иване,

Определението „цървул“ е много меко за автора на „история на кенефа“. Мисля, че знаеш чии са думите, ако си го чел. Нима греша? Този откъс е публикуван в интернет, аз книгата нямам желание да чета. Тези които са превели „историята на кенефа“, знаят защо. Които тръбят, че това е литература – също. Да кажем, че аз нямам вкус, а ти – обратното.

Защо ти се притесняваш за моята литературна слава? Откъде реши, че непременно съм пишещ, засегнат от малкото внимание? Шегуваш ли се? Какво неприлично видя в желанието ми да чета истинска литература на родния си език? Недоумявам. Сигурно и ти нямаш друг отговор освен този, че най-великият писател е този с най-болното провинциално его и за когото най-много се шуми. „История на кенефа“? „Аз съм ние?“ Не, не щъ.

- 03-02-2014|Златко

Значи, момчета: оттук нататък коментарите, които завъртате около собствените си личности, а не около темата на тукашния текст, която е „протестите в България и оценката, която им дава един от водещите днешни интелектуалци“, просто няма да виждат бял свят. Съжалявам, време е вече да видите самите себе си малко повече в общата перспектива, а не чак до такава степен през кривото огледало, наречено „суета детинска, ако и човешка“…

- 04-02-2014|Иван

Коментарите бяха за произведенията на Господинов, размишленията за които заемат по някакъв начин половината от статията.

Иначе за протестите се изписаха тонове мастило и само аз не съм се изказвал по темата. Най-близко до мен са анализите на Иван Кръстев по темата с неговия оригинален и широкообхватен поглед за нашето поколение. Отказа от политическа платформа и разбирането на пряката демокрация в крайна сметка няма да доведат до нищо добро, поне и според мен.

Оставката на това правителство е задължителна, но говоренето за реалната алтернатива не е започнала, да не говорим за появата на нови лидери, освен до болка познатите лица през последните години.

Историческия момент, който имахме при падане на комунизма го използвахме по възможно най-глупавия начин и сега си сърбаме попарата. Не си почистихме къщата из основи и не избрахме алтренатива, а просто замаскирахме всичко по познатия начин в стил „живуркане“ и „най-късото съпротивление“. Резултата е тотално компрометирана среда, манталитет на крепостни селяни и липса на реална бизнес среда.

И аз се водя „четящ човек“, но уповаването на някаква идеализация в тези имагинерни единици и хора до никъде няма да ни доведе, освен в някакъв вид „елитаризъм“ и поза, позната и като „пърформънси“ по време на протестите.

- 04-02-2014|Златко

Да, благодаря. Всъщност би трябвало да уточня, че не исках непременно да набутвам и вас в един и същи кюп с „Еудженио“, чиято дребна злобица ми беше сравнително трудна за понасяне.

Беше…

- 06-02-2014|Melanka – Gerogi Gospodinov i Mari Vrina

Няма да ви хареса, но Монтале има право. Може би трябваше да се въздържи с епитета „цървул“, но днешното поколение употребява толкова много дурги и страшни епитети, че смисълът на тоя не прави вече впечатление на публиката. Съвсем в началото на коментарите Суши пита към какъв читател е адресирана статията и Ясен отговаря че читателят е „четящ“, което по себе си е едно безсмислено повторение, защото който чете е четящ и читател. Да не се подценява и дели на четящ и нечетящ читател. Но кой е той, това Ясен не казва, защото кой е „четящият“ читател, ако има такъв? Ето големият въпрос. И сега, за съжаление на публиката тука, ще кажа, че Монтале е прав. Но да се върна към статията. Защото тя е наистина предмет на разсъждение и коментар. Имах щастието да слушам едно изказване на Господинов по телевизията по повод понятието свобода и много се радвам, че имах тая възможност, защото след това изказване нямам никакво желание да чета писанията му. Думи, думи, думи. Това е всичко. Няма да забравя как се пишеха хвалебствени слова eдно време и за дьо Траси, какви стихотворения написал и как го издавали във Франция. Като се поразтърсих, установих, че никой не го познава, а го изкараха „световен“ поет. Така че истинският талант се оценява не чрез разни награди, които не значат нищо, той трябва да премине през цедилката на времето, за да бъде обективно оценен, ако това е въобще възможно. Но не вярвам Господинов да заинтересува някого ни сега ни във вековете. Неговото изказване за свободата ми беше достатъчно. Тогава той не каза „нещъ“, напротив той мънка, мънка…

- 06-02-2014|Златко – re: Gerogi Gospodinov i Mari Vrina

Здравейте, Melanka, имам два въпроса към вас:

Първо:

Melanka писа:

Имах щастието да слушам едно изказване на Господинов по телевизията по повод понятието свобода и много се радвам, че имах тая възможност, защото след това изказване нямам никакво желание да чета писанията му.

Да разбирам ли това в смисъл, че вие изказвате мнение за творчеството на писател, чиито писания НЕ СТЕ чели?

Второ:

Melanka писа:

Съвсем в началото на коментарите Суши пита към какъв читател е адресирана статията и Ясен отговаря че читателят е „четящ“, което по себе си е едно безсмислено повторение, защото който чете е четящ и читател. Да не се подценява и дели на четящ и нечетящ читател.

Ако горното е вярно, то към кои читатели принадлежите самата вие – към четящите или нечетящите? (Помислете си малко, преди да си отговорите, защото изведнъж може и да се окаже, че разграничението на Ясен съвсем не е толкова безсмислено, колкото ви изглежда…)

- 06-02-2014|Melanka

Здравей, Златко! Позволи ми да се обърна към тебе на „ти“, защото Златко и Вие е толкова странно както и четящ или нечетящ читател. Но последното е просто абсурд. Читателят е един. Аз чета. Нали това искаше да знаеш? Преди предаването за свободата бях чела някои неща от тоя писател. След предаването си казах, че той повече не ме интересува. Сега аз искам обаче да ти кажа нещо друго: няма нищо обидно в това, ти да харесваш един писател, а аз други. Писателите са точно за това, да предизвикват една идентификация с тяхното въображение. В случая, аз лично, не мога да се идентифицирам с тоя писател. Ти вероятно да и в това няма ни добро ни лошо. Ти сам знаеш колко писатели има на тоя свят, днес особено всеки се стреми да пише, но не всеки е задължен да чете тоя, който желае да пише. Останалото са връзки, умение на правене на реклама, политика и прочее. Това мене не ме интересува. Но ти сигурно ще попиташ, ами как тогава да се запознае публиката с писателя, ако никой не му направи реклама, да, това е истински въпрос и по него може да говорим следващия път, ако желаеш. Приятна вечер.

- 06-02-2014|Златко

Ще те изненадам сигурно, но не, Георги Господинов не е сред любимите ми писатели (което не ми пречи ни най-малко да уважавам силно гражданската му позиция, както и умението просто да не говори глупости в публичните си изказвания – нещо, което така убягва на мнозина мастити български автори, хич да не започвам да изреждам).

Много хора тук се хлъзгат по най-лесната линия на обяснение, когато се ангажирам със защита или неприемане на нечие мнение, като обикновено търсят причините за това в лични неща – „тоя му харесва“, „оня не му харесва“ и т. н., като най-често забравят, че дори поради простичкия факт на немалката ми физическа отдалеченост от България (да не говорим за мисловната, която хич не искам и да засягам), подобни обяснения са, нека да го формулирам така, леко прибързани…

А инак ти благодаря за този коментар, по мое мнение значително по-интелигентно звучащ от първия. В нехаресването на един или друг вид проза не виждам никакви проблеми; проблемите започват там, където от чисто естетически или дори субективно-лични предпочитания започват да се правят широки обобщения относно нечии политически или човешки позиции, че и характер, и всичко (най-често нелицеприятни и отблъскващи до степен, която прави човека, който ги изказва – а не обекта на изказването – да изглежда силно неприятен и някак ограничен…)

Искрено се надявам сам да не попадам прекалено често именно в тази клопка (давам си сметка, че няма как да съм имунизиран срещу заплахите на партизанщината, особено в една среда, в която – така ми се привижда оттук – тя е и въздух, и слънце, и комай всичко…)

- 06-02-2014|Melanka

Прав си по всички линии. Но точно тая гражданска изява на Господинов ме отблъсна, защото долових колебание, а не „нещъ“. Една позиция на „да не засегна ни едните ни другите “. Разбира се, че това може да няма нищо общо със стойността на произведенията му (но какво е стойно и какво нестойно и кой ги определя?) но тука се поставя въпросът за връзката между произведението и автора му. Мненията са много и различни, зависи от темата, писателят може да е с лош характер, но да пише прекрасна проза или поезия. не зная. всеки трябва да избере за себе си. аз в тоя период на моя живот не желая да отделя стойността на произведението от лика на автора. Но това няма нищо общо с Господинов или до там има, че изказването му за свободата ме накара да не се повече интересувам от него. Може да греша. Но както пишеш и ти не си напълно убеден в стойността на произведенията му. Не се познаваме, за да задълбочим темата. А тя е дълбока и сложна. Приятна вечер А за клопката, не се притеснявай, в нея падаме всички по някое време, защото това е силата на едно произведение, да ни накара да се идентифицираме с него, да изпитаме чувства и сверим мисли, с това, което сме ние самите, докато сме съзнателни, че има клопка, тя не е опасна. Опасни са клопките на сигурността, на увереността в някаква правота или принципи, които се оказват много относителни или несъществуващи. Докато сме самокритични, клопката не е клопка. Дано не те отегчих.

- 07-02-2014|Ясен – ОКСИМОРОН

@ Melanka

Всъщност колегата Еудженио сам отговаря на Вашия

въпрос за оксиморона „нечетящ читател “, казвайки следното:

„Този откъс е публикуван в интернет, аз книгата нямам желание да чета.“

Къде е логиката ли? От това, че се изказва „компетентно“ за качествата на един писател следва, че трябва да е читател. А пък този, който няма желание да чете е „нечетящ“. Като ги смесим двете страни на това явление се получава това, което аз казвам. И за което и Златко Ви намекна и аз му благодаря.

PS: бързо определение на оксиморон можете да видите тук: http://bg. wikipedia. org/wiki/%D0%9E%D0%BA%D1%81% D0%B8%D0%BC%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%BD

А пък ако не ви се чете това определение, си спомнете вица за чукчата.

- 08-02-2014|Melanka

Здравей Ясен! Твоето изказване е малко игра на думи. Аз не обичам играта на думи. Има читатели „по служба“, това се рецензентите критици в издателствата, във вестниците и списанията. Те са длъжни да четат всичко, така че понякога им става дори много, но работата си е работа. Но мнозинството, което чете, то не е задължено да чете всичко, то прави избор и точно прочитането на част от някое произведение го насочва към него, Изборът е напълно субективен, повлиян от собствения вкус, който зависи пък от като започнем от интуиция и стигнем до висок професионализъм, но остава субективен. За щастие, Така че не виждам нищо лошо в изказването на Монтале, питам се защо го наричаш „колега“, когато в тоя форум може да пише всеки интересуващ се от литература. Ти би имал право, ако Монтале е „четящ по служба“. тогава той трябваше да прочете цялото произведение, за да си каже мнението. Инак не, казва си мнението въз основа това, което е прочел. Но и тая дискусия става безплодна. Има нещо друго, което не ми харесва при тоя писател. Но аз вече го писах. А аз се питам защо ти, и извинявай, че ти говоря на ти, ако не желаеш ще преминем на вие, та защо ти така се засягаш, че на Монтале тоя писател не му харесва. За силния епитет, до, но критиката? Какво на тебе точно ти харесва при тоя писател, ще се радвам да го чуя! Препрочетх писаното от мене и виждам че пропуснах логичния въпрос: ти читател „по служба „ли си?

- 09-02-2014|Н. Александрова

Няма автор, който да се харесва на всички. Често славата е случайна, просто късмет, но по-често за нея стоят труд и усилия. При писателите те не са свързани само с процеса на писането, но и с други качества – умението да привличаш, да общуваш, дори с бизнес-умения, да умееш да представиш и продадеш сътвореното от теб, в което няма нищо лошо.

Георги Господинов има сетива за своята съвременност, той долавя нейния пулс. Успехът му вън от България очевидно не е случаен, той казва нещо за себе си и за съвременниците си, което е различно и интригуващо за много четящи хора. Пожелавам му здраве и нови успехи.

- 09-02-2014|Любомир Гаврилов

Понеже първите 3 коментара са изключително идиотски, това е знак, че спосанието на Златко е на път да стане популярно. Така де – щом се чете и от цървули. В същия брой имаме цяла статия, посветена на цървулите,

А ето този бисер

Цитат:

suhi

Интересно към какъв читател е адресирана статията?

ми напомня за любимия въпрос (от времето на развития социализъм):

Цитат:

какво е искал да каже авторът с тази книга?

- 09-02-2014|Златко – re:
Любомир Гаврилов писа:

това е знак, че списанието на Златко е на път да стане популярно

Благодаря за добронамереността, но собственото ми мнение изглежда долу-горе така:

Популярно – дренки. Безплатничко е, та затова зобва по малко народецът, измежду два турски сериала или каквото там друго се намира безплатно. А иначе – както винаги в нашенско май си цари мир, любов и злобничко взаимно щипане в тъмното… Това е.

- 09-02-2014|Златко

Изобщо, отношението ми към цялата работа е долу-горе следното: единствените неща тук по сайта, за които съм склонен да давам някакви гаранции, са (хм, напъва ме отвътре скромността, та ще ме спука) преводите и собствените ми писания (впрочем, тия последните все повече започват да се превръщат в проповеди на кисела краставичка пред хор от разлютени, румени репички). Останалото е късмет работа. Поглеждам, попрочитам, потискам някоя и друга затлачена въздишка, после натискам копчето. Давай да върви, колкото и да се перча, и аз от същото блато идвам, и аз долу-горе около същия център се въртя. Тъй че – хай стига толкова с европерченето. Тук, Златко, си е България.

А народът лапа с удоволствие (че се и разпалва) само и единствено (от) неща, дето на собствените му гов.. намирисват. Останалото се отминава с мълчаливо безразличие.

Това е, братя и сестри мили, останалото в някой друг живот ще го градим…

- 09-02-2014|Georgi

Ей, хора защо обиждате „цървулите“, те поне са били от естествена кожа, истински, ръчно правени, майсторлък се иска, за да бъдат произведени!

За онези, които обичат да се изразяват по-европейски „мокасини“.

Нямам никакво отношение към писателя Господинов, нито към преводачката, която защити дисертация на тема „Частицата в българския език“, даже не ме вълнуват ама въобще. Попаднах тук случайно.

Каква е тая мода не мога да разбера да се обиждате взаимно по сайтовете и то наричайки се с думи, които предполагат качества сами по себе си.

Да си уважаваме поне езика, ако не писателите.

Поздрави на обсъждащите.

- 10-02-2014|Melanka

Виждам, че не си струва да се спори. Само едно нещо искам да кажа, което е моето собствено наблюдение: щом един писател се преведе на Запад, макар че много малко хора там го четат, той се превръща в гениален у нас, в нашата страна. Това важи за художници също. Като че ли изявата на Запад става гаранция за ценността на писателя или художника. Поне странно и си струва да се замислим относно тоя факт. А що се отнася до „цървула“, човекът и то не само българският, обича да мисли символолично и да говори в метафори, и наистина е интересно защо цървулът става израз на нещо изостанало, неразвито, отрицателно и в последна сметка обидно! Ето тема за размисъл! И без обиди, защото действията по първа сигнална система водят само до разрушения, което не значи, че на някои хора не им прави удоволствие само да рушат.

- 10-02-2014|Melanka – До Златко

Не зная кого смяташ за „народ“, който оценява само неща, които миришат като собственото му изпражнение, както казваш, а останалото отминава с безразличие. Тия, които те четат тука? Защо такова отношение към тоя „народ“? Аз пък искам да погледна нещата от другата страна, защото нещата имат две страни, винаги, и за да се намери една поне обективна точна, трябва да се погледнат и двате страни, истината е винаги посредата. Тия, които пишат книги, пишат за Другия, за Тоя отсреща, много малко пишат само за себе си, те са уникумът на нарцисизма. Но и в останалите тоя нарцисизъм е в голямо количество, вероятно необходимо да известна степен. Те имат нужда да се харесат на Другия. И то голяма нужда. Но как да го постигнат? И започват да търсят някакви нови способи, някакви нови изрази, колкото по неразбираемо толкова по интересно, особено, когато им липсат собствени идеи, а това е много често, колкото по мъгливо, толкова по интересно, особено провокиращо, и става едно взаимоподдържане със снобите от другата страна, те пък се издигат в собствените си очи, поддържайки тая мъгла и „иновация“ на автора, по тоя начин всеки е доволен, задоволили са всички нарцистичните си желания, могат да се смеят на „народа“, който „нищо не разбира от литература“, защото, както казваш, Здравко, тоя народ разбира само това, което мирише както мирише изпражнението му, но, ако размислим, изпражнението е нещо много здраво, то е продукт нормален и важен, намирисва, но и това има своя смисъл, ако продължим метафората… А защо пиша това? Защото нашето време, нашата епоха се напълни с хора, които пишат, всеки пише, всеки се смята за много важен, всеки се изявява, но всичко се върти около неговия собствен пъп, живеем в епоха на страшна самовлюбленост, което ни прави слепи за осъзнаването на света, в който живеем. Темата е безкрайна. Ако желаеш, може да я продължим. С най добри чувства.

- 10-02-2014|Melanka

Златко, извинявай за грешката, не си Здравко, а Златко, златно име имаш, извинявай!

- 10-02-2014|Златко

Меланке, мила, тоя „народ“ не го познавам, не познавам и повечето хора, които пишат тук. Остава си обаче факт, че отношението ми към хората, които идват тук – а за жалост и към собствената ми работа – се промени доста в хода на годините. Все още вярвам в повечето „идеали“, които ме карат всеки ден да се занимавам с нещо, чийто смисъл вероятно ще се открие някъде петдесет години след като се озъбя (ако изобщо го има), но не мога да запазвам някакво абстрактно уважение към хора, чието поведение много често ми напомня онова на насекоми – с или без жила. Давам си сметка, че такъв вид умонагласа до нищо добро не може да ме доведе, но напоследък започвам да ѝ се отдавам с безразличието на алкохолик. Идват комарчета, жилят ме, аз раздавам по някой и друг мързелив тупаник – и всичко си продължава по старому. Дразня се от леността си, понякога си мисля, че „Либерален преглед“ е най-великолепният вид дрога – лесна за правене и консумиране, лесна и за носене – която ме държи настрана от нещото, което вероятно е истинската ми работа, писането на книги, дето никой не ги чете и които по тази причина са безкрайно, непоносимо трудни и за правене, и за носене… Но всичко това не ми помага особено, най-вече в момента. Гневът ми всъщност е насочен най-вече срещу самия мен – и това е основната причина, поради която го преживявам като толкова безсилен.

И не ме човъркай прекалено много, защото това също няма как да доведе до нещо добро. Гневният човек само това и прави – цял ден ходи насам-натам и си търси на какво да се разгневи…

П. П. Този отговор е отправен и към Благо – един от най-интелигентните и уважавани от мен коментатори тук, който за щастие се обажда рядко, инак сигурно и с него ще намеря за какво да се счепкам в края на краищата…

- 10-02-2014|Благо

Счепкай се, Златко! Сигурен съм, че в крайна сметка ще излезе нещо добро/поне за мен/, толкова често ми се случва да се чувствам ням /или другите глухи/, че дори да ядосам някого, да ме напсува дори, пак е по-добре…

Мисля си, че много надценяваш ролята на „средата“ – посредствеността не е нейна заслуга – вторачването ни в нея ни прави такива. Аз лично затова харесвам Георги Господинов/не казвам дали е добър писател или не – дума да няма/ – според мен той пише искрено до изповедност, непретенциозно и, най-вече, не „опрвдава“, не обяснява „нашата“ действителност, а с лекота и без драматизъм я надмогва/визирам „Физика на тъгата“ и стиховете му, вкл. онова „за кенефа“, така подразнило някои хора/. В този смисъл той не е точно „български“ автор, и да – дълго ще остане ням за мнозина.

Ако средата има някаква роля, то аз я виждам в „образованите слоеве“. Преди години преживях пълното си разочарование от образованието, което мислех, че ще ме освободи и възвиси/наивността порок ли е?/, а то просто замени едни клишета с други, далеч по-опасни с авторитетността и авторитарността си, та тогава се убедих за себе си, че посредствеността е потъване в „парадигмата“/аз също много харесвам Файерабенд/, самонадеяно себеразтваряне в „ученото незнание“…

- 10-02-2014|Златко

Съгласен съм, Благо. Оправданията със „средата“ най-често са оправдания на собствения мързел. В момента просто ми е ужасно уморено и кисело, това е всичко. Нормална българска история, ако и малко по-далеч от „територията“…

Ей го, днес се обажда една женица по Фейсбук, прочела „Реквиема“, иска да ми каже някоя и друга добра дума. Започва – и тозчас става кристално ясно, че не знае нищо друго, освен тази история, която малко я е шокирала и направила любопитна. Аз се опитвам да ѝ кажа нещо за айсберга, дето се крие отдолу, но не става така, братко, не се провира камила през иглено ухо. И така си се разделяме – аз леко раздразнен, тя озадачена. Типичната нашенска история, ще речеш, че не сме натъпкани в една ръкавичка земя, ами разхвърляни по не знам какви простори…

Майната му, все някога ще се оправим.

- 10-02-2014|Melanka

Няма да се счепкваме, защото не е това целта. Целта е да обменим мнения, да чуем какво говори другият. Златко, съжалявам, ако съм навлязла много в твоите води, защото може да излезе накрая, че мненията ни по много въпроси не се много различават едно от друго. Аз, ако има нещо, което не мога да понасям, това са снобите, тоест тия, които се мислят, че са нещо особено и изключително. Но и аз се уморих тая вечер, така че, приятна вечер на всички!

- 11-02-2014|Ясен

Когато не харесвам някого – го избягвам. Ако е писател, не го чета. Ако е режисьор – не му гледам филмите. Но и не изпитвам същевременно перверзно желание да му го кажа на всяка цена. Особено пък нямам желание да го сравнявам с фолкрорни приспособления за ходене. Това последното, защото мама ме е научила, че не възпитано да обиждаме хората, които не харесваме. Не е възпитано и да сочим с пръст, особено когато сме си бъркали в носа със същия. Възпитанието е важно нещо, нали? Или бъркам?

Разбирам и желанието да се сложи всичко в кутийки с надпис, а това дето не влиза в кутийките, или пък не подлежи на надписване, да се унищожи и забрани. В смисъл, разбирам психологията зад това желание за пронумероване и прошнуроване. Главно става дума за страх от неизвестното.

Къде другаде са по-уместни игрите на думи, ако не в едно „литературно“ (определението не е мое) списание?

Кой беше казал, че най-страшното нещо на този свят е липсата на въображение?

Бих добавил – и липсата на чувство за хумор…

- 11-02-2014|Melanka

Ясен, защо имам чувството, че смесваш много неща, които нямат нищо общо? Монтале си каза мнението тука, не в лицето на писателя. Какво перверзно, както се изразяваш ти, има в това? Изразът на Монтале е наистина обиден, но за това вече си казах своето мнение,

За играта на думи, тя е наистина уместна, ако има някакъв смисъл, аз не видях такъв, само това исках да кажа. А игра на думи без смисъл е безплодна, дори в едно литературно издание, но се питам, защо литературно слагаш в кавички, ако е цитат, добре, но ако с кавичките искаш да кажеш, че е ужким литературно, се питам, защо пък мислиш така.

Въображението е също голяма дарба дадена на човека. В определено количество, защото след това то води до болестни състояния, но това не е тука тема на разговор. В основата си то е дарба. Идва ми на ум употребата на думата „кенеф“, и си задавам големия въпрос дали това е знак на въображение или проява за хващане на вниманието на публиката. Но моето мнение е напълно неважно, така че с усмивка напред! Денят започва.

- 11-02-2014|ivan ivanov – otnosno slovesata po adres na gospodina Gospodinov

ta taka…vie si slovoizliqtelstvyvaiite otnosno Gospodinova, a toii 6a si spisva knijleta, libreta i tem podobni 6tyrotii, pa i parici za tyii 6te si pridobie, a vie lapaiite myhi…

pone mom4eto ne e ot oniq haiivazi det gi ima sega mnogo po literatyrniqt ni megdan, det sa ot tipa-Sam pisat…Sam izdat…Sam 4itat!

abre alankoolyvci, pa tolkoz li mnogo 6to gode talantlivi pisateli imame dnes, ta gledame da gi ocurvylim?!

i ina4e i na mene ne mi se nravi mnogo tvor4estvo obvurzano s tam razni protesti i politi4eski vulneniq. prekaleno nekrasivo i oteg4itelno e takvozi ob6todelstvo!

Izkystvoto, naii-predi trebe da bude samo za sebe si…

s yvajenie g-n Ivanova…

- 11-02-2014|Melanka

Ами всеки с мнението си. Много ми хареса изразът „окурвилим“, аз окурвилвам, ти окурвилваш и т н. Цветущо! Само за Самиздат не съм съгласна, господин Иван Иванов като че ли не знае какво точно е това. Но няма значение, и без това знание земята се върти, звездите светят, слънцето ни топли, луната ни се усмихва свенливо, животът продължава. С моето и без моето мнение. Панта реи, всичко тече, всичко отминава.

- 11-02-2014|ivan ivanov – otnosno ravnodelieto i gre6en pro4it ot strana na

izpurvom da se izvinq det moje da ne vi se ponravi, tyii 4e zovq vi az drygarka.

ma to e 6tot ne znaq dal ste gospoja ili daii Boje gospoji4ka.

ta vikam det gre6no ste pro4eli moqta dyma za vid navy6ta i ste i predali genitalen smisul, edin vid.

6tot pri meneka ide6e re4, za „оцървулим“, vie de se namerihte v debrite po6li…

a i kolkoto do zadulbo4eniqt vi i naii-plenitelen analiz otnosno kosmosa s negovite svetila i planeti tam i zemnata obstanovka, s jivota i otminavaneto na vsi4ko…na tyii to vikam edno istinsko ravnodelie…

s yvajenie gospodina Ivanova…

- 11-02-2014|Златко

Може ли на кирилица, господин Иванов? И също, ако е възможно така малко пò по същество. Щото понякога и най-умните сред нас не усещат как лека полека го обръщат откъм шеговити приказки на лигавене…

- 11-02-2014|Златко

Меланке, също. Обаждай се най-вече когато имаш нещо съществено за казване. Останалото – в кварталното кафене…

- 16-02-2014|Ансалди – пълнота от забавление

Освен оросяването от статията (всеки трябва да има желание да напише своето верую), се навлажних приятно и по челото от коментариите. Това е за първи път така цветущо и натягащо в списанието, че съм принуден да го споделя – думите против някого (пишещ) убиват само обожателите му, НЕГО не могат. Затова да се четем е нормално тук. Та нали тука му е мястото!

Няколко думи за успеха и неговите измерения в днешна България

Автор: Златко Енев

Теза: Дискусиите около въпроса за „успеха“ в днешна България, ако и не особено плодотворни или дори приятни за проследяване, ми се струват изключително важни и показателни за разбирането на фазата на развитие, през която преминава страната. Привидно определяни напълно от традиционно българското „не е важно на мен да ми е добре, важно е на комшията да му е зле“, всъщност те ни подават важна, ако и засега скрита под повърхността информация, указваща наличието на (потенциално) изключително важни промени в самото ядро на „българскостта“.

Какво точно имам пред вид?

С риск да изглеждам силно фрагментарен, ще огранича разглеждането си до (за мен силно неприятната) „дискусия“ около успеха на Георги Господинов – най-известния извън България съвременен български автор. В България тя придоби добре известната форма на „що пък точно той, а не някой друг?“ или, още по-директно, „че какво толкова е направил, за да заслужи чак пък такова признание? Аз да не съм по-лош?“

Но преди това, няколко по-общи неща, касаещи една колкото банална, толкова и определяща за всички ни част от човешката психика (или може би „душевност“ – изберете сами фразата, която според вас подхожда по-добре).

Кратко квази-психологическо въведение…

По принцип има два начина човек да постигне (или си представи) някаква форма на лично израстване. Първият, който бих нарекъл „обективен“ е очевидният: човек работи (над себе си:), в резултат на което израства – и т. н. Вторият – далеч по-лесен – е „субективният“: човек просто прави всичко възможно, за да омаловажи постиженията и ръста на хората около себе си, като по този начин постига усещането, че те са (като минимум) също толкова дребни колкото е самият той, а значи собственият му ръст започва да изглежда някак „голям“ или поне съизмерим с всичко останало на този свят (при този начин на себеизживяване нещата от живота най-често се свеждат до максимата „всичко е едни и същи л…“).

Сега, истински важното нещо при оценката и разбирането на това състояние на нещата се състои във факта, че двете толкова различни умонагласи съвсем не са просто въпрос на личен избор или дори характер (един вид „решаваш да превъзмогнеш джуджето вътре в себе си – и готово“). Скритият под повърхността на нещата определител на поведението за повечето хора по света най-вероятно е нещото, което, с молба за извинение към четящата научна общност, бих си позволил да нарека „степен на отвореност на обществения климат“. Зад тази засукана и лишена от претенции за научност фраза се крие доста простичък социален факт, а именно: дали (и до каква степен) обществото, към което принадлежи човек[329], е склонно да отчита открито и обективно неговите/нейните постижения и да му/й отдава съответно признание. Очевидно е, че различните общества са различно „склонни“ към такава отвореност и че, колкото по-провинциални, малки и затворени са културите им, толкова по-ниска е и вероятността нечии лични постижения да бъдат възприети от голяма част от обществото като заслужаващи уважение, признание и почит (повтарям: признанието изисква ръст, който пък изисква свободно пространство за израстване). Всичко това се засилва до почти необозрима степен от „историческото наследство“, с което е натоварена (обременена?) дадена култура. Ако традиционният модус на съществуване в течение на много векове е бил свързан най-вече с голата нужда от оцеляване в една враждебна към всякакви лични изяви среда, то естествено не може да се очаква, че конкретното общество-наследник ще бъде особено склонно към внезапна промяна и възприемане на една „отвореност към обективността“, която влиза в рязко противоречие с местните форми на „житейска мъдрост“ и разбиране за „нещата от живота“.

Ядро на изложението

Това разсъждение – банално или не – съдържа по принцип две различни послания: едно добро и едно лошо. Доброто е в това, че „естественият ход на нещата“ по света изглежда все пак притежава някаква сравнително определима посока, поне що се отнася до този техен аспект, и тя е еднозначна: от затвореност към отвореност. Рано или късно влиянието на „света“ върху отделните култури, колкото и традиционни, малки и затворени те да са били до определен момент, ги принуждава да започнат да се отварят и да възприемат нови стандарти за обществен климат и групово поведение, свързани с по-обективни оценки на отделните, лични постижения.

Тази дълга фраза се свежда до нещо много просто, което може да бъде сравнително добре онагледено чрез обръщане към вече споменатата „дискусия“ около успеха на Георги Господинов.

Тезата ми се свежда до следното: дори самият факт, че Георги Господинов се възприема в собствената си родина като значителен автор, вече е сериозно свидетелство за една напълно нова, непозната до този момент, отвореност на българското общество.

Имам пред вид следните обстоятелства:

Първо: литературата на Господинов е от вид, който е всичко друго, но не и масов или дори „лесно четивен“ (да не говорим за това, че в класиката ни почти напълно липсват примери за подобен вид – сравнително експериментално – писане, което да е получавало каквото и да било публично признание, приживе)… Оттук: дори вече само фактът, че Георги епросто познат в собствената си родина, се дължи ако не напълно, то до голяма степен на признанието, което той успя да си извоюва – без чиято и да било помощ – извън България. Моля да прочетете предното изречение още веднъж, след което да отчетете, че в него липсва опит за омаловажаване на творчеството и работата на Георги (или на самия него). Ядрото на горното твърдение се състои в отчитането на факта, че днешното българско общество, само по себе си неспособно да оформи някакви общоприети критерии за качество на културата, е повече или по-малко принудено да се придържа към оценките, идещи отвън (поне в настоящия момент няма друг български автор, който е успял да постигне подобен род признание извън България, в резултат на което Георги си остава – с или без българско признание – в така наречената „класа, състояща се от един“)[330].

Второ: фактът на непознатостта на българската литература в Европа или по света идва не от нейната недостъпност (превеждано е доста, ако и сравнително по-малко, отколкото изглежда го правят повечето от съседите ни). Реалната недостъпност на българската литература идва от – поне досегашната ѝ – несъизмеримост с постиженията на европейската и световна култура. Казано по-простичко: по причини, върху които не ми се ще да спекулирам, българската литература си остава провинциална и трудно разбираема извън България до степен, която я прави ако не напълно недостъпна, то поне непоносимо скучна, за средния „европейски/световен читател“. В този смисъл, отново, литературата на Георги Господинов – с или без нашето съгласие и одобрение – очевидно прекрачва невидимата граница на „провинциалността“ и прави България и българите ако не видими, то поне донякъде осезаеми за същия този „среден европейски/световен читател“.

Трето: както вече споменах, подобно развитие на нещата би било напълно невъобразимо в една България от времената на комунизма или онези преди тях (подчертавам последната част от това изречение, тъй като ми се ще изрично да уточня, че твърденията ми не съдържат елементи на онзи полуфабрикатен, тъй лесен за одобрение и напълно фалшив“антикомунизъм“, до който се свеждат повечето от обобщенията, касаещи днешното положение на нещата в България). В собственото ми разбиране провинциалността на българската култура не е някакво особено „постижение“ на българския комунизъм. Тя идва от традиционната, вековна затвореност на това общество, която не би могла да бъде преодоляна със средства, различни от ония на „всемирността“, в която живеем (разбирай тотална и все по-засилваща се отвореност; напълно нова, качествено различна от всичко познато досега, достъпност на всевъзможни информации; свобода на движението; накрая – възможност за себепредставяне и себереализация, независеща от неща като държавна поддръжка или дори популярност в собствената страна).

Израз на всичко това е именно успехът на Георги. И той би бил, повтарям, напълно немислим в която и да било България преди днешната.

Малко по-горе споменах, че посланието ми има и една друга, „лоша“ страна. Тя се състои в отчитането на простичкия факт, че подобни промени, отнесени не към отделни личности, а към общества, изискват непосилно дълго време, за да се разгърнат и превърнат в реалност, засягаща животите на мнозинството.

С други думи: собственото ми очакване е, че успехът на Георги ще си остава изключение в продължение на още много, много дълго време. И тук вече стигаме до другата страна на медала, която се състои в това, че натискътотвън, ако и в дългосрочен план определящ за реализацията на една или друга глобална тенденция, си остава далеч недостатъчен, а при определени обстоятелства, дори и трудно забележим, вътре в конкретните рамки на дадено общество или отделно човешко съществуване. Или, казано по-кратко: в обозримото бъдеще България най-вероятно ще продължава да си остава общество, отричащо успеха на „съседа“ – и то не просто отричащо, аотричащо яростно. Няма защо да очакваме скорошна, разбираема или дори видима промяна на (масовото) поведение – подобни промени отнемат векове, с които никой от нас не разполага, поне в собственото си битие на човек и личност. Искрено се надявам тук да подценявам скоростта, с която светът около нас се променя, но собственият ми човешки опит – доста ограничен, но заедно с това доста типичен – ме кара да бъда оптимист единствено в много, много дългосрочен план.

Последна, казват, умирала надеждата. Всичко е отлично. Нека тогава, както вече съм призовавал неведнъж, пием за собствената си смърт – защото само и единствено в това, в заминаването от тоя свят на мен и моите връстници – самият аз съм в състояние да открия надежда за страната, в която съм се родил и към която принадлежа, искам или не…

Берлин, февруари 2014

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (7)

- 09-02-2014|Vladimir

Здравейте г-н Енев,

Прочитам благодарение на вашите мейли списанието, поздравления, тъй като поне според мен, има какво да се прочете. Анализите са добри и ви пожелавам да печели все повече читатели!

Това, което мисля, че ние би трябвало да преразгледаме като отношение, е честото прибягване до обобщения като „това е характерно за българите“, „днешна България е такава“, „успехът е невъзможен във вчерашна България“ и др. Това говорене и писане е доста масово, сигурно ще се съгласите, а и доста неуместно, поне за сериозните анализи. Но то категорично има много привърженици в малките кръчми на София. Ключово понятие като успеха също има странно съдържание. В много случаи успеха на някой или на нещо е понятие от днес, вчера не го е имало и утре няма да съществува.

Но е много полезно да се анализират тези теми, читателите със сигурност го оценят високо.

Поздрави

Владимир

- 09-02-2014|Златко

Здравейте, Владимире.

Благодаря много. Ако пък по някое време успеете да ми изпратите и примери за онова, което наричате „сериозни анализи“, които евентуално да публикувам, помощта ви просто цена няма да има…

- 09-02-2014|Vladimir – Благодаря за отговора

Благодаря за отговора, но това не е лесна задача. Сигурно може да се препоръчат неща от последните 200-300 години. Но и Вие правите много в посока на такова търсене с Либерален преглед при съвременния анализ.

- 09-02-2014|Златко

Ами аз имах пред вид български неща, щото нали за България си говорим…

С две думи: да каже „не ми харесва“ може всеки, на секундата (това е малко като отказването на цигарите: някои го правят стотици пъти). Оттам нататък става малко по-трудничко.

- 10-02-2014|Black Wolf

Мисля, че тук трябва да разделим успеха (и съответно неуспеха) в рамките на определена група (в случая – литературната общност) и успеха „по приницип“, така като го разбират пон 2/3 от българите.

За тях успехът на Г. Господинов би бил реалин, само ако има съответно финансово измерение. Това, че е „успял“ ставайки известен в чужбина едва ли ще се приеме за успех, ако не е получил съответното количество „еуро“.;)

За съжаление за огромен брой българи успехът е реалин, само ако си богат, влиятелин и (евентуално) известен. Георги Господинов напълно се вписва в определението „широко известен в тесни кръгове“.;) Не мисля, че голяма част от българите биха го възприели като „успял“ човек. Аз чета много, всъщност голяма част от времето си прекарвам в четене, но не точно на четивата от типа на написаните от Г. Господинов.;) Дали за мен той е успял човек? Не бих казал. Литературните му успехи и неуспехи, известност и неизвестнос са ми дълбоко безразлични. не считам този род литература за нещо важно и не се интересувам от нея. Е, нима може да има релана преценка как българите възприемат успеха?…

- 10-02-2014|Благоев

Г. Господинов е майстор на късия разказ, поет на нежна тъга и есенно настроение. Може би затова г-н Черният Вълк, който „чете много“ не му обръща внимание, от това пари не падат. Малцина са надарените личности в изкуството, които за залюбвани скоро от нариодните маси, но това едва ли би трябвало да им навреди много. Особено в областта на модерния изказ. Споделям оценките на г-н Енев. Струва ми се че е добре, че споменатият автор не се стреми към обилно писане.

- 12-02-2014|Black Wolf

„От това пари не падат“?!?… Мо-о-оля?!… Благоев, нещо бъркате. не ме вълнуват парите. Интересувам се от много неща и чета за тях, но душевните терзания на един писател не влизат в тяхното число..;););)

И въобще не ме вълнува „нежната тъга“, споделена върху хартия от някой си. Смятам, че тези преживявания са нещо лично, което може да довериш на приятели, но не и на всеки който чете. Странен е ексхибиционизма на литературното братство. Всеки, който посяга към белия лист, за да довери ЕМОЦИИ според мен е дълбоко комплексиран и объркан човек.

Журналистика и прилагателни

Автор: Златко Ангелов

„Проектът Краус“ е интелектуално начинание, замислено от Джонатан Франзен още по времето на студентските му години в Берлин, когато е бил привлечен от прозата на Карл Краус. Краус (1874-1936) е австрийски журналист и интелектуалец, който е издавал еднолично списанието Die Fackel от 1899 до смъртта си и е оказал голямо въздействие върху културния ландшафт на немскоговорящата публика в Европа.

Книгата на Франзен (едновременно от Fourth Estate, London 2013 и Farrar, Straus and Giroux, New York 2013) е двуезично издание, което съдържа немските оригинали на две есета на Краус – за Хайне и Нестрой – заедно с едно стихотворение, което обяснява мълчанието на Краус след идването на националсоциалистите на власт в Германия, дадени паралелно с английския им превод направен от Франзен.

В обширни бележки под линия Франзен, подпомогнат от изследователите на Краус, професор Пол Райтер и Даниел Келман, коментира пасажи от есетата, за да формулира основната си теза, която е и причина за осъществяването на целия „Проект Краус“: сравнявайки Краус от началото на 20 век с блогърите от началото на 21 век, Франзен стига до заключението, че той „има много повече да ни каже за нас в нашия, наситен с медии, подлуден от технологии и преследван от апокалиптични страхове свят, отколкото съвременните блогъри“. Краус е ценял съдържанието и е презирал формата. Бил е апологет на немската сериозност и се е присмивал на френската артистична фриволност. Аналогията: оперативната система РС привлича със своята съдържателност, оперативната система Мак се характеризира със своята формалистична красота.

Критиката на Франзен към днешния „културен“/творчески елит може да се илюстрира със следното изречение: „Признавам, че чувствам някаква версия на разочарованост, когато видя, че романист като Салман Рушди, който би трябвало да разбира за какво става дума, се е поддал на Туитър. Или когато политически ангажираното и уважавано от мен списание n + 1 очерня печатните издания като „мъжки“, възхвалява Интернета като „женски“ и всячески се прави, че не вижда предизвиканото от Интернет и ускоряващо се изпростяване на свободно практикуващи писатели.“

Една част от оригиналния текст на Краус и коментарите към нея на Франзен касаят журналистиката. Хората днес, увлечени от пъстротата и демократичността на интернетното пространство, забравят, че всъщност неговото всекидневно попълване с текст и картинки ВСЕ ОЩЕ спада към жанра журналистика. Нещо повече, собствениците на големите авторитетни издания капитулираха пред Интернет по два начина. Първият, като създадоха интернетни сайтове, които се напъват да бъдат „по-динамични“ и „интерактивни“ – създадоха ги, за да оживеят финансово, понеже техните читатели – признавам, включително и аз самият – престанаха да си купуват традиционните издания, печатани на хартия. Вторият, те позволиха на журналистите да пишат в специално създадени блогове, дегизирани под благовидните рубрики „Мнения“ или „Коментари“. С това се поощри оценъчната журналистика.

Ужасното и като че ли непредвидено следствие от тази капитулация, беше, че истински безпристрастната, оценъчно-неутрална ИНФОРМАЦИОННА журналистика загина (или загива – за да бъда все пак по-малко песимистичен). Нейната гибел се ускори от намножаването на самотни блогъри – на български бих ги нарекъл блогàри – които се надпреварват да заявят своята монологична гледна точка към всичко, което става по света. По-голяма графомания човечеството не е познавало.

Причините за това състояние на нещата са много дълбоки и много сложни, те са навярно извън контрола на които и да било елити. Светът се променя, с него се променяме и ние. Въпросът е дали да се съпротивляваме на тази промяна или да я превземем, за да изкопаем от нея интелектуалните диаманти, които навярно крие. Въпросът е дали вчерашното ядене, останало от богатата културна трапеза на миналото, може да се поднесе и днес без загуба на вкус и хранителност? Защото е ясно, че днес все по-малко са тези, които се опитват да сготвят прясно ядене, т. е., да създадат НОВО културно съдържание. Или поне гласовете на тези, които продължават да се опитват, стават все по-немощни, най-вече защото шумопроизвеждащите писачи-майстори на формата са ги дамгосали априори, дори без да ги обявяват поотделно, за изоставащи от времето, остарели и др. п.

Франзен е творец с огромен талант, който продължава да създава ново съдържание. За това е особено интересно и поучително да чуем какво той има да ни каже – през призмата на Краус – за журналистиката. То е кратко, но много съдържателно. Коментирайки фейлетона, една форма особено популярна по времето на Краус, Франзен казва:

„И ако Факел с нещо напомня на блог, фейлетонът още повече прилича на блог. И наистина, с омесването на блогова и не-блогова жуналистика в най-уважаваните издания (онлайн изданията на Ню Йоркър и на Ню Йорк Таймс) преживяваме отново появата на един от проблемите, които не са давали покой на Краус: възходът на импресионистичната журналистическа форма, която е поднесена с институционален авторитет, но е от съмнително качество и като репортаж, и като себеизява на автора.“ Такава журналистика Франзен, следвайки Краус, нарича „влюбена в прилагателните“ (подчертаванията са мои).

С една дума едновремешният стилов стандарт – че най-добре се пише художествена проза след дълго пребиваване в журналистиката (виж биографията на Хемингуей) – се сменя с нещо като обратен трансфер: прозата и едва ли не поезията започват да подхранват журналистиката с украшенията и чувствата си. Едновремешната голяма журналистика наистина смяташе прилагателните за боклук, вреден примес в благородната тъкан на репортажа от мястото на събитието. И след като си бил с години репортер, дори коментатор, преминаваш към белетристиката с перо, естествено прочистено от паразитните прилагателни, които внасят сантименталност, излишен лиризъм и морализаторско опростяване – други три атрибута на съвременната проза, които аз, заедно с Франзен, ненавиждам.

Интернетът е всъщност буламач, който заличава границите между журналистика и белетристика. От това не печели нито едната, нито другата, а губим всички.

Краус и Франзен илюстрират тезата си с една от най-характерните културни метафори: френската артистичност и немската съдържателност, които са класическите антиподи на европейската култура. Но те са и икономически антиподи. Един век след Краус, Франзен би могъл спокойно да добави към аргументите си в полза на съдържанието, че, дори по икономически показатели, Германия превъзхожда Франция заради своята сериозност, дисциплина и организиран дух. Разбира се, такова сравнение е оправдано единствено в контекста на виртуалния свят, който се опитва да стане вместилище на културата на 21 век.

Вместилище? Или инструмент? Ако е само вместилище, това означава, че е форма, която можем да изпълним със съдържанието, което смятаме за необходимо. Ако обаче е инструмент, тогава вече сме загубили битката за интелектуалните ценности. Предали сме се в плен на прилагателните. Почти сме се примирили, че художествената проза се е сляла с импресионистичната журналистика.

Самият „Проект Краус“ с формата си дава интересен отговор на горната дилема. Франзен очевидно съзнава, че неговият културен продукт е вторичен – дериват е на нещо, което е вече създадено, но се коментира в нов контекст. И затова той прави нещо уникално. На страницата за авторско право е заявено следното: Jonathan Franzen asserts the moral right to be identified as the author of this book (Джонатан Франзен настоява на моралното си право да бъде признат за автор на тази книга). С това той засяга един централен за интернетната епоха проблем: авторството, от което зависи авторитета на публикувания текст.

Дори и на хартиен носител, структурата на „Проектът Краус“ наподобява интернетния формат на оригинален „постинг“ и коментари след него. Случайно ли е това, може да отговори само Франзен. Моето усещане е, че Франзен, по-скоро интуитивно отколкото преднамерено, се опитва да подскаже един начин интернетът да бъде употребен като вместилище. Самият той обаче се е спрял в началото: ограничил се е с критика без да предложи новаторски идеи.

Но ако се върнем на въпроса за интелектуалните диаманти, моят отговор е: да, ние имаме всички основания да превземем Интернета с идеи, които по своето новаторско съдържание, ще продължат да служат за Факел на онези, които в слепотата си го употребяват като инструмент за задоволяване на суетата си.

И най-свободната демокрация би се превърнала в диктатура – в случая, диктатура на масата, която е влюбена в прилагателните (и котките) – ако лиши себе си от авторитета на автономно мислещи производители на съдържание.

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

Харемът в европейския дискурс на илюзията за власт

Автор: Капка Лалова

Европейското познание за харема тръгва от представата за турския харем – неговата най-късна и зряла форма, отнасяща се исторически към постномадската епоха на интензивно урбанизиращата се от средата на ХV век универсална държава на османската империя. Пред номадската натура на настъпващите към Византия селджукси турци се открива нов културен хоризонт, примамлив и недостижим. За овладяването на Константинопол (29 май 1453 г.) на войнствените степни рицари на Мехмет Втори са били необходими няколко века на обмислена военна стратегия.[331]

Едно радикално, макар и рисковано любопитство може да ни накара да надзърнем и в онова, което гръцкото антично въображение е материализирало като представа за женската демоничност. Такъв и образът на разгневена менада от художника на Биргос, изработена между 480-470 година BC (Държавен антична колекция Мюнхен)

Придобитата цивилизационна дисциплина се проявява и във факта, че той възприема дворцовия византийски церемониал, дистанцирайки се от суровата еднозначност на азиатските привички или по-точно култивирайки прословутата двойнственост на турските султани. Свързана генетически със степите на Централна Азия, турчинът векове наред е възпитаван в сурова среда, където дори в спонтанните младежки игри преобладава инстинкта на лова и войната. Изборът на партньор също се възприема като война на половете,[332] което може да се види в ритуалите за избор на невеста (по-точно на жених) в предислямската история. Девойка яхва кон, като размахва камшик около седлото му. Нейните избраници се втурват след нея, докато един успее да овладее коня и. Той е нейният жених.[333]

Животът не е така еднозначен и примери за това дава арабската предислямска история – джахилия. Тук трябва да се посочат сериозни различия между историците от по-новото време и тези от първите векове след приемането на исляма като Ал Букхари, Ибн Ал Багдади и Саад Ибн Мансур,[334] които се оказват по-гъвкави спрямо своите колеги. Налага се констатацията за пробив, фрактура в системата на патриархалния брачен съюз, възприет от Исляма, тъй като заедно с него продължават да съществуват полиандрични съюзи (мут’а/, при които жената има повече от един сексуален партньор.[335]

Тези форми на брачен съюз, типични за някои етноси в Азия, придружават разпадането на матриархата и могат да се разглеждат като хибридни форми в динамиката на сексуалното общуване, необременено от религиозни и институционални предписания. Антипатриархалните нагласи действат не само подмолно в недрата на брачния консенсус като полиандрия, но и допускат афиширането на женската воля за анулиране на брака чрез еднопосочен семиотичен код. Жената е трябвало само да закачи завеса пред входа на шатрата си.

Рафинирани примери за полиандрия дава индийският епос Махабхарата чрез историята на принцеса Драупади, омъжена за петима братя. Това се е случило заради кастови недоразумения по време на нейния избор за съпруг. Историята на принцеса Турандот от едноименната опера на Пучини също може да се тълкува като полиандричен брак. Но несбъднат. Тук екзекутираните принцове стават изкупителна жертва за пробуждащата се сексуалност на Турандот, блъскаща се в ексцесиите на жестокостта и гордостта, гневна и разрушителна в своята некомуникативност. Но ако изключим аномалиите, андроничен брак може да се случи на всяка източна принцеса, така както харемът се случва на всеки (източен) принц.

Ситуацията с андроничния брак е сложна и не се отнася до съсловни категории, а е заложена в дуалността на мъжкото и женско начало в индийската тантра садана. Манифестацията на женското начало Шакти се възприема като динамична енергия, докато Шива представлява съзнателното, поради което е насочено към рефлексията. Живата енергия на Шакти (Пармавати) е тази, която извежда Шива от съзерцанието в името на тяхното божествено сливане.[336] Във фрагментирания монохронен свят на европееца е тъкмо обратното – двете същности са разделени посредством девствеността на Мария.[337] Девственост, която е призвана, за да наказва.

Според мистиците на суфизма – Ибн Араби (1165-2040), различието между половете изгражда човешката цялост в концепцията на „космическото огледало“ като оглеждане на единичното в множественото.[338] А дали мъжкото се оглежда в женското или обратното, това е въпрос на доминиране на определена исторически детерминирана нагласа.

Урбанизираният живот променя концепцията за ролята на мъжа, който се идентифицира в своето неприкосновено лично пространство, вживявайки го с поведение, различно от това, което повелява общественият му ранг. Класовата диференциация дава нови възможности, като моногамията остава да доминира при ниските съсловия. Уседналият живот рязко лимитира свободата на жените, като харемът се заимства от арабската и персийска практика, чиито предписания са изключително строги.

Дори и в ХІХ век при могъщия султан на Оман – Саид ибн Султан (1804-1856), колониализирал най-големия пазар за роби в Занзибар, преместванията на двора от резиденция в резиденция не са причина за разхлабване на етикета. Принцесата не може да поздрави баща си, ако не е в пълен тоалет, независимо че принцесите се ползват по принцип с най-големите привилегии в харема. И не бива да тъгува за момчетата, с които след 9-годишна възраст няма повече право да играе.[339] А ако вече е лейди, може да се движи навън с въоръжена с револвери охрана от 20 души. Разбира се, всеки от револверите е произведение на изкуството и има своя ювелирна история…[340]

След революцията на младотурците от 1920 г. Турция става модел за другите ислямски страни. Строят се първите училища за момичета и в Мароко, и в други страни. Проницателният поглед ще забележи обаче, че тяхната независимост не е продиктувана толкова от европеизацията и идеите за еманципация, колкото от повелите на матриархата, които действат дори в условията на харема. Изглеждат зареяни и пасивни, потънали в чувствена нега. Но това е само огледалната повърхност на дълбокия кладенец. В своята картина „Турска баня“ (1859 г.) Жан Огюст Доминик Енгър ги представя като пленителни, дръзки и непредсказуеми принцеси амазонки от приказките на „Хиляда и една нощ“, защото те имат само един избор: отхвърлени от живота или властващи над него.

Той рисува харема, без да напуска ателието си. Очакваният купувач е принц Наполеон. Съпругата му Клотилда е толкова скандализирана, че го принуждава да върне платното. Енгър променя картината, като изрязва от нея голяма част от предния план – т. е. от голотата. Картината е закупена от турския посланик, а известният изкуствовед Едуард Луси Смит, авторът на „Еротиката в западното изкуство“ определя картината като „химн на тържествуващото въздесъщо женско тяло“.[341]

Общоприетият смисъл на „харем“: haramgah, zanana от арабски – е „забранен“ или „табу“ (индийски – purdah, персийски – enderun).[342] В практическото си значение харемът е защитена част от дома, предназначена за жените. Фундаменталното значение на „харем“ се отнася към институцията на неприкосновеността на свободния човек. Този, който стъпи в харем е под протекция. „Дори най-големият тиранин не може да бъде убит на такова място“.[343] В други случаи харемът е форум на властта, където се взимат важни обществено значими решения.

Европеецът разбира харема като терен за нарушаване на правилата или казано просто – като място на удоволствията. Впрочем потребността от лично пространство, естетизирано чрез изкуството по посока на чувствената взаимност, води историята си в далечната античност. По-късно арабските халифи дават изтънчени примери не само на чувственост, но и на чувствителност. „Маджлис“ са церемонии, при които тесен кръг от хора прекарват приятно времето си, слушайки музика, дискутирайки, четейки стихове. Подобни хедонистични практики, толериращи пиенето на вино и общуването с другия пол, намират блестящ израз по времето на Харун ал Рашид.[344]

Естествено в маджлис централна роля играят талантливи робини, взети от други страни (а Харун ал Рашид е имал около 2000 такива), наречени „джария“ – рафинирани, образовани, блестящи. Дали той е вярвал в дълговечността на своя поетичен талант? Фатима Мерниси твърди, че е бил достатъчно разумен, за да му е ясно, че е поет „по неволя“. Затова е наблягал на привлекателната си външност (имал е хиляди шапки и кафтани),[345] а добрата си форма е подържал чрез ездата и дългите разходки, които обикновено е правел инкогнито.[346]

Харун ал Рашид е един от най-големите меценати на изкуството в средните векове. Притежавал е безупречен вкус и по отношение на жените. За фаворитката му Ариб негов съвременник възкликва: „Никога не бях виждал жена да свири на лютня толкова хубаво, да е толкова красива, да притежава проницателност, красноречие и бързина на ума“.[347] Приказките „Хиляда и една нощ“ не са запазили имената на тези изключителни жени, а само на халифа и на неговите близки довереници. Но те ще останат завинаги живи в изплъзващите се и загадъчни лица на Шехерезада чрез извоюваното право да говори и чрез изкуството и да говори.

Леон Бакст (1866-1924) Вацлав Нижински и Ида Рубинщайн в балета „Шехерезада“ от Н. Р. Корсаков, Парижки сезони 1910

Институцията на харема в значението си на „Дом на блаженството“ предлага нещо повече от задоволяването на сексуалния нагон. Той е защитен механизъм, буферна зона спрямо социалната цензура, място за медитация, сублимация на миража за безсмъртие. Но нали „За всяка човешка душа или човешка институция безсмъртието на този свят е мъченичество, дори ако не е придружено от физическа немощ или умствено престаряване“[348]. Затова и харемът се оказва мост между тези два полюса, място на симулация, на двойствена игра между Мен, Теб и Другата. Въпреки това гарантираният резервен вариант не може напълно да скрие или анулира страховете на владетеля. Затова и неотменните принципи, които управляват харема са играта на любов, властта, жестокостта, страха от самотата.

В името на „любовта“, която тук се разбира като изкуство на прелъстяването, харемът усъвършенства в хилядолетната си история инструментариум, който предполага интелект и високо актьорско майсторство. Владеенето на езици, на танцовото и музикално изкуство са специални привилегии. За изпълнението на своите задължения жените в турските хареми получават заплата, изплащана на всеки три месеца в продължение на 9 години, след което са свободни да напуснат харема и да се омъжат.[349]

Тази регламентираност обаче живее в една твърде пъстра, фактически неуправляема градска среда. Истанбул е космополитен град, технологически съперничещ си с големите европейски столици, където жената, излязла на улицата, попада на сцена, където според желанието си може да сменя своите социални роли. Надянала задължителния воал като маска, тя може да превърне своята анонимна позиция в привилегия. Така една жена от ниска класа може да посети сама базар, като си постави фередже като на жена от средната класа. При това всеки риск е изключен, защото дори ако съпруг е разпознал съпругата си, той не може да го докаже, тъй като мюсюлманин няма право да се обръща към жена на публично място. Такъв е случаят с Азиаде, героиня от едноименната новела на Пиер Лоти (1850-1923), която под прикритието на фереджето се среща със своя любовник – френски морски офицер. „Воалът и харемът подхождат на театралната природа на турците. Улиците на Константинопол представляват постоянна сцена, на която армия от анонимни жени парадират в оперни костюми.“[350] Обратният вариант – издирването на отвлечената любима – през ХІХ век вече не е актуален. Това вече се е случило в „Неочаквана среща“ (1762 г.) от К. В. Глук, „Отвличане от сарая“ (1782 г.) на Моцарт и в много други опери.

Другият парадокс е в това, че затворените в харема жени, освободени от християнските пуритански норми и общуващи без фалшива скромност със своята голота, са обект на поетичен възторг, който за съжаление никога не достига своя адрес. По този повод Теофил Готие е написал следното в 1853 г.: „Не мога да се удържа да не мисля за цялото съкровище от красота, затворено за човешките очи, тези прекрасни примери от Гърция, Кавказ, Грузия, Индия и Африка, изчезващи, без да бъдат увековечени в мрамор или върху платно… тези Венери, които никога няма да имат своя Праксител, Виоланти, нуждаещи се от Тициан, Форнарина, никога не видяна от Рафаел“.[351]

Фредерик Бриджман „Черкезка“

Що се отнася до властовите функции – още с първите османски владетели става ясно, че харемът ще играе престижна роля в държавните дела, излъчвайки фигурите на жени държавници. В екстериорния си смисъл харемът илюстрира цялата мрежа от „съобщения“ на султана, овладявайки елитен ресурс от млади жени от всички обитаеми и проходими кътчета на държавата. Доведени от военни походи, отвлечени от корсарите, заловени като диви зверове, откраднати, купени, продадени и препродадени. Въпреки че ислямът преследва продажбата на роби, типичен обичай е подаряването на красива робиня от приближените на султана за празника Курбан байрам в знак на лоялност. В този случай робинята най-често се закупува в Безистена – пазара за роби в Истанбул. Тук се нарушава още едно предписание на Корана: жените не могат да се разголват пред мъжки погледи. На пазара за роби всички жени се продават голи.

Интересен исторически детайл в турската история е това, че първите султани се свързват с жени от тяхната раса (Осман Гази, 1258-1326) или осъществяват династични съюзи (Орхан Първи, 1281-1359; Баязид Светкавицата, 1354-1403). По-късно изместената натурална селекция от времето на номадството заявява все повече правата си. Причудлива оранжерийна форма на тези неизтребими инстинкти е именно харемът.

Жените в харемите – различни по своя произход, социален статус, манталитет, характер, потребности и жизнени цели – се втурват в надпревара в минирано поле от неписани конвенции по пътя на йерархията – наложница, одалиска, танцъорка, „гьозде“ (забелязана), фаворитка, съпруга (една измежду четирите официални), валиде – майка на султан. По същия начин вербуването на млади момчета от христианските провинции (девширме) анулира условието за произход, ранг и богатство при допускането в системата, давайки образователен шанс, равен с този на султанските синове, на особено надарените. Такъв е случаят с Пегали Ибрахим паша.

Това „особено надарени“ в процеса на утвърждаването се изражда и в крайна сметка се налага този, който най-високо размахва сабята, който стъпче най-много „неверници“, който изблъска най-широко пространство… в името на Алаха. Пак с молитва към Алаха пристъпва девойката, избрана да прекара една нощ със султана. Но тук селекцията е подвластна на други закони, където амбицията се проявява в интригата и маската – основни театрални атрибути.

Театралното е в обстоятелството, че за разлика от забулените жени на улицата, които могат да играят със своята самоличност, жените от харема имат възможност да станат сценаристи на своето минало. Те рядко попадат в харема на султана директно от своето родно място. Такъв е случаят с най-успялата сред тях – Александра Лисовска, съпруга на Сюлейман Великолепни. Родена в Източна Русия, тя е отвлечена от родителите си по време на татарските набези и е предадена на губернатора на Крим. По-късно е отдадена в харема на Ибрахим паша, където някак спечелва вниманието на всевластната султанка Хафса Хатун – майка на Сюлейман Великолепни. Павло Загребелни в своя роман „Рокселана“ се вживява в психологическата ѝ нагласа, но изглежда не може да я улови: „Ако някой в Рогатин ѝ беше казал, че ще я продадат веднъж, че дваж, че трети път, би се смяла дори… Но нали рябва да живее, макар и без надежда за освобождение. А на какво да се надява? На случая? На чудото? На бога? Или на дявола?“.[352]

Жан Баптист Хъисманс (1654-1716) – В плен

Останалата история е известна – след като бива забелязана от султана, тя се преборва с Гюлбахар – майката на първородния син на Сюлейман, която е „баш кадън“ и вече разполага със собствен двор и с богати приходи. После успява да възпита Сюлейман в моногамност, което не е типично за системата на харема, където потомството на султана идва по линията на неформални съюзи с конкубини. През 1530 г. той се оженва за нея. Заради игровата ѝ природа Сюлейман я нарича Хюрем – „Щастливата“. Останалата история е известна – в безмерната си жажда за власт тя ликвидира не само първородния принц Мустафа, но и собствения си син Баязид: в името на един единствен – на Селим Втори, наречен Пияницата…[353]

Авантюрното витае и в съдбата на снахата на Хюрем – не по-малко известната Нур Бану. Историците нямат единомислие по отношение на нейния афиширан произход като отвлечена дъщеря на венецианския дож на Парос Николо Вение и съпругата му Виоланте Бафо. По-новите изследвания сочат за нейна родина остров Кипър. Тя също влиза в харема като робиня и спи в обща спалня с останалите наложници, но като истински политик изкусно владее себе си и ражда на неприятния и дебел Селим Втори син – бъдещия Мурат Трети. След смъртта на Селим Втори тя управлява заедно със сина си Мурат и достига ранга на кралица Елизабет и Катерина Медичи, с които влиза в политически отношения.

Тези султанки налагат държавен статут на харема, основавайки партии, които упражняват политически натиск върху решенията на Дивана, а Нур Бану въвежда „женския султанат“ с умелата си балансирана политика на мир с Венеция (1575 г.), Иран (1574 г.) и Хабсбургите (1577 г.). Следват други властни султанки, между които е Кьосем Махпейкер (1589-1651), която не слиза от власт 44 години, като за 10 години е единствената жена, която управлява ислямска империя официално и самостоятелно. На нея е посветен дебютният режисьорски филм „Кьосем султан“ (2010 г.) на попзвездата Таркан Йозел по сценарий на Авни Йозгюрел.

Легендарната Накшидил (с предполагаема идентичност Еме дьо Ривери, 1776-1817 от Мартиника), която не престава да вълнува литературното и кинематографското въображение, е жена, за която пък европеизацията означава либерализация. Модерното политическо мислене и иновациите, които провежда, костват живота на съпруга ѝ Абдул Хамид Първи, а собствения си син – Махмуд Втори, тя едва спасява от смърт.

В средата на ХІХ век кризата в държавната система е толкова силна, че се налага разходите за харема рязко да се редуцират. Скандално събитие са фаворитките извън харема – като белгийката Флора Кордие, която има собствен магазин в Истанбул. Затова пък на жените от харема авторитарният Абдул Хамид Втори – „Червеният султан“ (1876 – 1909) налага строги ограничения – те нямат право да посещават бутиците на европейските търговци под страх от арест.[354]

Но защо въпреки всичко харемът – като сцена или като оазис – си остава място, което си струва жертвите. Какво е неговото всекидневие? Обозримата от по-къса дистанция история на турския харем сочи фантазия, която събира в едно източната и западноевропейска естетика на бита в импозантността на небивал разточителен разкош. В дворците Топкапъ и Долмабахче (1856) се култивира естетика на тоталната еклектика, като в една зала може да се види френска мебелировка в бароков стил, рококо или стил Наполеон Трети; сложна керамична орнаментика в източен стил; венециански огледала, китайски порцелан, персийски килими, завеси от брокат; дивани, облицовани с кашмир; маси, изработени от злато и скъпоценни камъни; редки животни около бълбукащи фонтани.

Към това трябва да се прибавят баните, които са вид козметични салони, и кухните, които по времето на Сюлейман Великолепни имат персонал от 3000 готвачи – специалисти във всички дисциплини на хранително-вкусовата промишленост. Когато лейди Уъртли Монтагю през март 1718 г. посещава султанския харем, тя бива изумена от разточителната трапеза, наброяваща 50 различни месни блюда. Накрая кафето било сервирано в отделна стая, напарфюмирана с благовония от амбра и алое в японски чаши на фона на нежна музика.[355]

Музиката е предпочитаният език в харема. Баязид Първи (1354-1403) и съпругата му Оливера са първите големи музикални меценати. Оркестърът, който създават, включва арфа, ребек, цитра, саз, флейта, сантур и ударни. Редица музикално образовани султани като Баязид Втори (1481-1512), Селим Трети (1761-1808), Халиф Абдулмеджид Ефенди (1868-1944) са композитори. През ХІХ век султанът вече разполага със стандартизиран европейски симфоничен оркестър. Абдулмеджид кани брата на Гаетано Доницети – Джузепе Доницети, за да ръководи имперския оркестър. Той построява оперна зала в харема, в която гостуват знаменити оперни певци.

Карл Ван Лоо (1705-1765) Султанът дава концерт на своята фаворитка

В „епохата на лалето“ (Ахмет Трети, 1702-1730) приказните градини на харема се конкурират с тези на Версай, като биват осеяни с фонтани в стил рококо. Те стават своеобразна открита академия, където любопитството към куриозните западни маниери преминава в екстравертна потребност от познаване на един нов свят. Времето, когато културният вертикализъм на затвореното монолитно традиционалистично общество отваря вратите си към просветената френска монархия, за да възкликне в лицето на своя пръв френски посланик Мехмет Ефенди Ирмисекиз: „Светът е затвор за вярващите и рай за невярващите“.[356]

В Истанбул контрастите се засилват. Богатите консервативни слоеве отказват да приемат съпругите на европейските посланици и богати търговци. Харемът дава модел на подражание, приемайки лейди Мери Монтагю и други просветени жени, с които се обсъждат новите ваксини против едра шарка. Леди Монтагю е първата дама, която въвежда турската мода в консервативна Англия, ставайки модел за подражание.[357]

Този изискан космополитен и еклектичен стил, в който се преплитат античният вкус към митично-монументалното, европейската просветителска нагласа към рационалния ред, вкусът към абстрактното в геометричния дизайн и особено към чародейно-екзотичното, показват платната на Карл Амеде ван Лоо. Няколко от тях могат да се видят в музея за изящно изкуство „Жюл Шере“ в Ница, родния град на художника. Те носят внушенията на оперния декор, осмислящ се в знаците на ясно поставените роли, което е видно в емблематичната картина „Султанката дава нареждания на одалиските“. В нейния мегаформат ясно изпъква колизията между ориенталския костюм и неокласичния архитектурен декор.[358] Картините на Ван Лоо стават модел за създаването на една нова перфекционизирана и миниатюрна дворцова митология, изваяна в порцелановата „фотография“ на Никола Пиер Питу.

Западният дискурс на властта в отоманската империя е актуална тема за съвременните изследователи. Обширният фактологичен материал е особено интригуващ в епохата на Сюлейман Великолепни и се отнася до неговия мегапроект за ислямски обединени щати чрез конфронтация с Хабсбургите, папата и цялото християнство.[359] Само 3 години след величествената коронация на Карл V в Болоня, през 1532 г. Сюлейман Великолепни предприема втори поход към Виена, в който излага на показ целия арсенал на западната иконография на властта. Тя се изразява в корони, скиптри, ювелирно изработени тронове от чисто злато, седла, наметала за коне – всичко това с цел да се създаде масова психоза. Аксесоарите на този невиждан спектакъл се мултиплицират в стотици изображения, изработени във Виена, Антверпен и Париж. Главозамайващо впечатление сред съвременниците е предизвиквала поръчаната във Венеция за 144400 дуката корона за султана като подарък от проевропейски ориентирания велик везир Ибрахим паша. Тя трябвало да асоциира едновременно папска тиара и диадемата на триумфа на Александър Македонски.[360]

Аксесоарите са елемент от изтънчения етикет и в харема – символи на благородство, признание и власт. Възприемайки персийско-арабското наследство, високите слоеве на обществото изработват един език на общуване чрез предмети на лукса, който превъзхожда словото и се синхронизира с типичните ритуали на многозначително мълчание като висш изказ на респект и любов. Ориентът е далеч от християнското пренебрежение към плътта и облича обожанието си към нея в особена поетика, в която подаръкът на огледало означава безусловна преданост, подарената красива златната монета е обещание за още по-силна любов, а даряването на благовонно масло може да се преведе като: „Полейте с благовонен балсам моите рани“. Поетесата Зюбейде Фитнат Ханъм (1723-1780) въвежда интелектуализма в любовната игра, която търси уединените кътчета на парковете и павилионите в новопостроения летен дворец в стил Фонтенебло. Въпреки всичко най-важната институция на харема си остава голотата и изкуството на нейното завоалиране.

През ХІХ век харемът все повече отваря вратите си като средище за културен обмен. Гастролирането на европейски музикални, театрални и оперни състави става обикновена практика наред с представленията в стила на традиционния турски театър карагьоз, изпълнен с нецензурни анекдоти, гегове и комизъм. Харемът се премества в новия дворец Долма бахче, създаден по модела на Версай, където звуците от уроците по пиано стават обичаен звуков фон. Заедно с това зачестяват и недотам дискретните любовни романи между кадъните и техните европейски учители. Друго забавление, което може да се сравни с лова при европейската аристокрация, са любимите конни турнири на султаните, до които са допускани и техните фаворитки. По времето на Накшидил пикниците и екскурзиите с кораб по Босфора еволюират в туризъм, с което едва ли стават по-приятни. Може би само по-контролирани от тези, които рисува Ф. Бриджман в Алжир.

Фредерик Бриджман „Лодка на харема“

Всевиждащото око на харема и строго регламентираната йерархичност са мониторинг, който в началото като скафандър задушава новодошлата одалиска, но по-късно – дори да няма ясна програма – тя се отпуска в прегръдката на скъпоценностите, хашиша, опиума, играта на карти, врачуването, визионерството, мистицизма. Медитацията, непринуденото общуване с голотата и обезпеченото безгрижие пък създават условията за дискретни лезбийски контакти, за което намекват немалко платна на художници. Забулена зад фереджето една „лейди“ от харема може да се наслаждава на нестихващия театрален спектакъл по улиците на Истанбул.

Повече от театрален спектакъл, защото никоя сцена не може да обхване тази вселена на артистичната креативност. В своя роман „Бялата крепост“, визиращ времето на Мехмед Четвърти, Орхан Памук ни я представя като могъщо гъмжащо кълбо, разполовено от опънато между джамийските минарета въже, върху което акробати танцуват с пръти на гърба си, пехливани до припадък мерят силите си, други трошат със зъбите си подкови. Наблизо посланическите конаци представят балет или пък „парвенющините“ на някой оркестър, докаран от Венеция.[361]

Каталогът на този могъщ наратив за човешкото пази традиционния театър карагьоз[362] – турския аналог на комедия дел арте. Според легендата султан Орхан екзекутирал двама дръзки зевзеци, заради пакостното им смехотворство, но после му дожаляло и наредил да ги възродят в кукли, направени от камилска кожа. Смятал е, че плевелите трюбва да се изкореняват със сила. Така или иначе, карагьозът – или театърът на сенките – става неизкоренима традиция в отоманската империя. Двамата герои Карагьоз (събрат на бай Ганьо) и ученият Хадживат неуморно кръстосват калните пътища на империята. Забавляват се, но и „инспектират“ – разбира се, според двоен стандарт, всички възможни социални роли. А те са много – Дели Бекир е пияницата, Танбур Тириаки е наркоманът, Алтъ Беберухи е шутът (джудже), Денио е мулат, Нигар е прелъстителка. После идва и огледалният образ на Другия, придошлия – сладкарят арабин, докторът грък, евреинът златар, страстната черкезка, персиецът поет, албанецът бодигард. Кой какво – ще покаже сцената, а защо – това ще отсъдят Карагьоз и Хадживат. Ако успеят да си уеднаквят критериите, а те не се съгласяват лесно.[363]

Европа не гледа на амбивалентния турски стил на живот с хитроумния поглед на Карагьоз. Тя получава посланието като консервиран продукт в луксозната опаковка на харема. По-голямата част от аристокрацията не се зачита в пътеписите на пътешественици и дипломати. Най-търсеното четиво в началото на ХVІІІ век, достигнало огромен тираж, са приказките на Шехерезада, преведени за срок от 13 години (1704-1717) от Жан Антоан де Галант. Запалена почитателка на „Хиляда и една нощ“ става мадам Помпадур, най-могъщата фаворитка в историята на френските крале. Със забележителни качества на image maker, тя решава, че нейният престиж ще спечели, ако прекодира позицията си чрез трансперсонификация в нова роля. Тя настанява в спалнята си три свои портрета, създадени от Карл ван Лоо в пищно и фриволно-екстравагантно облекло на султанка.

Ексцентричният избор на Помпадур е добър ход в нейната „антикризисна“ програма. По това време тя вече е загубила обожанието на Людвик ХV, но е готова на всичко, за да спечели безусловното му доверие. Дори ако става дума за новите му интимни увлечения, които ще направлява като мъдра султанка. Съгласието е поискано контекстуално елегантно и е получено. В този смисъл той ще ѝ остане верен завинаги.[364] Така започва турската мания във Версай, наречена „тюркоерин“. Мадам дьо Бари – следващата фаворитка на Людвик XV, поръчва четири „султански“ портрета.

Ако се обърнем към немскоезичната култура, ще видим как ужасът от тъпаните на мехтерите (турските военни оркестри) пред стените на Виена се трансформира в мода. През 1779 г. католическият владетел на Швецингер възлага на архитекта Никола де Пигаж да построи джамия в градината на имението му. Ансамблите от „яничарски“ музиканти стават задължителен атрибут на всеки уважаващ себе си двор. Властната императрица Мария-Терезия си поръчва няколко портрета, на които е рисувана облечена в турски дрехи. В 1778 г. Мария-Антоанета пък си позволява да се появи на публично място в одежди на султанка. Явно е сбъркала адреса, защото третото съсловие вижда в този акт най-малко покана за обществен договор и не забравя да си го „отбележи“.[365]

Исторически документалният роман „Наложницата“ на Гюл Ирепоглу[366], пресъздаден във филма „Последният сарай“ (1999 г.) на известния италиански режисьор с турски произход Ферзан Озпетек е иносказание за харема, видяно в двойната оптика на въведеното оперно действие. По този начин драматичните събития придобиват особена многозначна условност, а любовта избликва като ексцентрично крехко цвете, търсещо отчаяно почва под себе си. Любовта се ражда между двама роби – Сафие (Мари Жилен), млада образована италианка, и Надир (Алекс Дескас), чувствителен евнух от африкански произход, изтръгнат от родината си.

Но дали това е любов? И двамата мечтаят да станат фаворити на султана. И двамата притежават необходимата за това морална двойственост. Така султанът – Халиф Абдулмеджид Ефенди, се оказва използван от Сафие. Тя купува със скъпи бижута една нощ с него, предназначена за нейна конкурентка – също образована италианка. Това, до което се домогва, е да получи имунитет в качеството си на негова фаворитка и майка на престолонаследник.

Нов елемент в интерпретацията на темата за харема е смяната на визията посредством транспонирането на конвенциите на харема в изказа на европейската оперна естетика. Сложните ретроспективни връщания на камерата по хоризонтала на метежните политически събития оставят място за един дискретен, обективен поглед, улавящ чувствата на героите зад дървените решетки и заключените врати.

Страстта на султана към операта става екран, който изгражда внушението за харема като фрагментиран спектакъл от разтърстващи оперни разкази. Всяка сладкодумно разказана приказка в стил „Хиляда и една нощ“ получава друга, жанрово прекодирана редакция, продиктувана от реалността – тази на драмата. Защото от първата извоювана нощ със султана – до последната преди депортирането в „Двореца на сълзите“, животът в харема е предначертан в рамките на неизменно повтарящия се наратив за измамените илюзии.

Източник

Капка Лалова е българска пианистка, изследователка и преподавателка в департамент „Музика“ на Нов български университет.

Коментари (124)

- 05-02-2014|Sevcan

За съжаление, да прочетеш един-два романа на Орхан Памук и няколко западни историци и да ползваш трудноразбираем, предполагаемо ‹високоинетлигентен› език, не означава да познаваш добре харема изобщо, османския, в частност (турски харем просто няма). Дамата, (погрешно) е сметнала, че западните художници вярно са отразили тази част, от османския дворцов живот, в добре известните си платна. Ако беше чела по-внимателно, щеше да знае, че нито един западен представител не е имал жив модел и пример, по простата причина, че не е имал достъп до там, защото е било забранено, както самата тя отбелязва. Останалото е плод на пикантни слухове, клюки и богата фантазия… описана на много и ненужно висок стил…

- 05-02-2014|капка лалова – харемът

Затова пък вашият коментар е изключително компетентен…Арабски, турски, в частност османски харем има! В това, че е рисуван на базата на догадки, при заключени врати, погледнат през ключалката, надникнат от градината или просто подшушнат от трети лица……евнусите, тъкмо в това е мистерията, романтиката, неговата н е и з к а з а н о с т, драги господине!

И необяснимост!!! Но тези неща са твърде сложни за вас…

Все пак, благодаря за вниманието, разбрали сте, колкото сте могли.

- 06-02-2014|Нора

Всъщност, Sevcan е напълно права. На4ина, по който се представял харема в картини, романи, и т. н., е идеален пример на orientalism. Leslie Peirce има 4удесна книга за това как власт и харемът се преплитат особено през 16ти и 17ти векове (Leslie Peirce, The Imperial Harem: Women and Sovereignty in the Ottoman Empire, Oxford University Press, 1993), така както и редица други трудове за статута на жените в Османската империя (особено тези, които са били 4ленове на имперското семейство).

И между другото, „турски“ харем няма, така както няма и „турска“ империя: те са „Османски.“ До средата на 19ти век, например, е било обидно да нари4аш Османкия елит „турски.“ Наблягането на „турски“ запо4ва като реакция спрямо реформите на Танзимата, които слагат на едно равнище вси4ки религии.

- 06-02-2014|капка лалова

Мисля, че Севчан се опитва да твърди точно обратното на онова, което сочи огромната фактология за най-силния период на Отоманската култура /включително и споменатия труд/. А именно – харемът е институция на властта и нейно огледало…

Севчан вижда симбиозата харем/власт като „пикантни слухове, клюки и богата фантазия“ – може би, защото си представя историята като „обществена баня“, където се влиза с билетче. И ТОЧНО ТУК е голямата разлика между турско и отоманско…

Турският елит и днес идентифицира себе си като отомански и нарича себе си „османлъ“! А някои форми на харема съществуват дискретно и днес сред богатите съсловия.

- 06-02-2014|Златко

Струва ми се, че е редно да полагаме някакви усилия, за да надвиваме негативизма вътре в себе си и около нас, особено в една толкова отровена от дребни омрази, съперничества и надхитряния от всякакъв род среда, каквато е българската. И, ако трябва да оставя настрана общите приказки, ще призная, че съм леко удивен от реакцията на Севджан, която поне досега почти винаги се е представяла като сдържана и разумна жена. Защо тоя път е избрала един толкова конфронтационен подход (според мен силно незаслужен, тъй като да се обвинява авторката в невежество, при целия научен апарат, който е използван, ми се струва, ако ми позволите израза „малко нещо българска работа“)… та, каква точно е причината не мога да кажа (освен голото предположение, че може би Севджан вижда в себе си специалистка по въпросите на Османската империя – нещо, за което поне досега не е давала особени доказателства). И, ако не познавах дамата от предишните ѝ, значително по-разумни Коментари (а може и да греша, човек забравя много неща), то сигурно щях да реагирам далеч по-остро, защото по правило възприемам подобен род генерални, неподкрепени от някакво знание или аргументация, отрицания, като достатъчен повод, за да запиша някого в собствения си списък на „празните глави“…

Впрочем, достатъчно…

- 06-02-2014|капка лалова

Благодаря на редактора за заявената позиция на списанието.“Харемът в дискурса на илюзията за власт“ е глава от книга за ориентализма в операта, която предстои да излезе. Харемът е само елемент от полидисциплинарно историческо проучване на темата.

Все пак имах възможността да разбера нагласите на една част от потенциалните ми читатели, за което благодаря.

- 06-02-2014|Sevcan

Непоносимостта към критика също е „малко нещо българска работа“… Не съм историчка, Златко, но знам за какво говоря.

Нямам отношение по темата, а по-скоро имам възражения към начина на гледане и виждане на една култура, чието опознаване предполага широки познания по история, в частност османска, в частост харем, който не е само раздел, в двореца. А, за да се опозне тази култура, трябват, най-малкото, не елеменарни познания по османски -турски, арабски и персийски, поотделно. Авторката, още от самото начало, тръгва в погрешна посока, гласувайки пълно доверие на западния начин на виждане на въпроса, за харема. От години следя насмешката на турските и по-специалистите историци, които постоянно повтарят, че принципно всички знания, на Запада, за харема се изчерпват с информацията, поднесена им от художниците, на въпросните картини и разказите на пътешественици и дипломатически представители, които пък от своя страна, черпят знания от случайни разкази и случки, разказвани на ухо. Достатъчно е да се погледне изброената библиография, където липсват имената на видни турски историци и специалисти (има впечатляващ брой от световна величина), които е естествено, да бъдат по-знаещи, по въпроса. Забележката ми беше именно за тази страна на изложението, но точно тя пък обезмисля до голяма степен писанията на авторката. Освен това, не знам за кого е предназначен текстът, но ако е за специалисти, то те, се предполага, да знаят тия неща. Ако пък е предназначен за по-широка и непретенциозна аудитория, тогава използваният език е излишно високопарен, претенциозен и натоварен… поне за мен, което пък си е естествено, защото нали… ‚‘ тези неща са твърде сложни‘‘ и съм разбрала, „колкото мога“… Докато, Капка Лалова, пък е толкова специалистка, че да не знае даже името на Паргалъ Ибрахим паша… Да беше попитала някого от улицата, те по добре знаят…

Несериозно просто…

- 06-02-2014|Златко

Ок, приемам възраженията. Говорих и с Капка, тя е музикант по образование, а този текст е част от книга за операта, и то от много специфичен ъгъл, както самата тя обяснява в коментара си. Така че може би си струва да се смекчат малко критериите за „историчност“ на текста. Пък и арабско писмо владеят много малко хора, ако става дума за достъп до исторически османски архиви… (Но пък е вярно, че мнозина съвременни турски историци са световна класа, срещу това няма какво да се възрази).

Това – що се отнася до конкретния повод. А инак „непоносимостта към критика“ или „непоносимостта към чужди мнения“, на която се позовават девет и половина от десет заговорени по този начин коментатори, би трябвало да се формулира малко по-специфично, „непоносимост към ТАКЪВ ВИД критика“ или „непоносимост към МОЕТО мнение“ (инак тук мнения много, ако взема да ги отхвърлям всичките, няма да ми остане време за нищо друго). Както вече написах, не обичам голословно отрицание. Това тук е малко по-обосновано, с него нямам проблеми.

Та така…

- 07-02-2014|капка лалова

„Авторката, още от самото начало, тръгва в погрешна посока, гласувайки пълно доверие на западния начин на виждане на въпроса, за харема.“

… Та да изясня – статията касае само и единствено европейската визия за харема, гледната точка „отатък“ представям отделно в други раздели. Затова Златко, много те моля, ако е възможно, прибави в заглавието „Харемът в европейския дискурс на илюзията за власт“, за да се успокои напористата дама…

- 07-02-2014|капка лалова

Колкото до Паргалъ Ибрахим паша, как Ви хрумна, че не го познавам. Била съм поне 10 пъти в неговия дворец в Истанбул и съм изчела достатъчно литература за него на френски… Е, не на турски. Още съм начинаеща в това отношение. Уча турски в Антверпен.

- 07-02-2014|капка лалова

Колкото до пренебрежителния – и недоказан за всички художници – рефрен: „художниците черпят знания от случайни разкази и случки, разказвани на ухо“, то това е е направо диво…

Какво от това, че Енгър е рисувал по въображение? Нима не е гениален?

Карл ван Лоо също ли рисува по „клюки“ и „слухове“ – май не! И хиляди други, защото всяка картина има своя индивидуална история.

Може и да не владея турски, затова пък обикалям Европейските галерии и музеи повече от 15 години и съм виждала голяма част от картините, които описвам на живо. Моят прочит е преди всичко изкуствоведски и европейски. Затова ще го защитавам като европейка и като изкуствовед.

- 07-02-2014|капка лалова

„Воалът и харемът подхождат на театралната природа на турците. Улиците на Константинопол представляват постоянна сцена, на която армия от анонимни жени парадират в оперни костюми.“[20] Пиер Лоти

Ако и този цитат не е достатъчен на дамата да и се припомни, че е имало достатъчно достоверни източници за историци, дипломати, художници и композитори, то ще я помоля да ми помогне с факти от турско-езичната литература, които доказват това…, а не да споменава за „н а с м е ш к а т а на турските и по специалистите……“.

Защото насмешката не е научна позиция.

Ако пък е, ще съм любопитна да я чуя. И то на матерния Ви език, колежке. Аз ще се постарая да преведа текста и публично ще Ви благодаря пред читателите за оказаната научна помощ.

- 07-02-2014|капка лалова

И накрая, нещо много важно. Ако европейците са дочували нещо на ухо, по клюки, то откъде самите турци, пък били те и „специалисти“, са имали достоверна информация за харемите. Не съм срещала известни историографи на харема сред имената на султани и евнуси.

Впрочем…… поради това, че харемите съществуват изначално в турското общество – преди, по време и след отоманската история, както официално, така и дискретно като under ground, може да се предположи, че съответните „специалисти“ познават феномена харем от личен опит.

Но как да повярвам, че писанията на един турски „специалист“ почиват на достоверна информация, а не са плод на „фантазии“, което според Севчан е белег на европийския разказ за харема?

Защо трябва да тълкуваме историята с двойни стандарти?

- 07-02-2014|капка лалова – Защо, скъпа Севчан?

Защо? Нима това не е несправедливо?

- 07-02-2014|Sevcan

Нямах намерение да предизвиквам (псевдо)научен спор… По повод горните, мислени писани, недомислени и пак писани, но като цяло накъсани и нервни изказвания, мога да кажа само хубавата българска поговорка: Едно си баба знае, едно си бае…

„По същия начин вербуването на млади момчета от христианските провинции (девширме) анулира условието за произход, ранг и богатство при допускането в системата, давайки образователен шанс, равен с този на султанските синове, на особено надарените. Такъв е случаят с Пегали Ибрахим паша.“

Ще ми е интересно да знам, кой е този надарен Пегали Ибрахим паша? Ако не е Паргалъ, друг просто няма.

И накрая,

Г-жо Лалова, искате ли да поправя правописните грешки и да поставя липсващите запетайки, в иначе „изкуствоведския и европейски“ Ви анализ? Например, не се пише христиАнски, а христЯнски… С такива претенции, пък с такъв правопис…

- 07-02-2014|Sevcan

Може би, не трябва да съм чак толкова хаплива и саркастична, но Лалова ме предизвика, с твърдата увереност, в незнаието си и просто не можах да премълча…

Все пак, може би, авторката трябва да погледне от положителната страна, този безвкусен спор, за да може овреме да поправи, разработи, пренапише и пр. своя труд, преди колата да се преобърне, т. е., да бъде издаден като книга. Един вид, безплатна услуга…

И, когато отговаря, моля за по-премерен и учтив език… Епитети като „диво“ да запази за друг събеседник.

- 07-02-2014|Самолет 005 – джаф-джаф!:):):)

Днес съм в настроение да бъда очарован. Първо прочетох кавгата (коментарите), защото ние живеем в кавгаджийска култура – това го казва една американска еврейка по повод на американската политическа култура, но то не пречи да си го поразлеем за всеобщо ползване. Та, бях очарован от кавгата – споделям виждането на Севджан за това, че трябва да бъдем внимателни, когато четем трудове за историята на Османската империя, тоест да обръщаме внимание на изворите; но съм приятно изненадан от защитата на Капка, която по европейски си набляга на прагматичното и на ефектите; на логичните допускания. След кавгата прочетох статията и пак бях – нека го кажа очарован от пъстротата на разказа. Не смятам, че е писано на висок стил. „Четящият читател“, както се говори в една друга тема, има остро чувство към самовлюбеността на автора. Свръхсамовлюбените автори пишат в стил „вижте ме аз колко много знам“ – такъв е стилът на проф. Богдан Богданов, поради което след като прочетеш книга на Богданов установяваш, че не си научил абсолютно нищо от написаното и си омерзен от собствената си чудовищно селска простотия; добрите автори пишат в стил „виж това и онова“; най-добрите автори ни казват това и онова и рискуват да попаднат под сериозна критика на опоненти. Това са смелите автори… Та така с днешните ми очарования!

- 07-02-2014|Златко

Нищо против която и да било разпалена дискусия, но може би е време вече да се опитаме да постигнем някакво взаимно разбиране. Разговорът, във всеки случай започва да придобива определено „харемски“ тон, от което едва ли някой печели.

И така, нека да видим до каква степен са оправдани забележките на Севджан. Значи, разбираемо е, когато човек в продължение на години е следил в турската научна (или каквато и да е) литература насмешливи забележки по повод „западното знание“ за реалностите на Османската империя (имам пред вид знанието от по-ранни епохи, довело до онзи вид пълна стигматизация на изтока, което в наши дни дава хляб на толкова много хора, дето го деконструират и отхвърлят)… Та, разбираемо е първата реакция да бъде „още един/една, дето гледа картинки и ни казва кои сме и какви сме“ (така поне аз възприемам патоса на критиката).

Дотук добре, само че конкретната в случая критика си остава въпреки това силно едностранчива и неубедителна, тъй като тя остава на повърхността на текста (в известен смисъл тя прави точно онова, в което обвинява авторката на текста – остава си при гледането на картинки). Имам пред вид факта, че основната теза на текста (харемът е не „място за кеф“, както го представят оперетните картини от 16-19 век, а сцена на борба за власт) – тя си е желязна (и няма нищо общо с картинките, които, вярно, ни показват само апетитни парчета месо). Не виждам какво може да се възрази срещу това и в този смисъл, да се продължава по същия начин за мен в края на краищата става показателно по-скоро за инат, отколкото за склонност към замисляне (не твърдя, че познавам която и да било от участничките в спора, просто призовавам към малко повече баланс и, ако щете, мисловна щедрост – човек винаги печели в очите на околните, ако успее да се издигне над собствената си дребнавост и престане да се яде за глупости и дреболии).

А инак, тук от години насам с огромен интерес се чете един друг текст за харема – онзи на моя добър приятел Ибрахим Карахасан – към който никой никога не е отправял каквато и да било критика, а това пък би било интересно, осбено сега, когато разполагаме с два различни погледа към тази тема. Така че, защо не опитате, драги съ-форумки, да погледнете за малко и другия текст – и може би да направите някакво сравнение между двата. Това би било доста по-интересно от дърпането на коси, пардон, дискусията, която следим в момента…

И така, ето тук текста на Ибрахим:

Османските потайности: харемът

- 07-02-2014|Златко

Подчертавам: призивът ми се отнася към всички участници в дискусията, а не само към Севждан. Приятели или не, тук в този форум привилегировани хора няма…

- 07-02-2014|Самолет 005 – re:
Златко писа:

Имам пред вид факта, че основната теза на текста (харемът е не „място за кеф“, както го представят оперетните картини от 16-19 век, а сцена на борба за власт) – тя си е желязна.

Аз харесвам съуспоредената теза на Капка, която, както разбрах е европейска визия, за театралната експресия на османлиите и дори на съвременните турци. Аз съм била на мазните борби в Одрин. Това е спектакъл, превърнат в реалност с присъствие дори на президент… И точно там европеецът хълца, защото не е потопен в тази театралност на себеизявата… Тя не е европейска!

- 07-02-2014|капка лалова

Уважаеми Господин/Госпожо Самолет,

Най-после някой да даде позитивна полетност на т. нар. „кавга“, за да излезем от блатото на „едно си баба знае, едно си бае“, а именно – „клюки, слухове, фантазии, насмешки“ и най-вече смешни научни заклинания…

А на Златко благодаря за текста на Ибрахим.

Ще допълня, че в България има признати специалисти по отношение на харема и тяхното мнение също би било ценно за мен.

Освен това статията беше публикувана в списанието на проф. Георг Краев миналата година – странно, без никаква критика…

- 07-02-2014|Sevcan

Обиждаш, Златко…

И като правиш, обвинявайки ни в „дърпане на косите“, в „харемски“ спорове, не много тънки препращания към половата ни принадлежност, и като предполагаш, че чета избитателно изданието ти…Чънар го четох отдавна… Той, поне, няма претенции да преоткрива Америки…

- 07-02-2014|Златко

Моля за извинение, Севджан. Пишех с усещането, че търся справедливост за всички. Но щом се чувстваш обидена, наистина моля за извинение. Никога не си ми давала поводи да се държа агресивно към теб.

- 07-02-2014|капка лалова

E, драга Севчан, читателите /редакторът/ намериха, че сме се поразчорлили…, затова нека да спрем.

Колкото до „Откриването на Америка“, и тук има несправедливост…Едни са я открили, други са я цивилизовали, трети са и дали име… Но не непременно тези, които са я открили…

Колкото до „претенции“?

Историята не познава такова животно…

Аз съм историк и за мен е важна историята, а тя ще се произнесе малко по-късно.

Когато си срешим косите…

Чиарс!

- 07-02-2014|Златко

Свестни момичета сте и двете, не е редно някак. С времето сигурно ще откриете, че ви свързват много повече неща, отколкото ви разделят…

Така поне се надявам.

- 07-02-2014|капка лалова

Е да де, това исках да кажа…

- 07-02-2014|капка лалова

да станем съавтори, та да се разберем. Защото от постимперската/постколониална турска „насмешливост“ /закачливост/ май никой няма нужда.

Тя е твърде меланхолична и безперспективна, което може да се види и от съседната статия: „Балканизъм и постколониализъм или за хубавата гледка от самолет“.

- 07-02-2014|Sevcan

Може би, но само, когато г-жа Лалова намери в себе си благородството и куража да нарича „Уважаема госпожо“ не само тези, които я хвалят или са взели нейна страна, в спор… Иначе, ѝ пожелавам, да продължава да покорява, със същия ентусиазъм и ерудираност, върховете на историческата наука, в Европа.

Всъщност, ако в спора, не вземаха участие само приятели на авторката и привърженици на мантрата „колко сме европейци, ние и колко са изостанали другите“, други читатели биха намерили, по-горе, немалко поводи, както за смях, така и възможност за вглеждане в себе си.

- 07-02-2014|Златко

Хопала, ква стана тя сега: въртяхме, струвахме, накрая пак всичко излезе въпрос на приятелства, комшулук и лични връзки… Това аргументация, това опити да се говори логично и разбрано, това желание за справедливост към всички страни – е.. му майката, няма такива работи у нас.

Хайде, да не коментирам повече.

- 07-02-2014|Златко

Тук се получи нещо сравнително интересно – един вид групов опит да ми се качите на главата, от всички страни, най-вече поради непознаване на някои от „базисните реалности“ в този форум (въздържам се да използвам по-подходящата в случая дума). Моля премахването на последните четири-пет коментара – авторски и всякакви други – да се тълкува като акт на взаимно опознаване.

Лека нощ на всички…

- 07-02-2014|капка лалова

Ами хайде сбогом и от мен, защото имам да пища книгата си, а вие си търсете някакви други статии за коментари, след като нито пишете, нито танцувате, нито рисувате, а само важно „коментирате“.

- 09-02-2014|безпристрастно

Капка има право да пише за харема в контекста на едно изкуство, каквото е операта. Явно паралелът отговаря на авторските ѝ намерения.

Но Севджан е права, че когато се навлиза в територията на историческите факти, авторката трябва да прояви повече прецизност и отговорност. Професионализмът го изисква. Иначе може да стане така, че част от книгата (тази за харема) е недостатъчно адекватна на историческите факти. Подкрепям претенциите на Севджан, че трябва да се уважават фактите, термините, имената, когато се навлиза в територията на историята. И не на последно място да се спазва и правописът, защото в текста има доста дразнещи правописни грешки, освен фактологическите.

Капка, не се бранета така яростно. Трябва да сте благодарна на Севджан за бележките, защото читателят не трябва да се подценява, а да се уважава. Потърсете консултант историк, редактор и коректор на книгата си.

- 09-02-2014|Гост

Може ли авторката да разтълкува какво значи това: „Живата енергия на Шакти (Пармавати) е тази, която извежда Шива от съзерцанието в името на тяхното божествено сливане.[6] Във фрагментирания монохронен свят на европееца е тъкмо обратното – двете същности са разделени посредством девствеността на Мария.[7] Девственост, която е призвана, за да наказва.“

Стигнах до този „бисер“ и реших, че няма смисъл да се хабя да чета останалото. Ще отбележа, все пак, че светът на европееца е всичко друго, но не и монохронен, а девствеността на Мария (sic!)е призвана за всичко друго, но не и да наказва.

- 09-02-2014|Златко

Хайде да не прекаляваме с агресивността, ако обичате. Разбирането на двете горни фрази не е чак толкова невъзможно, дори и без човек да е изчел книгите, на които те се позовават. В първия случай става дума за това, че Шакти е успяла да подмами Шива в леглото, докато във втория – че Мария хич я няма в секса. И това ако не е наказание…

Още въпроси?

- 09-02-2014|Гост

В никакъв случай не съм проявила агресия, но агресията определено е за предпочитане пред демострирания от вас вулгарен профанизъм.

Мога да посъветвам авторката да се съсредоточи върху музиката и да не се занимава с неща, които не са от компетенциите ѝ, защото става смешна. Меко казано.

- 09-02-2014|Златко

Ок, лошо няма. Само че как да се оправим? Не разбирате „високото“, отказвате да разберете и „ниското“. Как да ви го обясни човек тогава? Щото не всичко на тоя свят е „зайченцето бяло“…

- 09-02-2014|Златко

Сега, това, дето ще го кажа, не е много fair към опонентката, но ме напъва дяволът, пък си е и смешно, мамка му…

Та, разхожда се значи Горки с някакъв приятел, и по едно време отгоре му се изцвъкало врабче. Погледнал поетът нагоре, въздъхнал и рекъл дълбокомислено: „Хорошо, что коровы не летают“…

Хай наздраве, и прощавайте, ако има нещо…

Mea culpa, mea culpa, mea culpa!

- 09-02-2014|Гост

Стилът на авторката е „висок“ единствено за профани като вас. Интелектуалната импотентност и некомпетентност не могат да се скрият зад „изящна“, но изпразнена от съдържание фразеология и натруфена стилистика.

Ето един харектерен псевдо-интелектуален/оригинален напън на авторката:

„Нов елемент в интерпретацията на темата за харема е смяната на визията посредством транспонирането на конвенциите на харема в изказа на европейската оперна естетика.“

- 10-02-2014|капка лалова

E, Златко, това с врабчето ми хареса! Хайде наздраве и да са ти живи и здрави читателите!

…Няма да разясняваме изречение по изречение, но ако някой иска да разбере…“транспонирането на конвенциите на харема…“, да види филма, който е визиран. Султанът внушава очакванията си спрямо харема посредством оперни спектакли, чрез които ги образова, възпитава, ухажва и пр. в духа на европейската оперна естетика…

Повече въпроси?

- 10-02-2014|Златко

Всичко е отлично, Капке, но само докато (и доколкото) осъзнаваш и не забравяш, че в този тук форум местата са номерирани, а не със свободен избор. В смисъл, нямам никакви проблеми докато си знаеш мястото и говориш както подобава от него. В момента обаче, в който се опиташ да заемеш моето, ти посочвам вратата. Също както и на всеки друг човек, който се опитва да го прави – автор или не. Тук хора със специални дрехи няма – всички се посрещат и изпращат единствено по ума…

(Нищо против последния ти коментар, разбира се. Но за разводи време и желание нямам.)

- 10-02-2014|Самолет 005 – re:
Гост писа:

В никакъв случай не съм проявила агресия, но агресията определено е за предпочитане пред демострирания от вас вулгарен профанизъм.

Казват, че комунизЪма е вулгаризирано християнство. По този повод се зачудих той вулгарен профанизъм ли беше или изящен профанизъм…:):):)В Кореком беше изящен профанизъм, а в текезесето беше вулгарен…

Това беше кратка несериозна закачка.

В случая защитавам Капка, която не познавам от реалността (уточнявам заради нападките). Не беше честно, ако трябва да си служа с терминология от детската градина, Севджан да критикува, без да дава насока за търсене на грешката. Това е като поправка на текст от ученик, с подчертани грешки само с червено от учителката, но истински червените поправки да липсват, тоест ако е написано с „ъ“, а трябва да е написано с „а“, да стане ясно. Онзи, които греши, не осъзнава често грешката си. Ролята на критиката е да има смелостта да каже „правилното“ с всичките последствия на този акт. И понеже знаем, че правилното е много относително в хуманитарните науки или в т. нар. свободни изкуства – демек изкуствата за свободно мислене, то и смелостта да критикуваш е голяма. Не разбрах кое трябва да е здравото в погледа ни за харема според Севджан. Не искам да ме праща да чета тритомни тухли от някой турски автор. Искам с две думи да каже кое е тежкото и кое лековатото в разглеждането на харема според турската визия.

Добре! Съгласни сме, че никой никога не е влизал в харема на султана. Съгласни сме, че „Великолепният век“, който господин турския премиер по чисто Путиновски маниер толкова силно отхвърли, та съгласни сме, че „Великолепният век“ е правен от турци, които са чели старотурски писмена, ровили са се в архиви, гледали са рисунки на автентични костюми, въпреки че пак се намери онзи, който да ги обвини във вулгарно профанизиране… Но не разбрах от Севджан, кое в интерпретациите на Капка предизвика това несмешливо и леко обидно отношение (знаейки езика си, ако аз бях на мястото на Капка щях да избълвам змии и жаби срещу Севджан).

Затова питам, кое е лековатото (добре разбрахме за старотурските архиви)? Какво солидно излиза от тях? Какво е различното в представата за харема на турците спрямо европейците? Съвременните наследници на османлиите, тоест съвременните турци смятат ли, че харемът е бил място на отровна конкуренция за власт? Защо изводът на Капка, че съдбата на една наложница е в липсата на избор, чрез единствената натрапена опция или да властваш, или да си никоя, е несъстоятелен, лековат, погрешен или каквото и да е? Севджан ни каза, че има тежка артилерия, но така и не я показа! Не беше честно, моля другарко… (така казвахме в детската градина). Наистина не разбрах различното в турското виждане за харема. Знам, че може да ми бъде посочен пътя с позоваването на както казах – някоя тритомна тухла. Не за това ви подканвам…

- 10-02-2014|капка лалова

И аз не разбрах различието, Другостта…

Колкото до „змии и жаби“, а и „крави“, получих ги в достатъчно количество…вместо аргументи. Не усетих правилното, нито здравото, а една много яка злоба.

Нетърпелива съм да прочета статия или книга от интелектуално най-мощните си опоненти.

Защото едната дръзка голословност Санчо, не стига.

- 10-02-2014|Златко

Ами не е такова мястото тук, то си е ясно още от самото начало. Не е зала за конференции, по-скоро нещо като мегдан. Или панаир. Завъртат се наоколо всякакви хора, повечето от тях случайни зяпачи, тоя-оня купи нещо, тоя-оня се посбие. Това е историята. Погрешните очаквания са си най-вече собствен проблем. Включително и погрешните очаквания на издателя…

П. П. А коментарите на Самолета в случая дават великолепен пример за това как може да се дискутира човешки и със смисъл. Не е нужно да сме специалисти, нужно е само да не тръгваме срещу всяко нещо, което ни заприлича на нещо друго, с рогата напред…

- 10-02-2014|капка лалова

И за мен най-ценното в дискусията са коментарите на Самолета, защото се замаях от пазарлъци, клетви и закани за самия сеир.

Бих му предоставила за мнение и други глави от книгата, ако тематиката е в кръга на интересите му.

Отзиви от колеги музиковеди, които не желаят да се намесят в дискусията, имам достатъчно.

С приятелски чувства към всички добронамерени и добросъвестни читатели.

- 10-02-2014|Самолет 005 – re:
капка лалова писа:

Бих му предоставила за мнение и други глави от книгата, ако тематиката е в кръга на интересите му.

Благодаря за добрата дума и тъй като Самолет 005 е никнейм, то трябва да кажа, че професионално се занимавам с четене. Образованията ми са две – медицинско и филологическо, но не защото съм много умен, а защото така се сложи съдбата ми. Кръгът ми от интереси включва много неща от епигенетика до семиотика:) но съм затрупан с текстове. Затова любезно бих отказал – може би понатам ще си взема книгата. При това, когато чета за удоволствие, а не изпълнявам професионалните си задължения на редактор за семантичен контрол на медицински текстове, то тогава чета много бавно.

По същество на мен темата за турското ми е интересна във всякакъв аспект – от харемен до пехливански; от културологичен до националистичен, защото турското се вмества в балканското и оттам през албанци, черногорци, гърци и сърби се заключва в българския елемент – оспорван, хокан, превъзнасян, отричан и наистина различен. Ние се лудваме да опознаваме нравите в Патагония, но не знаем къде е Власинското езеро; не знаем защо в Косово цялата топонимия е българска и как косовският Вълчитрън е станал Вуштрии по фонетичните правила на албанския език. Не знаем, че Косовското поле е поле близнак на Софийското и че се намира само през три баира, а Прищина е на разстояние колкото от София до Панагюрище по права линия. Затова и познаването на турското от българите е потопено в страхове, които днес се втвърдяват в омрази, но такова е времето. Време на посредственост и на неосъществен разговор. Това, което винаги ме е притеснявало от погледите ни в историята, е споменато от Севджан – липсата на прочит на старотурски текстове, но този прочит не трябва да бъде самоцел. Старотурските текстове не са само информация. Те трябва да се притурят към българската нагласа за възприемане на турското ни време като робия (не като робство), за да може разликите да се прояснят и за да могат старотурските текстове да се превърнат от информация в познание. Да се види нагласата ни; да се видят тенденциите…

В Белград например ми направи впечатление нещо, което в София не го забелязах – там в Сърбия е също много популярен филма „Великолепният век“. Сърбите са известни със своя шовинизъм, но изненадващо за този шовинизъм известни сръбски специалисти по история на Османската империя издадоха книга от типа „Кой кой е“ в сериала, и в реалността. Тази книга беше научна. Никакви литературни фриволности. Всичко беше извадено от старотурските архиви… и така Рустем паша (хърватин) и куп други паши, хатуни, кадъни, евнуси, яничари и какво ли още не беше извадено на бял свят, за да се разпознава и да се гордеят сърбите. Съвсем по човешки… Не можех обаче да си обясня защо съществува такава разделителна линия между патриотизма на академично сръбско писане и патриотизма на дивашка сръбска Сребреница. Но поне ги видях като разлика… В България няма разделителна линия. Дали това ни предпази от някакво съвременно изтребление – не зная. Ако е така, то тогава сиромашията на академичното ни слово помагала…:)

- 10-02-2014|капка лалова

Изключително интересна гледна точка от съвременния балкански социум към историята. Мисля, че все пак българският прочит е по-цялостен, по-разумен, по-уравновесен, може би и по-интуитивен.

„…Рустем паша (хърватин) и куп други паши, хатуни, кадъни, евнуси, яничари и какво ли още не беше извадено на бял свят, за да се разпознава и да се гордеят сърбите“…Ами нека се гордеят.

Аз пък се сещам за един друг турски филм, за който много се шумя из цяла Европа и който разполови мнението на експертите в самата Турция – мегапроект, който трябваше да възвеличи завладяването на Константинопол /вероломната разправа с десетократно по-малобройните отбранители на града, изгарянето на книги и пр/. В този филм емблематична сцена е препускащ конник, който посича пеленачето на тичаща жена, сама повалена от удара. Турците пожелаха да припомнят всичко това…

Според мен архивите са ни нужни не за да търсим роднинство с победителите /най-малкото е суетно/, а защото съхраняват паметта за съществените факти от историята. За да не бъде прекроявана произволно и интерпретирана неправдоподобно. В този смисъл намирам българската нагласа по-здрава от сръбската…поне е лишена, както от шовинизъм, така и от прекомерна сервилност.

- 10-02-2014|Sevcan

„Според мен архивите са ни нужни… … защото съхраняват паметта за съществените факти от историята. За да не бъде прекроявана произволно и интерпретирана неправдоподобно.“

Колко хубаво е оформила г-жа Капка мисълта си, когато става дума за нейното собствено виждане за историята, откъм нейната страна, разбира се… Точно това имах пред вид и аз, когато писах още първата си забележка. Когато човек пише книга, първо (би трябвало да) прави солидна подготова, която понякога отнема години и прочитане на много „тухли“, не една или две… Има много изписан материал и не всички са на турски, макар, че турските историци, отдавна пишат на английски. Та, в тоя ред на мисли, др. Самолет (щом така ще се обръщаме, аз нямам нищо напротив, хубава дума е, не товаря думите с излишни значения), не може ‹›с две думи да каже кое е тежкото и кое лековатото в разглеждането на харема според турската визия››, пък и не си спомням да съм имала претенции, че нещо е лековато или тежко. Имах предвид, че г-жа Капка чете османската история, респ. харемската ѝ част, като дяволът Евангелието. По-горе вече дадох пример за това, по-точно, че е не правилна гледната точка на западния наблюдател и описател. Примерно, темата за така харесваната „голота“ на харема, много ясно подчертана и от авторката, е далеч от всяка истина, за това място на Ендеруна, прословуто със студенината на каменните стени. Е, не казвам, че е нямало въобще, хамама и покоите на султана са добре отоплени, все пак. Но кой луд ще тръгне, както в онези картини, по цял ден да се изтяга гол, по килимите, колкото и красиви да са те. Това може да изглежда добре само на картина. Та, да не се подлъгва авторката, защото, както казва самата тя: „Европеецът разбира харема като терен за нарушаване на правилата или казано просто – като място на удоволствията.“ и така го отразява.

Долкото, бил ли е той, харемът, сцена на политически игри, за докопване до властта… ами, бил е… Но, точно толкова, колкото са били и всички будоари, по „просветена“ Европа, не е правел изключение. Но, не към това ми беше забележката, ако вече сте разбрали. През цялото време докато четях, все ми се набиваха в очи, разни неща, освен темата за голотата: „Въпреки всичко най-важната институция на харема си остава голотата“, приемрно, израз като: „първите султани се свързват с жени от тяхната раса“ (?), или „Това „особено надарени“ в процеса на утвърждаването се изражда и в крайна сметка се налага този, който най-високо размахва сабята, който стъпче най-много „неверници“, който изблъска най-широко пространство… в името на Алаха.“ – наистина ли? С това ли е спечелил известността си Паргалъ? Това е недвусмислено и преднамерено насочване към една определена насока. Каква, вие мислете… Между другото, т. нар. „попзвездата Таркан Йозел“ е режисьорът, а истинската попзвезда е Таркан Теветоглу…за Пегали Ибрахим паша вече споменах. Към всичкото това, въобще не искам да намесвам сериали като „Великолепният век“ или писаниците на Загребелни. При толкова други мастити, тези са твърде несериозни, за да служат за източници… Аз не бих ги споменала въобще, ако и да привличат, със зрелищността, си вниманието на редовия зрител и читател. Това е, все едно, когато се говори за сериозна история и за Османската имприя, да се взима за източник, роман като „Време разделно“, както впрочем, твърде често, се прави.

И накрая, много бих искала да попитам, кой е този емблематичен филм – „мегапроект, който трябваше да възвеличи завладяването на Константинопол /вероломната разправа с десетократно по-малобройните отбранители на града, изгарянето на книги и пр/. В този филм емблематична сцена е препускащ конник, който посича пеленачето на тичаща жена, сама повалена от удара.“? Да не би да е „Fetıh-1453“? На тази тема, друг не е сниман. Аз, защо не си спомням тези сцени, интересно… Може пък, да си спомням разделително, кой знае…

Това е в общи линии, но между редовете може да се намери още толкова.

- 10-02-2014|капка лалова

Да, познахте, за Fetıh -1453 става дума. Най-скъпият турски филм до сега. Вижте го внимателно.

Колкото до литературните прототипи и филмите „Време разделно“ и „Козият рог“, за мен те са българска класика.

- 10-02-2014|Нора

Напълно съм съгласна с мнението на „безпристратно“: г-жа Лалова може да е специалист по музика, но определено има повърхностни истори4ески знания. Освен това текстът е пример par excellance на ориентализъм и essentializing. Кои са тези „европейци“ или „турци“ за които става въпрос?

Ако дадем една тема за дискутиране на писател, юрист, политолог, историк, и т. н., трудно можем да о4акваме 4е вси4ки ще имат едно и също мнение. Гледните ни то4ки са базирани на академи4ната ни подготовка, жизнен опит и какви ли не други фактори. Какъвто е слу4аят и в тази дискусия…

- 10-02-2014|капка лалова

Защото следват историческата истина.

Къде са „славните подвизи“ на Сюлейман Великолепни във Виена /Великолепният век/? Може би твърде многото занимания с бижутерство са му попречили във военните анализи.

Във Фетих – 1453 пък има твърде много военни подвизи срещу беззащитного население и твърде много безсмислени жертви. А истината от архивите е дори по-горчива… По този въпрос са изписани десетки хиляди страници, но уви, те не правят чест на така наречената Отоманска идеология и култура.

- 11-02-2014|капка лалова

„Искам ясно да заявя, че не идеализирам имперския опит, а просто посочвам, че той има различни организационни основи от националната държава. Всякаква „носталгия по империята“ може лесно да бъде разпръсната, ако човек подробно познава силите, които са се чувствали потиснати, борили са се и в крайна сметка са свалили империите. Това може да изглежда очевидно и банално, но се чувствам принудена да вмъкна тази изпреварваща бележка, като се има предвид нарастващата тенденция напоследък да се рисуват в романтична светлина минали империи – Британската, Хабсбургската, Османската и все още не напълно, но и това е на път да стане, Руската, – тенденция, която прониква дори в голяма част от академичните трудове.“…из „Балканизъм, постколониализъм или за хубавата гледка от самолет“, Мария Тодорова, сп. Либерален преглед, 20.01.2014

- 11-02-2014|Самолет 005 – re:
Sevcan писа:

Примерно, темата за така харесваната „голота“ на харема, много ясно подчертана и от авторката, е далеч от всяка истина, за това място на Ендеруна, прословуто със студенината на каменните стени.

Съгласен съм, но само по отношение на прецизността в текста. В началото се дискутираше за кой харем става дума – за султанския ли, или за някой си друг; има ли друг; има ли турски харем… А, може ли някой велик османски мъж да има харем? Ами, ако този велик османски мъж има харем в Тунис, там нали е топло? Ами, ако художникът е чул-подочул нещо за харема на туниския османлия? Съгласен съм, че трябва да има прецизност в изказа, но за това помагат повече редакторите и консултантите, а не „тухлите“.

Севджан, разбрах позицията ти и ти я каза с две думи като даде пример. Това искаше доктор Самолет, обаче ти със съкращението си (др., а не д-р) ме направи другаря Самолет:):):) – няма значение, това е само шега.

Капка, харесвам мнението ти за роднинството, но някак си имаме си всеки суета. Ако аз установя по безспорен начин с ДНК анализ, че съм наследник на Сюлейман Великолепни, кръшнал с някоя хубавица, то това прави ли ме по-великолепно лайно от това, което съм в момента?

Предполагам, че трудността в сравнителните ни исторически писаници ще произтече от това, хем да кажеш, че сме едно с турците, хем да кажеш, че не сме едно, защото има заклани… Общо взето империите се раждат в кръв и умират в кръв. Средният период на задоволство, подем на изкуствата и на будоарната аеробика са обект на повече литература, отколкото на история.

- 11-02-2014|Sevcan

Не съм забелязала да се дискутира, за кой харем става дума, а за грешните, не само според мен, възпрятия на Запада, приети за чиста монета, от Капка… Както и да е… Вече, сякаш, всичко се каза…

А, с ‹›др.›› имах пред вид ‹›Не е честно, моля другарко“, а не титлата Ви…:)

- 11-02-2014|Самолет 005 – re:
Sevcan писа:

Не съм забелязала да се дискутира, за кой харем става дума, а за грешните, не само според мен, възпрятия на Запада, приети за чиста монета, от Капка… Както и да е… Вече, сякаш, всичко се каза…

А, с ‚‘др.‘‘ имах пред вид ‚‘Не е честно, моля другарко“, а не титлата Ви…:)

ОК. Сега чак разбрах. В Запада има и грешни възприятия!

Не всичко се каза… обаче…

А в Турция има ли и грешни възприятия или няма?… Там какъв дискурс се води?

Добре, де! Отивам да чета тритомни тухли. Спокойно!:)

- 11-02-2014|Sevcan

Разбира се, че има…и то, не малко… Но те, повече се коренят на позитивността, на възприемащия… И това, не го пише по тухлите… Ако сте били в Турция, за повече от 1 ден, непременно сте го усетили…

Със здраве четете, никога не е излишно… особено ако после се види и пипне, на живо…:)

- 11-02-2014|капка лалова

„Средният период на задоволство, подем на изкуствата и на будоарната аеробика са обект на повече литература, отколкото на история“……

Така си е, д-р Самолет, затова и източниците ми са повече литературни. При това посоката ми е – харемът, видян през оперната сцена. А тя си остава засега европейска. Има само 2-3 изключения за целия постколониален /ориенталистки/ свят, за които съм писала на друго място.

През 2004 беше направен опит да се създаде първата арабска опера, спонсорирана от Катар, но се получи нещо като фестивал на нациите /набор от песни/, а положението беше спасено от един белгийски композитор, който описа „ходенето си по мъките“ в отделна книга…

Що се отнася до това дали харемът е „отоманско“ изобретение – не не е. Не е било, няма и да бъде. Нито пък е турско изобретение, колкото и на някои да им се иска това или не.

Отоманският харем е последна въздишка на харема като властова институция, която Ататюрк ликвидира безкомпромисно – показано е в цитирания филм. / Е, не съм проучила как стоят нещата в Африка в днешно време./

Иначе, както вие споменавате, хареми – колкото искаш. Ибрахим Чънар споменава за персийски, арабски и др. тип хареми, като се спира на ограниченията по отношение на жените, въведени от Мохамед…

Историята на харема датира от предисторическо време и при всички случаи предхожда античните цивилизации -китайска, шумеро-вавилонска, египетска и пр.

Моята задача е не да бъда изследовател на харема, а да представя визията за чуждото, екзотичното /Ориента/ през погледа на европейските музикално-сценични жанрове. А ХАРЕМЪТ СЕ ОКАЗВА ТОЧНО ТАЗИ „БУДОАРНА АЕРОБИКА“, ЗА КОЯТО ЗАПАДЪТ МЕЧТАЕ, но за която няма как да говори в прав текст.

И ЗАТОВА НАМИРА ПОГЛЕДА „ПРЕЗ КЛЮЧАЛКАТА“ /ОПЕРАТА/, за да легитимира еротичните си фантазии. Тези занимания продължават няколко века, дават забележителни резултати в изкуството и затова са достойни да бъдат изследвани.

Д-р Капка Лалова

- 11-02-2014|Самолет 005

Много добре, Капка. От гледна точка на полиграфическото оформяне на книгата тази информация задължително трябва да влезне в предговора… но съм сигурен, че това е предвидено. Аз само го отбелязвам за тукашния разговор.

- 11-02-2014|Sevcan

Да, с това трябваше да се започне…

- 11-02-2014|капка лалова

Статията ще се разбере до-добре в контекста на книгата. Предговор ще има, разбира се, а най-вече една доста голяма експозиция, в която засягам съвременни прочити /философски, политически, социо-културни и пр./ по отношение на постколониалните култури, като включвам автори от тези страни.

Пиша тази книга само и единствено, защото западните ми колеги са в пълно безхаберие по отношение на онова, за което говори Севчан… погледа отвъд еверопоцентристките теории за т. нар. Ориент. Те преповтарят цялата ориенталистка история на операта от „Отвличане от сарая“ на Моцарт до 20 век, без изобщо да допускат и намек за това, че съществува и др. визия. Тя се премълчава, поне в музикознанието. Другите дисциплини са по-напред…

В България има само една дисертация по въпроса с научен ръководител проф. Нева Кръстева, която се опитва по-скоро да реабилитира една низвергната „ориенталистка“ опера на Веселин Стоянов. Също и скорошна дисертация по философия, касааеща средновековен трактат за ориентализма.

Моят дискурс е много по-глобален и тръгва не от френския енциклопедизъм, а от средновековните ориенталистки дисциплини. До тук добре.

После аз самата преживях кризата при писането на тази книга, защото не я правя за професура и не желая да преповтарям познати методологии, а бих искала да се чете и след мен. Твърде голямо изискване към себе си.

Няма да мога да преодолея напълно недостига във владеенето на източни езици, но се опитвам да компенсирам това с езиците, които ползвам, както и с работни срещи в Турция, Тунис, Египет и където успея…Това ще ми отнеме много време. Иначе европейската част вече е готова.

Смелостта да рискувам все още не ме е напуснала.

Така че, благодаря на всички ви за съветите.

Колегите ми от БАН не биха се изправили пред такава дискусия. Аз го направих…Откровена съм със себе си, както и с вас.

- 11-02-2014|читател

Ако тръгнем по логиката на точното изследване на исляма-историческо и социално, ще изместим смисъла на изследването на К. Лалова. Статията на Ибрахим ми хареса, защото е доста пълно описание на реалността в исляма, но макар и консервативен, ислямския свят също търпи развитие и въпреки строгите религиозни норми и забрани, той не е единен. Апропо за турските хареми и хамами-никъде в арабските страни няма да срещнеш понятието отомански или османски харем. А дали той е такова изобретение е също спорно. Тази традиция е доста древна, да не забравяме, че създавайки държавата си селджукските, а по късно и османските турци попиват култури, нрави и всякакви ценности, което го прави собственици на почти 3 континента-Северна, Африка, Южна Европа, Близкия изток и части от Далечния, почти до Индия и Китай. Струва ми се, че едно пътешествие в няколко науки като история, география, социология, култура и религия е излишно. Статията, респективно книгата на Лалова се занимава с ориентализма в операта и всичко, което е написала отговаря на определени естетически критерии. Операта е свръхелитарно изкуство, което е събрало в себе си още няколко изкуства. В дълбоката си същност започва от древногръцките мистерии и благодарение на няколко оперни реформатори, които търсят нови форми и нов изказ се променя и развива оперната сцена-например великия Глук и още по великия Моцарт. Не случайно те се обръщат към Изтока-далечен, загадъчен, пъстър, ароматен, тотално непознат, свят за който можеш само да се догаждаш, да мечтаеш, да гледаш любопитно през нещо, да го бленуваш. И тъй като естетиката се развива en bloc-композитори, художници, писатели и драматурзи се обръщат към Близкия и Далечен изток, за да обогатят творбите си с нови образи, сюжети, думи и идеи. На оперната сцена се появяват безсмъртни творби-“Отвличане от сарая“, „Ловци на бисери“, „Таис“, любимата ми „Аида“-седма картина е само ориенталска и никаква друга. Появяват се о кратки форми-например песни с богата орнаментика и нечувани до тогава мелодии-една „Павана“ от Форе например. Въобще не засягам темата за руските майстори и техния богат ориентализъм! Така че спорейки за това и онова, нека не забравяме, че операта е европейска работа – народоте от изтока не познават такава практика и за нея трябва да се пише именно естетски, европейски и с любов! Именно това прави К. Лалова, поздравявам я за хубавия текст и нека не се ядосва. Не е задължително всички да одобряват, разбират и четът една книга. Попадна ми едно мнение на американски литературен критик, който казва, че авторът на романа „Властелинът на пръстените“ Толкин е английския Лев Толстой. Дъхът ми спря от ужас-може ли великия Толстой да бъде така принизен?! Щом към него може да има неразбиране, какво остава за всички други!

- 11-02-2014|Златко

Всичко е чудесно, но само докато всички тук осъзнаваме, че заедно с братята-турци и ние също сме в кюпа на Изтока, и че операта ни е също толкова чужда, колкото и на тях. С две думи – да се изследва, пише и умува е, разбира се, нужно, полезно и важно, но при всичко това трябва да си оставаме при базисната реалност, която прави самите нас не повече „европейци“ от турците (а, имайки пред вид настоящото доста забележимо присъствие на турската култура на световната сцена, и пълното отсъствие на българска такава – може би значително ПО-МАЛКО европейци или поне граждани на света)… Та, като имаме пред вид всичко това, най-важната ни задача като мислещи хора е да не изпускаме изпред очи РЕАЛНОТО положение на нещата и да не започваме да си въобразяваме, че ние, видите ли, сме „нещо повече“ от турците. Такива подтонове се промъкнаха на няколко пъти в разговора и именно те според мен са нещото, което разпалва Севджан толкова много – и с право, поне според мен. Значи – място за изследване: колкото щеш. Място за надутост, превземки и фалшиви представи за собствената идентичност или съизмеримост със съседните култури – никакво! Надутата жаба си остава също толкова жаба, колкото и всяка друга. Искам да кажа, няма нищо лошо в това да бъдеш жаба, но само доколкото го осъзнаваш и не се смяташ за нещо друго, по-велико. Инак от усилията ни остава само сеир за комшиите, (тъжни) усмивки сред приятелите и нищо – за историята…

(Не че съм я сърбал мъдростта с лъжица де…)

- 11-02-2014|капка лалова

„нищо за историята“…

Е, благодаря, редакторе, ти решаваш съдбата на жабите!

- 11-02-2014|Златко

М-да, по-раничко трябваше да се разпознаем кои сме и какви сме, Капке – примерно преди да публикувам този текст, който да ни изправи пред не съвсем лицеприятната задача да се правим на хора, които мислят (или дори чувстват) по някакъв подобен начин. Но – няма лошо – „всичко, което не ни убива…“ и така нататък. Ти ще си вървиш по твоя път, аз по моя, а накрая всички ще ни влачат мравките (или каквото там беше по Маркес).

Със здраве!

- 11-02-2014|Златко

Между другото, ако бях на твое място, отдавна вече да съм казал „веднага да ми махаш текста от нещастното си списание!“ Стиска ли ти да бъдеш последователна и да надвиеш суетата, Капке? (Текстът изчезва точно тридесет секунди след като дадеш командата, с все коментари, внимание и всичко)…

Толкова за историята…

- 11-02-2014|капка лалова

‚операта ни е също толкова чужда, колкото и на тях……‘

ха ха, смях!

Рече Златко и отсече!

Не си Златко специалист в операта и това не може да твърдиш, защото ще ти се изсмеят всички български музикални историографи…/Прочети за историята на музикалния театър в България, защото има такъв още по време на Априлското въстание/…

Ще станеш за смях и на стотици български оперни педагози, които преподават вокално пеене в целия свят – от Сидни до Ню Йорк. Една от тях е „читателката“, която се изказва преди теб. Тя е представител на българската вокална школа в Тунис. Има и българска оперна школа в Адана, Турция. И по целия свят – още преди Втората световна война. Да не говорим за поколението на Николай Гяуров, Гена Димитрова и Райна Кабаиванска. А това, че почти във всеки оперен спектакъл в Париж, Брюксел или Мадрид пее българин. Колко световно известни турски оперни певци може да ми посочиш?

Има и българска оперна диригентска школа от времето на Саша Попов, защото България, за разлика от Турция, има СТАНДАРТЕН СИМФОНИЧЕН ОРКЕСТЪР ОЩЕ ПРЕЗ 30 ТЕ ГОДИНИ НА 20 ВЕК. А ТУРЦИЯ НЯМА И СЕГА.

Турският оркестър борави още с традиционни инструменти и затова и в 21 не е на „ти“ с операта.

Поне това да е ясно.

- 11-02-2014|Златко

Тук си сто процента права, Капке (че не съм експерт). Има българска ВОКАЛНА школа – или поне това е всичко, за което някой някога е чувал по света (отново мнение на невежа). Сега, бидейки специалистка, ха вземи ме опровергай и ми покажи в какво се изразява българският принос в изкуството на операта. Имам пред вид – някакъв известен ИЗВЪН България български принос в областта на операта, нещо, за което да е чувал някой простосмъртен човек извън България. (Това не означава, че отричам наличието на български оперни композитори и опери – по същия начин, по който не отричам и наличието на български писатели и литература – нещо, от което разбирам малко повече, при същия окончателен резултат). Онова, в което ми е трудно да повярвам – без експертиза, без нищо – е че някой по света е чувал за нещото, наречено „българска опера“ (простичък тест – питаме познатите си чужденци да ни посочат името на ПОНЕ ЕДИН български оперен композитор или българска опера). Не съм национален нихилист, но от години насам се боря срещу това избиване на комплекси за малоценност, което кара немалко български „интИлектуалци“ да превъзнасят до Бога несъществуващи неща.

А Западът му пука на шапката…

- 11-02-2014|Златко

И, отново без да съм експерт, нито пък специалист – просто няма как да повярвам на това „експертно“ мненние, че в Турция нямало специалисти по съвременна музика или добри симфонични оркестри (НЯМА КАК и те да си нямат свои оперни композитори и опери – също като нашите, а може би и по-добри, знам ли). Казвам го, изхождайки от простичка интуиция и (малко по-добра от средната) осведоменост за състоянието на турската култура, икономика и политика. НЕ Е ВЪЗМОЖНО това, което казваш.

И отново, Капке – не си нито първата, нито последна „експертка“, която се издумква тук във форума с бомбастични изказвания от рода на

Цитат:

А ТУРЦИЯ НЯМА И СЕГА.

които могат да се опровергаят с две щраквания на мишката.

Като например ей това парченце информация от Уикипедия:

Цитат:

Presidential Symphony Orchestra (Turkish: Cumhurbaşkanlığı Senfoni Orkestrası) is the presidential symphony orchestra of the Republic of Turkey. It is headquartered in Ankara. It is one of the first symphony orchestra‘s in the world.

Presidential Symphony Orchestra

Не ми се щеше до този момент да те атакувам фронтално, тъй като обикновено си ценя авторите и се стремя да ги защищавам (както и правих с теб до известно време тук). Сега обаче не виждам място за повече празни игрички.

- 11-02-2014|Златко

М-да. Та, да продължим с „експертните“ парченца информация. (Капке, да не излезе нещо нефела книгата – ако не друго, то поне се надявам в нея да не изказваш твърдения, подобни на тия от форума тук).

Да продължим, значи, с Турция и нейните „липси“…

List of Turkish composers

Това първо. Второ, ей го на как в дните на Уикипедия всеки „не-експерт“ е в състояние да пухне ò земи твърденията на всеки „експерт“ (ако само последният не си знае мяра на устата и започне да твърди „експертни неща“ като твоите, Капке.)

Та значи, ей го пак с две щраквания на мишката – турски оперен композитор, че и с цели пет опери, два балета и не знам колко други симфонични произведения. Капке, кво става?

Ahmed Adnan Saygun

Повече не ми се играе да ровя, пък и време чак толкова нямам…

- 11-02-2014|Златко

Безчет са случаите от историята, в които фанатизмът – под формата на фанатична любов или фанатична омраза – не е позволявал на инак не очевидно глупави или необразовани хора да възприемат елементарни неща от обкръжаващия ги свят. Когато човек тръгва към света с капаци на очите – в случая капаците на една „европейскост“, която не е нищо друго освен прастарата българска омраза срещу всичко „турско“ или „османско“, само че под модерна кошуля… Та, когато човек тръгва към света с капаци, обикновено единственото, което остава след него са… капаците му.

Брей, отдавна не бях се сблъсквал тъй фронтално с тази тъй любима ми „българскост“. Обикновено хората, които я представят, са от по-непретенциозен тип и с тях си се разделяме набързо, след някоя и друга псувня. Тук ми се налага доста да се ядосвам на самия себе си…

- 11-02-2014|капка лалова

E, браво, Златко, намери един турски оперен композитор. Срещу 1 турски има 100 бъргарски, ха ха …

А пък това…

It is one of the first symphony orchestra‘s in the world.

Просто смешно, защо не пише кога и как се е стигнало до този „…един от първите симфонични оркестри“…Смяяяяяяяяяяяяяяях.

А и да има такъв, той не е европейски в пълния смисъл на думата. Може да има някои от инструментите на симфоничния оркестър, но и в най-големите турски симфонични оркестри се поддържат традиционни народни инструменти, които не са темперирани, ако темпериран стройизобщо нещо ти говори. Всяка вечер слушам такива оркестри.

Симфоничен оркестър не се прави просто така, Златко. В България тази еволюция до първи стандартен симфоничен оркестър продължава около 80 години – от 50-те години на 19 век до края на 30-те на 20 век. Първо идват от Влашко „брашовските цигулки“, с които се свирело по сватби, после унгарски музиканти донасят със себе си виоли и виолончели /Шумен/, за да се стигне до камерните квартети и салонната музика. После чешките музиканти създават духовите оркестри и стават първите педагози по духови инструменти, докато се стигне до стандартен симфоничен оркестър от типа на този, който е използвал Моцарт. Енциклопедиите няма да те научат много…

ето ти е-мейл адреса на доц. д-р Андрей Диамандиев от Музикалната Академия. Той преподава там хармония и оркестрация и ще ти обясни защо в турския оркестър не може напълно да се осъществи „вертикала“ в звученето. Трябват ти много знания по акустика, солфеж и халмония, за да разбереш това…

- 11-02-2014|Златко

Ами хубаво… Аз да взема да помълча тогава, Капке.

- 11-02-2014|капка лалова

хармония

- 11-02-2014|капка лалова

andrey_dmap@abv. bg

това е е-мейл адреса на доц. д-р Андрей Диамандиев, най-големият български експерт по оркестрация и хармония, също и композитор. Има собствен принос в музикалната теория.

Питай го, ти тръгна напред …с енциклопедиите…

Късно е да мълчим!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

Ще ти изпратя и др. е-мейл адреси на баш експерти, че хората са заети със студенти, та нямат време да разясняват музикалния занаят…Този занят не се учи от енциклопедии, а на принципа чирак, калфа, майстор.

- 11-02-2014|Златко

Капке, мила, късно е не да мълчим, а да си говорим, душо. Аз съм човек, който не допуска в душата си омрази (моментните афекти са нещо друго), така че оттук нататък се надявам да те оставя да си говориш както искаш и с когото си искаш, стига нещата да не стават прекалено грозни (надявам се да не съм ти дал прекалено лош пример с последните си няколко коментара). Допуснах грешка, доколкото за пръв път ми се случва да пусна в списанието текст на човек, чиито лични разбирания са толкова диаметрално противоположни на всичко, което означават за мен тия две думи, „Либерален преглед“. Но не съжалявам. В края на краищата, всичко това е полезно за мен, а значи има шанс да се окаже полезно и за още двама-трима души сред читателите. Останалото е късмет работа. Това не е първият случай да се сблъскам здраво с автор, но досегашните бяха някак по-мой тип хора, те веднага ми удряха техния си вид шамар и настояваха да махам текстовете им от списанието – нещо към което самият аз изпитвам уважение, представи си. Ти си искаш твоите петнайсет минути на „видимост“ (щото кой не го познава това чувство – най-после някой да реагира на написаното, най-после някой да го забележи!). Няма лошо – заповядай. Дали от всичко това ще имаш полза сред професионалните български среди, или поне сред ония от тях, в които аз влагам надеждите си, малко се съмнявам. Но пък що не? Тая страна е пълна с непоправими туркофоби, ще се намери достатъчно народ да ти свали шапка, така че от някаква еднозначна реакция опасност в никакъв случай няма.

Това е от мен. Жива да си, работи, расти, пиши, дерзай. У мен лоши чувства няма. Но и спомен кой знае какъв също няма да остане. Малко така – както когато човек си обели коляното в детството. Понякога остава следа до живот, понякога не остава нищо. Пък и няма значение, щото раничката малка, детинска работа…

Поздрави,

Златко

- 12-02-2014|Самолет 005

Започвам с виц и то стар: Показали на един арабин кандидат-невеста, която била от обхвата на 90 килограмовите. Решили да го уговарят и му казали, че може да стане така, че кандидатката да поотслабне. Арабинът казал – Aбе, я не разваляйте хубавата жена!

Не изтривайте темата. Много добре си се джафкаме. Понаучих доста неща!:):):)

- 12-02-2014|Златко

Е, то вече стана очевидно, че нищо няма да изтриваме. Но, докато си се караме така, да вземем да свършим и малко работа, какво ще кажеш, Самолете. Искам да кажа, този сайт е пълен с просветителски текстове, опитващи се да премахнат капаците около очите на сънародниците – учени или не. И някои от най-добрите сред тях идват „от перото“ на една българка – професор Мария Тодорова, която лично за мен е повод за гордост с думичката „българин“ или „България“ (има и такива неща у мен, да не повярваш). Та, професор Тодорова, която е не само „експерт“, ами дори и поназнайва по нещо за нещата, за които пише, има тук един изключително важен текст, наречен „Османското наследство на Балканите“. Важен текст, насочен към всички балканджии, които смятат, че като кажат „Турция е проста“ – и ще премахнат от себе си стигмата и наследството на „балканското“ (върху което, отново, професор Тодорова е един от всепризнатите по света експерти). Изобщо, хубаво е човек да се зачете малко повече в нещата на Мария Тодорова (ако и самият аз да не споделям всичките ѝ идеи, особено що се отнася до наследството на едно по-ново време, комунизма).

И така, за хората, които идват тук не само за да гледат сеир, ето линк към авторската страница на професор Мария Тодорова тук на сайта. Има какво да се научи от нея…

Мария Тодорова

- 12-02-2014|Благо

Златко, малко съм изненадан от странната ви дискусия с г-жа Лалова, в смисъл – не очаквах да се „вържеш“, но нейсе, донякъде е разбираемо – на кого не му писва. Но друга ми е думата, казваш, че България е пълна с туркофоби, а аз бих ги нарекъл „фобофили“, и то в по-медицинския смисъл на „фоби/и/“. Знаеш мнението ми, че „ние“ сме „не-други“/не-турци, не-цигани и т. н./. След като българската омраза към „турското“ е ирационална/колко от нас действително знаят нещо за Турция, та да го мразят?/, как очакваш да я пребориш с рационални средства?

Една история като контрапункт. Мой много добър приятел/турчин/ работи от години в Лондон. В началото е продавач в бакалия/нетурска/, влиза клиент и едва след няколко разменени реплики на характерен английски, клиентът попитал приятеля ми на БЪЛГАРСКИ:“Ти май си турчин?“

- 12-02-2014|капка лалова

Към Самолет 005

Понеже Златко не слуша – сигуно пак е вбесен…

, да направя една малка уговорка за турските оркестри.

Първият турски оркестър, създаден в 1828. Да, има такъв, но това е „имплант“. Султанът си е поръчал нещо като самолет, пълен с гости от Европа, между които и братът на Гаетано Доницети. Но кой е слушал този оркестър?

След това Ататюрк поканва Паул Хиндемит в Турция и той прави там реформа в музикалното образование по европейски образец – за това съм писала в статия, публикувана в „Музикални хоризонти“ през 1995 по сучай 100 години от рождението на Хиндемит.

После идва бумът на 80-те години, когато се създават елитни симфонични оркестри.

Е, добре, но радиото, телевизията и градският живот дават приоритет на микс оркестрите, които не са нито симфонични, нито чалгаджийски, а са просто ТУРСКИ.

- 12-02-2014|капка лалова

Иначе, аз много обичам Турция. Зопознах се с нея, след като напуснах България и сега по-често пътувам до Турция, отколкото до България.

Не съм туркофоб, но ненавиждам твоите уравновиловки Златко, – раз, два, раз, два. Най-малкото са антиисторични. Но ти пък не си историк.

Турция наистина икономически е 100 пъти по-напред от нас, но в някои културни сфери се развива леко закъсняващо /Операта/, а в други – направо изоставащо…Имам предвид забрадката на съпругата на Ердоган, както и прекомерно високите токове на обувките и /за нейните килограми/, с което предизвика „изумление“ при посещението си при английската кралица.

Защото следя турските новини…

Иначе турските сърми са прекрасни!

И пак се чудя, защо ли ме четът?

Наздраве, докторе!

- 12-02-2014|капка лалова

вестник „Дневник“

Турция ще разруши Паметника на приятелството с Армения

„Известният турски художник Бедри Байкам и неговата асистентка бяха нападнати и ранени с нож днес в Истанбул, след като участваха в среща срещу разрушаването на паметник в град Карс, посветен на турско-арменското приятелство, предадоха агенция ДПА и Асошиейтед прес, позовавайки се на местни медии.“

Паметникът се намира в близост с древната арменска столица Ани, „градът на 1001 църкви“.

Понеже бяхме наречени „туркофоби“…

- 12-02-2014|капка лалова

Трий ми коментарите, Златко, нали си се вбесил, вдичко ти е позволено…

- 12-02-2014|Златко

Всички сме толкова предсказуеми, понякога е истински досадно. След двадесетина дни от цялата тая патаклама няма да е останал и спомен. А „Прегледът“ ще продължава да си виси меланхолично във виртуалното пространство – вече дори не знам дали за мое щастие или нещастие…

- 12-02-2014|Marino Marini

За какъв Фанатизъм говорите, Господин Златко? И къде го търсите? От темата за харема и операта, някак много набързо и елементарно преминавате към обобщения за фанатизъм и туркофобия.

Отношението на българите към Турция, турците и турското е сложно и с много натрупвания от стотици години. Но никога фанатично. И мисля, без комплекси, слава Богу.

И защо трябва да се мерим с Турция или Турция с нас?

Не може ли, да оценяваме едно, да се възхищаваме на друго и трето да не приемаме?

И моля Ви, какви са тези обращения-,, жаба››,,, душо››,,, дама››?

Някак си Ви идентифицират по начин, коѝто нe ми позволява да уважавам това, което казвате.

И още нещо. Виждам, че имате голямо желание да влезете в ролята на Академик Балан с,, новоизковани›› от Вас думи. Не е нужно, не променяте с нищо, а изопачавате съществуващи и утвърдени думи, само за да ни впечатлите или може би е опит да се,, възвисите“

- 12-02-2014|капка лалова

Ето ти и една популярна книжка с картинки Златко, „На опера в стара София“ от проф. Розалия Бикс.

Не може да няма подобна и на турски език: „На опера в стар Истанбул“. Чакам да ми я извадиш от нета. Шрак с копчето … и хоп, излезе.

- 12-02-2014|Златко

Драги Марини,

не знам дали някога сте се замисляли над това, но изглежда, че при уважението и неуважението, като отношение към „другите“, има някаква съществена асиметрия. Имам пред вид това, че, когато става дума за уважение, повечето от нас са склонни да смятат, че то е нещо, което трябва да се заслужи, и че този процес на заслужаване не трябва да бъде прекомерно лесен, инак и уважението, което евентуално ще го последва, няма да бъде „истинско“. Същото обаче не се отнася ни най-малко до неуважението, което повечето от нас са склонни да раздават комай „безплатно“, само след кратка среща с нещо или някого, въз основа на само няколко впечатления.

Интересно, нали?

Сега, не бих казал, че въпросът за уважението или неговата липса ме вълнува кой знае колко силно в конкретния случай, по същите причини, които вероятно ви карат толкова лесно да ме удостоите с неуважението си: аз просто не ви познавам ни най-малко. Нямам идея кой сте и какъв сте, откъде идвате, накъде отивате, с какво се занимавате, на каква възраст сте, доколко мога да имам доверие на способността ви за преценка и т. н.

И причината да пиша този отговор е не толкова някаква необходимост да реагирам на казаното (всъщност допреди няколко минути бях уверен, че просто ще го игнорирам), колкото суетничкото усещане, че евентуално, в хода на това тук писане, може и да ми се удаде да напиша нещичко, което да се окаже, примерно, не прекомерно посредствено и безинтересно. С други думи, аз пиша този отговор по-скоро до самия себе си, отколкото до вас.

Но да приключвам. Не ми се ще да се впущам в поредната тирада, обясняваща колко често вече съм се сблъсквал ТОЧНО с тази ситуация тук на сайта (някой идва отнякъде, хвърля един поглед върху нещо си – и „всичко му е ясно, на секундата“). От това едва ли има и нужда, тъй като, по разбираеми причини, личният ми опит с ТОВА ТУК място е напълно несъизмерим с онзи на КОЙТО И ДА БИЛО негов читател или читателка, включително и ония, които следят изданието вече от години. Това ме поставя в силно хлъзгавата позиция непрестанно да си имам работа със ситуации, в които разговарям с хора, съпровождан от острото усещане, че те нямат ни най-малка представа от това за какво всъщност говорят. Изключително подла и подлъгваща позиция, уверявам ви, тъй като тя снабдява човека (в случая мен) с напълно фалшивото усещане за несъизмеримост на знанията ПО ПРИНЦИП, от което следват непрестанни недоразумения.

Ако всичко казано дотук ви е изпълнило с някакво чувство (примерно удовлетворение или, напротив, продължаваща увереност в обосноваността на собствената ви преценка за мястото, на което вероятно сте попаднали случайно) – добре. Ако не, ето ви тук една малка задачка: опитайте се, ей така набързо, да направите някаква груба преценка относно обема (обхвата) на мястото, на което сте попаднали. Колко примерно материала, колко хиляди страници? Долу-горе. Но без да хитрувате, без да се опитвате да стигнете до по-твърда информация, като се разровите из сайта (което едва ли ще помогне особено, той е прекалено голям за ровене). А след това, ако искате, споделете преценката си. Това ще даде и на двама ни някаква по-реална представа за това кой кой е и дали би имало някакви отдалечени изгледи по някое време да стигнем и до разговор, основаващ се на нещо повече от две доста пълни липси на знание (поне що се отнася до взаимните ни познания един за друг).

Това е от мен.

Златко

П. П. А, преди да съм забравил: коментарът ви ми припомни, че преди няколко години тук бях нахвърлял – много набързо – нещо като „размишленийце“ точно по темата, над която двамата с вас изглежда си блъскаме главите. Ако това не ви отегчава, заповядайте:

За уважението и неговата липса

- 12-02-2014|читател

От много години в Турция работят и дават своя принос в развитието на турската музикална култура много българи. Споменавам само някои имена- Проф. Георги Робев беше главен диригент на хора на операта в Истанбул до смъртта си, Емил Табаков- беше главен диригент на симфоничния оркестър в Анкара и ректор на МА там. Няма университет в Турция, в който да не работят изтъкнати български творци и професори, да не говорим за многобройните български турци-изселници, завършили български музикални училища и академиите в София и Пловдив. Изрично подчертавам, че това е български принос в световната музикална култура. Колкото до операта- от 80 години български оперни певци пеят по всички световни сцени и са любимци на публиката и екипите, споменавам Борис Христов, Илка Попова, Катя Попова, Илия Йосифов и много други, а в наше време Александрина Пендачанска и др. Подобно е отношението и към нашите музиканти, инструменталисти и педагози. Колкото до композиторите – имаме прекрасни творби, но публиката определя до голяма степен репертоара на оперните театри, както и певците, с техните качества. В крайна сметка става дума за много пари!

Отново подчертавам, че операта е свръхелитарно изкуство и не е предназначено за широк кръг от зрители и слушатели. За съжаление 2 000 000 образовани и интелигентни българи напуснаха страната, та като че ли не остана публика. Принизихме се до любители на чалгата, кебапчетата и бирата. Въпреки това, с огромни усилия операта в България се развива и върви все още напред и нагоре- имам предвид тетралогията на Вагнер, поставена от Пламен Карталов в Софийска опера- ето това е български принос в европейската култура.

Стигам и до момента, който ми направи лошо впечатление в проследената от мен интелектуална разпра във вашия сайт: – Нека да забравим турското робство, българските религиозни предразсъдъци, расизма, който се вихри в България ме възмущава, дразни и дори обижда, но вярвайте ми, в ориенталските страни не би могло да има местна оперна култура в чистия ѝ класически смисъл поради няколко причнини:

1. Мелодиите и тяхната хармонизация в акомпанимента на евентуален симфоничен оркестър би била невъзможна, заради макамите, които са необятни- те са не само ладова организация, но и организация образ и/или израз.

2. Сюжетите- или ще бъдат много древни, а не може да се пише само за древността или ще са само в областта на музикалната комедия. Поради религиозните забрани и общоприети нрави, свързани с исляма, жената не съществува, любовта е срамна, нормата повелява да не се играе на сцена, да не се рисува- особено образи на хора. В тези страни все още е валиден закона на честта. Не може да има хармонизация, защото в тази музика всички диатонични инструменти са безполезни – в ориенталската музика има още половин тон на четвърттона и 3/4 ти тон. От там идва усещането за вой!

Така че, пътят на колаборацията между културите ще се намери в течение на времето и според желанията на културните общества в тези страни, а да се говори за образа към турци или араби е най- малко безобразие.

Нека личните разори да не се превръщат в поводи за генерални заключения.

Пожелавам на вашето списание bonne chance, ще го чета с интерес, а на Капка Лалова, само успехи- книгата ѝ ще бъде уникална

- 12-02-2014|Sevcan

Що за глупости взеха да се пишат!?

Не може, защото вие не можете да си го представите ли, или защото на вас ви се иска да е така? Колкото повече говорите, толкова затъвате, не виждате ли?… И защо, разговорът, спорът, разпрата, каквото и да е, се обърна в жалка напревара, на показване на мишци? Някои хора, не са дорасли да могат да спорят, даже…

- 12-02-2014|Златко – re:
читател писа:

Стигам и до момента, който ми направи лошо впечатление в проследената от мен интелектуална разпра във вашия сайт: – Нека да забравим турското робство, българските религиозни предразсъдъци, расизма, който се вихри в България ме възмущава, дразни и дори обижда, но вярвайте ми, в ориенталските страни не би могло да има местна оперна култура в чистия й класически смисъл поради няколко причнини:

1. Мелодиите и тяхната хармонизация в акомпанимента на евентуален симфоничен оркестър би била невъзможна, заради макамите, които са необятни- те са не само ладова организация, но и организация образ и/или израз.

2. Сюжетите- или ще бъдат много древни, а не може да се пише само за древността или ще са само в областта на музикалната комедия. Поради религиозните забрани и общоприети нрави, свързани с исляма, жената не съществува, любовта е срамна, нормата повелява да не се играе на сцена, да не се рисува- особено образи на хора. В тези страни все още е валиден закона на честта. Не може да има хармонизация, защото в тази музика всички диатонични инструменти са безполезни – в ориенталската музика има още половин тон на четвърттона и 3/4 ти тон. От там идва усещането за вой!

Уважаема госпожо, която и да сте,

Ценността на тази дискусия едва ли може да бъде преценена от който и да било от нас, участниците в нея. Самият аз тежнея към разглеждане на тукашните неща в един по-“исторически“ план: като архивиране на умонагласите на съвременниците ми. Благодаря ви за откровените думи. Кой знае защо имам усещането, че те са в някакъв смисъл представителни за времето в което живеем. Искам да кажа, за неговата българска версия. Без впускане в кой знае какви исторически плетеници, бих ви посочил единствено, че основните аргументи на нацистите срещу онова, което те са наричали „доминирана от евреи наука“, са били в основни линии издържани именно в тона (и логическата линия) на вашия аргумент срещу „ислямската култура“, или по-точно ония клишета за тази култура, с които ми се струва изпълнено и вашето, и онова на колежката ви, мислене. С други думи: не може да бъде, защото е „еврейско“. (Какво точно означава „еврейско“ се определя от съответния негов „познавач“, като, разбира се, се постановява, че то никога не би могло да има нещо общо със собственото – арийско, европейско, каквото поискате, а освен това се изхожда от твърдото убеждение, че клишираното „еврейско“ – в случая „ислямско“ – не подлежи на развитие и не може да бъде променено).

Смешното в случая разбира се е най-вече в това, че тези съждения се изказват от хора, които са в дълбок плен на илюзията, че САМИТЕ ТЕ нямат нищо общо с обсъжданото „не-европейско“, че те са „нещо друго“, не-ориенталци, не-азиатци, чисти европейци, разбира се. (Без да осъзнават, че ИМЕННО този тип презрително, невежо отношение към не-европейските култури е основната differentia specifica, по която на секундата се различават от реално-европейското неговите епигони и вечно изоставащи подражатели, които продължават да живеят с идеи, отхвърлени от модерна Европа преди минимум 60-70 години. От края на войната насам, приблизително).

Расизмът на огромна част от днешните българи, включително и „образовани“ такива, е просто ужасяващ, особено когато човек е успял да се раздели с него, под влияние именно на онова „европейско“, в което за публично изказване на подобни „научни съждения“ вие начаса бихте изгубили не само всякакви учени титли, длъжности и пр., но и уважението на повечето си приятели. Не бих искал да продължавам, наистина, още повече, че вие очевидно говорите без да имате ни най-малка представа от това до каква степен нещата, които ви се струват толкова „естествени“ и „подразбиращи се от само себе си“, са всъщност продукт от загнилото, мухлясало, престанало да има връзка с реалния свят, „научно“ (или „културно“) мислене на едно дълбоко провинциално общество – и особено неговите по-застаряващи поколения…

Съжалявам, че се виждам принуден отново да говоря по толкова радикален начин. Но това, което чета тук от вас и колежката ви, ако и под формата най-вече на намеци и „изтървани в афект приказки“, наистина ме „ужасява“. Очевидно има стени и наслойки, които никакви срещи със „западното“ и „европейското“ не могат да размият.

- 13-02-2014|Alexis

Не знам дали има въобще смисъл да взимам думата, защото виждам, че всеки гледа нещата от своя призма и тук няма никакво значение какво ще кажа, тъй като ще ми бъдат вменени някакви емоции и мисли, които аз лично дори не мога да предположа, че съществуват.

Адмирирам колежката ми доц.-док. Капка Лалова за дълбокият и обстранен преглед на този въпрос, който едва ли ще бъде възприет правилно и буквално през идните няколко години, тъй като първо опонентът трябва да е достоен събеседник, който трябва да има поне нейната ерудиция и поне нещо да е прочел по тези теми.

Аз лично работя в арабския свят от 10 години и имам ежедневни преки наблюдения и контакти върху всичко, което е свързано с техния начин на живот. Ако се говори за расизъм, което е некоректно изопачаване на статията, нека антирасистът отиде в кварталите във Франция, Германия, Англия, Холандия и др., където живеят милиони чуждестранни граждани (между другото пълноправни, дори с правата да гласуват в страните, в които се намират. Еквивалент на, на което в този свят скоро няма да има за чужденците) от други континенти и да видим дали един европеец ще се чувства спокоен и сигурен за живота си! ТОВА КОЕТО КАЗВАМ е расизъм и той се случва в центъра на Европа.

От друга страна, такъв расизъм не може да съществува в този свят(мюсюлмански или азиатски), тъй като никой друговерец в това капсуловано общество не бива приет напълно и пълноправно.

До тук с расизма

Дали ориенталската музика ще бъде (европеизирана), смятам че в тази статия въобще не се говори за такова нещо. А моето мнение е, че това не е необходимо, в разнообразието на този свят се крие красотата. И ние сме задължени да респектираме всичко което е различно, от това което мислим и чувстваме.

А ориентализма в операта, той си съществува и ще се развива и без нас, дребните мушици, които гледаме да се правим на важни, за да оправдаем наличието си на този свят. Дали ще се намерят още връзки между западната и източната култура е въпрос, на който ние не може да отговорим, защото това е в ръцете на гениите, които се раждат между другото на всякъде по света. ЕТО ТОВА Е ИСТИНА И НЕ Е РАСИЗЪМ!

Ако може, моля да бъдат възприети моите думи, без да се слага допълнителна интерпретация.

Както виждате съм доста остат, но не губя толерантността си и не се опитвам да давам мнения по въпроси, за които нямам никакво ДИРЕКТНО наблюдение и познание.

- 13-02-2014|Alexis

Извинявам се за думата „устат“, която е написана в коментара по-горе погрешно!

Но истината е, че нямам достатъчно време за подобни дискусии.

Бях предизвикан да пиша от некоректните изопачавания в коментарите на една толкова хубава тема.

Моля ви не отговаряйте без да сте подготвени и да сте живели поне малко накъде извън БГ.

- 13-02-2014|Самолет 005 – re:
капка лалова писа:

После идва бумът на 80-те години, когато се създават елитни симфонични оркестри.

Е, добре, но радиото, телевизията и градският живот дават приоритет на микс оркестрите, които не са нито симфонични, нито чалгаджийски, а са просто ТУРСКИ.

Благодаря! Всъщност дискусията ми помага много да научавам или поне да съм насочен към научаване. А наистина във форумите всичко живо се кара помежду си. Но човек отсява според нивото си и според настроението си в даден момент. Ние сме свръхсенсибилизирани и често хвърляме думи на ангро, но добре че, както казва Златко, всичко минава в забвението. Така че аз продължавам да бъда очарован…:):):)

- 13-02-2014|Златко

Няма проблем, добре сте дошъл, Алексис. Коментарът ви звучи искрено и беззлобно, за мен това е достатъчно. А що се отнася до това кой къде живее и до каква степен познава света извън България – накрая май всички се оказваме в ролята на слепците, дето опипват отделни части на слона, а след това казват какво било това слон…

(А що се отнася до самия мен, аз живея в света на стъклените перли, ако това ви говори нещо…)

- 13-02-2014|Самолет 005

Капка – а има ли разлика в пътя на Аръзбайджан към симфоничната и оперната музика. Азърбайджан, която според много хора си е една реплика на Турция (но не и според турците) търпи ли позитивно влияние от Русия, а защо не и като част от Съветския Съюз…

Но ми отговори само в случай, че прецените, че това не разводнява темата.

Има ли азърбайджански харем? Не ми се смейте! Опитвам се да се държа сериозно, но глупавите въпроси обикновено се задават под формата на шега…

- 13-02-2014|Златко

Между другото, страшно обичам разговорите, които започват с думите „аз не съм расист, НО…“

- 13-02-2014|Златко

И още нещо: покрай този материал рязко се увеличи броя на коментарите, очевидно писани от хора, които идват тук за пръв път и си нямат хал-хабер от това къде са попаднали, да не говорим пък за някаква представа какво прави това издание като цяло. Абе, хора, вие да не си пращате зад сцената тайни писъмца от рода „на помощ, братя и сестри, че ни бият, публично…“?

- 13-02-2014|Sevcan

Знаете ли, кое е най-смешното, ли да кажа или жалкото? Че се говори за една страна/държава/култура и пр., от страна на хора, които иначе признават, че не я познават много добре, но настояват пък, че техните виждания, за нея, са най-меродавни… Предлагам на читателите, четящи и/или търсещи информация, за каквото и да било, да я търсят на много и различни места, а не на пазара, където разни амбулантни търговци са се развикали, че именно тяхната стока е най-добрата … и единствената. Не върви сега и тук, аз да изкарам и моята сергия и да викам, ето ви списък, от първа ръка, на нещата, които казвате, че ги няма, в Турция… Потърсете, ще намерите…

- 13-02-2014|Златко

Изобщо, дами и господа музиканти и музиковеди, дали не е време най-учтиво да бъдете замолени да ограничавате в бъдеще обхвата на обобщенията си до областите, от които разбирате нещо (да речем, музиката), и да оставите социалните обобщения (и науки) на други хора? Не че очаквам кой знае каква полза от това, но все пак…

- 13-02-2014|Самолет 005

Мен пък да ме питаш коя е първата българска опера – да пукна, ако мога да отговоря. Това прави ли ме по-малко българин? Не! Напротив…:):):)

Това беше опит за сдобряване. Просто говорим, а не се разбираме…

- 13-02-2014|Самолет 005 – re:
читател писа:

… в ориенталските страни не би могло да има местна оперна култура в чистия й класически смисъл поради няколко причнини:

1. Мелодиите и тяхната хармонизация в акомпанимента на евентуален симфоничен оркестър би била невъзможна, заради макамите, които са необятни- те са не само ладова организация, но и организация образ и/или израз.

2. Сюжетите- или ще бъдат много древни, а не може да се пише само за древността или ще са само в областта на музикалната комедия. Поради религиозните забрани и общоприети нрави, свързани с исляма, жената не съществува, любовта е срамна, нормата повелява да не се играе на сцена, да не се рисува- особено образи на хора. В тези страни все още е валиден закона на честта. Не може да има хармонизация, защото в тази музика всички диатонични инструменти са безполезни – в ориенталската музика има още половин тон на четвърттона и 3/4 ти тон. От там идва усещането за вой!

Ето този коментар ми помага, въпреки че ако ми говореха на грузински примерно по щях да разбера. Но харесвам такива коментари защото ме насочват.

Аз в този форум съм писал, че живях около месец в апартамент, чийто балкон гледаше към най-прекрасната в Европа джамия… селимие в Одрин, а оттам всяка вечер в 3 или 4 часа започваше песента на мюезина. ПРЕКРАСНА… „като опера“. Сядах на балкона и слушах, защото беше професионално. Но наистина в крайната ми музикална неграмотност различавам веднага турски оркестър в класическия му вид от симфоничен оркестър в класическия му вид. Което ме правеше до известна степен доволен. Казвах си „Божке-ле-е-е! Колко съм извисен и интелЕгентен…

Исках да кажа, че всеки един от вас казва смислени неща, но излиза като караница. Освен това, Златко, аз не виждам нищо лошо хората да си пишат писма и да казват „Бият ме във форума! Идвайте на помощ!“ Така става джабала, а това е балканско разбираемо общуване…:):):)

Тезите и мненията са затова, за да се излагат; а читателита – за да подбираме… Освен това една медсестра от ушното отделение не чете тук. Е това вече беше супер-дискриминационно!:):):)

- 13-02-2014|Златко

Възможно е, Самолете. Но ти си тук от години насам, така че преценявай сам. Обикновено аз съм изключително рязък и безкомпромисен в заявленията си, но рядко махам коментари от форума (само в случаите, в които те взривяват не толкова идеологическите, колкото естетическите ми сетива, тоест са нетърпимо просташки или просто грозни). Но пък е абсолютно вярно това, че не е в характера ми да предпочитам дипломацията там, където според мен е нужно ясно и разбираемо говорене. Дали това е съвместимо с демокрацията или не – да преценяват хората сами…

- 13-02-2014|Златко

А инак, разбира се, няма нищо лошо в това хората да се викат взаимно на помощ. Проблемите започват от момента, в който „помагачите“ започнат да говорят тук някакви общи приказки или, още по-лошо, да правят някакви мащабни социални обобщения, изхождайки от музикалните си познания, тоест започнат да готвят онова, което изобретателният български народен творец е нарекъл „манджа с грозде“…

- 13-02-2014|капка лалова

към Самолет 005

Дали е имало хареми в Азърбейджан…

Първо нека да видим какво е видял Пушкин по време на пътешествието си в Ерзурум – той не е твърде далеч от Азърбейджан, а после ще поговорим за балета „Седемте красавици“ на Кара Караев и „Бахчисарайски фонтан“ на Борис Асафиев:

…“Я между тем, глядя около себя, увидел вдруг над самой дверью круглое окошко, и в этом круглом окошке 5 или 6 круглых голов с черными любопытными глазами. Я хотел было сообщить о своем открытии г. А, но головки закивали, замигали, несколько пальчиков стали мне грозить, давая знать, чтоб я молчал. Я повиновался; и не поделился моею находкою. Все они были приятны лицом, но не было ни одной красавицы; та, которая разговаривала у дверей с г. А(брамовичем) была, вероятно, повелительницею харема, сокровищницею сердец — Розою любви — по крайней мере, я так воображал.

Наконец г. А прекратил свои расспросы. Дверь затворилась. Лица в окошке исчезли. Мы осмотрели сад и дом, и возвратились, очень довольные своим посольством.

Таким образом, видел я харем: это удалось редкому европейцу. Вот вам основание для восточного романа…“

- 13-02-2014|Sevcan – re: re:

Самолет 005 писа:

читател писа:

… в ориенталските страни не би могло да има местна оперна култура в чистия й класически смисъл поради няколко причнини:

1. Мелодиите и тяхната хармонизация в акомпанимента на евентуален симфоничен оркестър би била невъзможна, заради макамите, които са необятни- те са не само ладова организация, но и организация образ и/или израз.

2. Сюжетите- или ще бъдат много древни, а не може да се пише само за древността или ще са само в областта на музикалната комедия. Поради религиозните забрани и общоприети нрави, свързани с исляма, жената не съществува, любовта е срамна, нормата повелява да не се играе на сцена, да не се рисува- особено образи на хора. В тези страни все още е валиден закона на честта. Не може да има хармонизация, защото в тази музика всички диатонични инструменти са безполезни – в ориенталската музика има още половин тон на четвърттона и 3/4 ти тон. От там идва усещането за вой!

Ето този коментар ми помага, въпреки че ако ми говореха на грузински примерно по щях да разбера. Но харесвам такива коментари защото ме насочват.

Много ми е интересно, ама наистина, не се подигравам, към какво Ви насочи този цитат? Moже и мен да ме насочи. Защото в някои мюсюлмански (там където преобладава мюсюлманското население, за ислямските не говоря) държави, просто не е така… Примерно Турция… Има си и балет, и опера, и оперно изкуство, и композитори, и музиканти и виртуози и пр. и пр. Има дългогодишни и световноизвестни фестивали, където могат да се видят всички тия неща, както и по световните сцени, и не от вчера… А, доколко са те „в чистия си класически вид“… извинете, вие знаете ли чистия класически вид на операта?… Да, именно вие, който едва ли сте медсестра, от ушното…

Усещане за вой… нямам думи…

- 13-02-2014|Нора

По принцип не съм по4итателка на Dyer, но като 4ета пове4ето от коментарите в тази дискусия, следния цитат ми се струва много уместен: „The highest form of ignorance is when you reject something you don‘t know anything about.“

- 13-02-2014|Златко

Не бива да се сърдим прекомерно на нашия инак тъй мил съфорумец, Самолета. Надявам се да извините отклонението към обсъждането на нечия лична философия, което ще си позволя тук, но го правя воден най-вече от надеждата, че то може да се окаже нещо като урок за всички ни (урок, поднесен с уважение към личността на носителя му).

И така, бидейки принуден от природата да живее живот на човек „извън“, Самолетът се е оказал конфронтиран с опит и преживявания, които повечето от нас, за свой собствен късмет, не са имали никога (имам пред вид най-вече ужасните сцени на насилие, които веднъж беше споменал тук, както и всичко останало, което всеки от нас може да си представи в живота на шестдесетгодишен гей-мъж в България; казвам всичко това само защото самият той никога не го е крил). С две думи – той е успял да оцелее, въпреки всичко. И това го е довело да изработването на един вид лична философия, която аз намирам прелюбопитна (самият той я нарича „прагматизъм“; аз съм по-скоро склонен да я разглеждам като форма на възможно най-чисто пост-модерно недоверие към каквито и да било утвърдени авторитети). Острият му интелект е успял да я облече в една понякога силно впечатляваща ирония, но по същество тя представлява най-чистата форма на протест, която самият аз мога да си представя: не приемам НИЩО като неподлежащо на въпрос, колкото и пищна да е моралната (логическа?) премяна, в която се опитва да го облече този или онзи.

Оттук и (нерядката му) склонност да „приема“ като, да ги наречем така, не чак толкова проблематични, някои мнения и възгледи, които в живота самият той вероятно не споделя (не съм го чувал дотук да изказва предразсъдъци срещу други хора, независимо дали на етническа или каквато и да било друга основа; оттук и недоверието ми към неговата „доброжелателност“ към силно етнизираните (расистки?) твърдения, около които се върти тукашният ни разговор). Самолетът просто обича да си играе с всичко, сигурно защото гадният живот го е научил, че, обвържеш ли се „яко“ с която и да било идея (а може би и човешко същество), то рано или късно трябва да очакваш, че то (той, тя) ще се обърне точно в най-уязвимия ти момент и ще те натресе така, както не го е правил и най-злият ти враг. Прост инстинкт за самосъхранение, облечен в нелоша философска дреха, мисля си самият аз.

И си казвам начаса: „да пази Господ от такова познание!“

(Самолетски, ако смяташ, че в този коментар има каквито и да било недопустими изказвания относно собствената ти личност, той ще изчезне начаса). Не изпитвам неуважение към онова, за което говоря, поне в този случай…

П. П. Към Нора: дали ще ви се стори прекалено дребнаво, ако ви помоля да изписвате „ч“-тата в коментарите си? Някак не мога да свържа този вид писане със сериозността, която инак коментарите ви предават. Моля извинете ме…

- 13-02-2014|Златко

Между другото, Самолетски, в коментарите си ти винаги се позоваваш на Чарлз Пиърс, но самият аз имам усещането, че Мишел Фуко може да се окаже много по-твой човек. Опитвал ли си го?

- 13-02-2014|Sevcan

Не мога да не го напиша, така, че ще ме изтраете още малко…:)

Удивлението ми към невежеството, на иначе „учени“ хора, беше насочено най-малко към Самолет, което, предполагам, той е разбрал. Даже, по едно време, съвсем ясно долових тъничката ирония… но тъй като и аз съм от сорта „парен каша духа“, предпочетох да запазя фронта цял:) Оттук, може би, вече се е разбрало, че аз също „не приемам НИЩО като неподлежащо на въпрос“, независимо за какво става дума. Може да изглеждам и с шовинистична насоченост, но това да не лъже никого, защото, всичко подлежи на доказване, не само с думи и с „аз така знам“… Най -трудно е човек да излезе от удобната, изградена, с години и много труд, топла и съхраняваща социална, етническа, образователна и пр. черупка, където се е натикал, не без собствено усилие и да си мисли, че е кой знае какво или, точно обратното, че е едно нищо, докато един ден не го изритат от там… Е, светът не е такъв, какъвто искаме да е…Той е такъв, какъвто е, и на нас се пада нелеката участ да го преглъщаме, такъв каъвто е. Имаше един хубав лаф; като ще те …, поне гледай да ти е хубаво… Т. е. бъди по-широко приемащ действителността… Мисля си, особено когато почнах да гледам отвън, че хората в и от България, имат проблем точно с това…

- 13-02-2014|Нора

Златко, с удоволствие бих изписвала „ch“, просто я нямам тази буква. За мен също е проблем и дори се опитвам да използвам думи, които не съдържат тази буква. Ако настоявате да изписвам „ch“ на кирилица, то тогава въобще няма да мога да коментирам.

- 13-02-2014|капка лалова – към Самолет

…“Сядах на балкона и слушах, защото беше професионално. Но наистина в крайната ми музикална неграмотност различавам веднага турски оркестър в класическия му вид от симфоничен оркестър в класическия му вид. Което ме правеше до известна степен доволен. Казвах си „Божке-ле-е-е! Колко съм извисен и интелЕгентен…“

Напълно ти вярвам, Самолет, защото генералната разлика между турската /индийската, арабската/ музика е в наличието на интервали, които са по-малки от полутона – четвърт тонове и др. в скалата от половин тон до четвърт тон, като има и такива, които са по-малки от четвърт тон. Т. е. тези системи са различни от единната стандартизирана европейска система, която е темперирана и почива на разделянето на октавата на 12 равни части. Това е труден процес, който е продължил повече от 2000 години – от времето, когато Питагор открива т. нар. „питагорова кома“ до времето на Йохан Себастиан Бах, когато се конструира първото съвременно темперирано пиано, на което е можело да се свири във всички 24 мажорни и минорни тоналности.

Бах, който е първият експерт на тези пиана, създава своите 2 знаменити сборника „Добре темперирано пиано“, за да ознаменува именно успешното „разпределение“ на „питагоровата кома“ така, че да бъде възможно равноправното /точно/ подреждане на музикалната скала по полутонове. Така че, европейската музикална система е интелектуален продукт на рациото, което се усеща веднага при слушане, и без човек да е запознат с тази сложна акустична теория и механика. Докато музиката в Азия и Африка си остава донякъде ирационална…

Дали това е „виене“, както го нарекоха колегите, е, нека ни извинят за музикалния жаргон. Да го наречем „плъзгане“, glissando или нещо такова…

Те се опитваха да го обяснят с макамите в турската музика, с диатоника и четвърт тонове, аз се опитвах да го обясня с „темпериран строй“, насочих ги към водещия теоретико-композиторския факултет към Музикална Академия доц. д-р Андрей Диамандиев. Но не, компанията Златкови е по-компетентна от нас във всяко отношение…И на хората им писна, та се изразиха на разговорен език.

По-важното е, че това, което ти се е струвало, че долавяш с ушите си, вече го разбираш и теоретично, доколкото успях да ти го обясня без много термини.

Колкото до „недоверието“ към твоята „доброжелателност“ към мен и моите колеги…, все пак ти го обясних не на грузински и знам, че си ме разбрал.

- 13-02-2014|капка лалова – корекция

…генералната разлика между турската /индийска, арабска/ и европейската музика…

- 13-02-2014|капка лалова

Колкото до „Помощ, че ни бият!“, нас и да ни уволнят като доктори, доценти и пр. от някоя Академия или пък от вашето списание, то ние си имаме занаят – като колегата д-р Самолет. Уволнявали са ни от едни академии и са ни назначавали в други Пък и да ни уволнят от всякъде – можем да свирим и да пеем, гладни няма да останем.

Вие се замислете върху меланхоличния автобиографичен монолог на Севчан: „Най -трудно е човек да излезе от удобната, изградена, с години и много труд, топла и съхраняваща социална, етническа, образователна и пр. черупка, където се е натикал, не без собствено усилие и да си мисли, че е кой знае какво или, точно обратното, че е едно нищо, докато един ден не го изритат от там..“

Може и да го изритат, но какво да ви правя!

…

Все пак имаме „доброжелателен“ доктор в компанията, ще ви окаже първа помощ…

- 13-02-2014|Златко

Надявам се за всички да бъде интересно да послушат този откъс от един от по-интересните и успешни експерименти при смесването на класически ориенталски и европейски музикални стилове. Албумът „Моцарт в Египет“, за който може би сте чували, имаше доста голям успех във Франция през 1997 г. Не е точно видът музика, пред която бих се захласнал, но при всички случаи намирам експеримента за много интересен и окуражителен.

Ето тук линк към едно от парчетата в YouTube:

Mozart in Egypt- Lamma Bada Yatathenna-Symphony No. 40

Ако се изпише фразата Mozart in Egypt, тубата предлага солиден избор от най-различни миксове от този род.

Какъв ти тук ужас, той пеел, човекът…

П. П. Към Нора: не знаех, че става дума за технически проблем…

- 13-02-2014|капка лалова

Тази андалузко-арабска поема е посветена на Зириаб. Малко информация за него, на когото му е интересно:

… За поетичиския финес на тази традиция /андалузката поезия/ допринасят поети като Али Ибн Нафи / 789—857/, познат като Зириаб. За него се знае, че е роден в Багдад, където е учил при известния музикант Исхак Ал Маусили. Заслугите на Зириаб, чиято самоличност е оспорвана от някои историци, но сериозно аргументирана от други, са уникални. Те се състоят в това, че той пренася източния цивилизационен модел в неговата комплексност в двора на своя меценат – халифа на Кордова Ибн Ал Рахман II (822-852), като му придава изтънченост и блясък.

Зириаб изцяло променя стандарта и естетиката на поведение в Кордова, като реформира всички аспекти от културата на бита – хигиена, мода, обноски, етикеция на храненето. Създава функционална мода за различните сезони и полусезони с изискването за сутрешно следобедно и вечерно облекло, като учредява фабрики, произвеждащи тъкани от памук и коприна с особено финна фактура. Налага различен тип меню за трикратно хранене със съответните блюда, като акцентира върху кристала, в чието производство му помага поетът астроном химик и технолог Абас ибн Фирнас /810-887/.

Зириаб открива и първите козметични салони за красота, използващи нови продукти в козметиката – дезедорантите, пастата за зъби, бръсненето за мъжете, донесени от Багдад – радикален поврат сред население, което не ползва топлата вода и съпуна и носи дрехите си без да се перат, докато се разпаднат. Заедно с това той заменя суровия семпъл вътрешен интериор с уюта от приказките на Шехерезада.

Зириаб преди всичко е музикант, а за елита на Кордова е вълнуващо преживяване да наблюдава финните му ръце, „изкусно дърпащи струните на лютнята с нокът на орел“. Този човек, бил някога роб, не се обляга само на интуицията си, а използва новите си възможности, за да учи и експериментира. В 852 Зириаб става свидетел на първия летателен полет. Неговият съдружник Абас Ибн Фирнас изпробва летателна машина, с която полита от минарето на Голямата джамия в Кордова…

- 13-02-2014|капка лалова

Но не смятам, че несръчното прибавяне на ударни инструменти към Моцарт прави микс…

Моцарт ми пречи да слушам тази музика, както и тя ми пречи да чуя Моцарт. В този „експеримент“ просто е играла ножицата – фрагменти от едното и от другото. Двата типа музика си остават като два космоса, които не се срещат, независимо от това, че някой ги е залепил един до друг…

- 14-02-2014|капка лалова – към Самолет

В операта „Шах Исмаил“ на азербейджанския композитор Муслим Магумаев може да чуете точно тези плъзгания, хълцания, тремоли, glissandi и пр. орнаменти, характерни за народната азербейджанска музика: 1:06:35 – 1:12:00. И то защо – защото в тази отсечка оркестърът е изключен. Получава се нещо като „сух речитатив“, което обикновено в класическата опера е в съпровод на пиано. Тук пък не е речитатив, а /народно/ пеене в съпровод на струнния народен инструмент тар.

Интересно и това, че за подобна роля се изисква универсален певец – оперен и народен едновременно. В България нямаме такива. Това би било непосилна задача. Имаме оперен и естраден в едно /Орлин Горанов/, но това е нещо друго.

- 14-02-2014|Vazhiten – Vazhiten

I dvete vi iskam v harema!

- 14-02-2014|Самолет 005 – Много дълъг постинг!
Златко писа:

Не бива да се сърдим прекомерно на нашия инак тъй мил съфорумец, Самолета…

===

Самолетът просто обича да си играе с всичко, сигурно защото гадният живот го е научил, че, обвържеш ли се „яко“ с която и да било идея (а може би и човешко същество), то рано или късно трябва да очакваш, че то (той, тя) ще се обърне точно в най-уязвимия ти момент и ще те натресе така, както не го е правил и най-злият ти враг. Прост инстинкт за самосъхранение, облечен в нелоша философска дреха, мисля си самият аз.

И си казвам начаса: „да пази Господ от такова познание!“

„Ефект“ е ключовата дума на личната ми философия, говорейки за лична умонагласа, и това, което Златко е видял в мен, чрез написаното от мен тук във форума, е точно ефект, а не представяне на ИДЕИ.

Не трябва, Златко, да изтриваш написаното за мен, защото то е начин до достигане към познание; то е впечатления и е насока към това защо се отнасям към един коментар благосклонно, а към друг – с недоверие. Така отговарям общо, а в някой друг коментар и конкретно на Севджан за онова, което макар и написано на „грузински“ ме насочва.

Не съм сигурен, че разбирам от какво познание трябва да ни пази Господ, но за мен мъжкото начало е именно в идеите. По това се различава мъжът от гея и дори донякъде от жената. Силно биологичната и по този начин архетипна позиция на мъжкото е в постигането на власт чрез сила – сила на мускулите, сила на ума, сила на волята, тоест убедеността, сила на духа… Мъжете постигат себеутвърждаване чрез сила, каквато и да е тя – Кубрат Пулев например – можеш ли да му цапардосаш два шамара – не, не можеш… Но все ще се намери някой, по-млад, по-увелен, който да му оспори властта. Грубо казано, винаги се намира някой, който оспорва властта на мъжа по очевидно мъжки начин – чрез цапардосване на два шамара, та даже и духовни шамари. Затова мъжкото е толкова очевидно – даже и ерекцията е очевидна. Фалусът е очевиден и всички припадаме по размера. Няма отдавна мъжки харем, но има казарма. Ако има мъжки харем, той трябва да е на базата на ясна йерархия като при всички мъжки обществени структури – армия (с генерали и редници); духовна армия – монашество (с патриарси и обикновени послушници); политически структури с президенти и демократично размазани обикновени политици. Йерархията е мъжка структура; тя въвежда ред по отношение на властта. Казвам го, защото в тази тема се говори за ВЛАСТ.

Женското начало, най-опростенчески казано, не се интересува от йерархия. Женското начало, ако се интересува от власт, то е не с оглед на утвърждаване – достатъчно е женското животно да се разгони и то вече властва над мъжкото; то е вече утвърдено във властта си. Мъжкото животно почти не казва – „Не, не ми се еbе днес в 9.45; я да го отложим за 18.30!“ (примерът е просташки, но ми е необходим)… Женското животно властва над мъжкото на базата на своята отговорност да поеме НЕГО – утвърдения в стадото силен и юначен. Но тази отговорност изисква силно чувство за целесъобразност. А целесъобразността „разгонва фамилията“ на ИДЕИТЕ, защото идеята трябва да докаже, че е целесъобразна и обикновено това не става!!! Защо не става е много дълга тема…

Идеята обаче е по-корава конструкция от целесъобразността. Идеята има други изисквания в сравнение с целесъобразността. Идеята е силно свързана с утвърждаването си, което изисква власт и чак след това се проявява сгромолясването и›. А целесъобразността изисква анализ и преценка. Анализът и преценката не са толкова близко до утвърждаване на идеята в сравнение с властта. Преценката не утвърждава бързо. Идеята може да е светкавична в своята утвърденост.

Така че женският път е по-труден и по-компромисен. Мъжкият път е по-жертвен и по-безкомпромисен. Имаше един научно-документален филм за размножаването при носорозите. Една разгонена женска пасе. Двама мъжкари се бият за нея. Биха се, биха се… единият умря, а другият в 120 люти рани, полужив, полуумрял я оплоди. А тя през цялото време пасеше. Тя не забеляза драмата. Тя пасеше и пасеше, за да трупа маса за бъдещо кърмене и т. н. За нея мъжката драма беше напълно пренебрежително занимание! Чест, достойнство, стратегия, тактика, рани… абе простотии!

Дотук изръсих един куп дрънканици от гледна точка на някаква биологична оправданост на половете. Но идва социумът и ролята на половете вече става и социална, което прави сложнотията. Властта и домогването до власт ставата вече както обект на сила, така и обект на целесъобразност. С появяването на философията пък сложнотията става още по-сложна, защото философията се стреми да обгледа нещата и не само че не може да ги обгледа, но ги и недоглежда. Въпреки това обаче философът си избира перспектива към гледката, а и гледна точка – опори, на които да се занити в непрекъсното движещото се пространство. Опорната точка на прагматизма е ефектът, резултатът от даден акт. Това не означава изчакване. Това означава предугаждане. Основно есе на прагматистите е есето на Пърс „A Guess at the Riddle“ – (предположение за) отговор на загадката. Това предположение, ако се сбъдне – толкоз по-добре. Но къде тук е идеята? Няма я!

Разбира се, че това, което казах е напълно недостатъчно и напълно оспоримо. То е толкова опростено в конструкцията си, че изисква хиляди други доуточнявания. Но то даваше отговор на това, защо не съм привърженик на идеите. А то е различно от Златковата интерпретация за постмодерното недоверие. Аз държа на Пърсовия термин – „съмнение“.

Къде се вмества моята гей природа – в нерадушното приемане на идеите – не-е-е! това може да е характеристика на всеки хетеросексуален. Какво е характерно за гея? В утвърждаването (все пак геят е мъж, а говорехме, че утвърждаването е мъжката позиция). Какво пък точно утвърждава геят? Ами присъствието си, а после идва останалото… Смята се, че геят е аутсайдер, но това не е точно! Геят е винаги обвиняван и той трябва да защитава присъствие. Всеки е аутсайдер по даден белет – един е дебел, друг е късоглед с очила, трети е космат, четвърти е дъргуч… и т. н. На мен от малък са ми втълпявали, че аз съм ненормален и недъгав. А когато се осъзнаеш като гей и някъде го съобщиш по чисто целесъобразни причини за нужната информация, то веднага с обвиненията за ненормалност, извратеност, недъгавост идва и обвинението за натрапчивост. Основното обвинение е, че сме ненормални и недостатъчни. Всеки млад гей приема ще не ще (по-болезнено или по-малко депресивно), че е ненормален, като впоследствие надмогва това. Настояването на обществото за нашата ненормалност е толкова силно, че ти не можеш да го пренебрегнеш. И започваш да се вглеждаш в типа „ненормалност“, която представляваш. Но започваш да се вглеждаш и в нормалността на „нормалните“ хетеросексуали. И виждаш тази тяхна „нормалност“ като убеждение колко много им отнема. Виждаш колко много нормалността им пречи да се държат нормално. Виждаш как те превръщат сексуалността си в религия и идеология, което е нещо твърде ненормално. Виждаш как те, експроприирали идеята за нормалност, стават причина за ненормално използване дори на властта (ефектите са войни, конфликти на базата на религии и идеологии). Виждаш, че експроприирането на идеята за нормалност не дава на някои индивиди – „свръхнормални“ дори да живеят удоволствено, като единственото им удоволствие, което им остава, е да отрекат правото ти на съществуване. Намесвам гей елемента в илюзията ни за власт и спирам. Защото темата включва илюзията за власт, а Златко ме подръчна да говоря и за гей (това е като оправдание, за да не ме обвините в натрапчивост!) „Smile“… Ако геят има мераци за власт, той вече става заплаха. Мъжът може да властва, но не и геят. Поради това на геят му остава единствено да утвърди присъствието си, без да разбуни страхове.

Има още много да се каже, но засега толкова. Приемам опровержения. Дори приемам конструкции от рода „какъв идиот трябва да си, за да кажеш…(и следва цитат от мое мъдруване). Приемам…:):):)

Златко ме приема много толерантно и казва, че аз си играя с всичко. Демонстрирах една игра на мисли, защото гейовете сме наистина инфантилни и си играем, дори понякога с две топки в торбичка…:):):)

Но основната ми мисъл беше за ефекта, а не за идеята. Аз се стремя към ефекти и разпознаването им. Към това познание Господ не би ни спрял според мен…

- 14-02-2014|Златко

Благодаря ти за този изключително интересен и информативен постинг, Самолете. Две неща имам към теб. Първо – пояснението, че под „да пази Господ…“ имах пред вид да пази Господ от толкова страдание-познание (може и да е клиширано, но така възприемам пътя, по който си минал). Второто е една молба. Постингът ти толкова много ми хареса, че ти предлагам да го публикувам като отделен текст в списанието (разбира се, при пълно запазване на анонимността ти).

Поздрави,

Златко

П. П. Предполагам, че в началото му ще трябва да сложа – като един вид въведение – поне част от коментарите, които го предхождаха. Ако това изглежда като опит да се тикам в очите на хората, може и да не го правим, но без него твоите обяснения някак стават по-трудно разбираеми. Ти как смяташ?

- 14-02-2014|Самолет 005 – ok!

Нямам против! Тъкмо ако някой поиска обяснение, да мога да се обясня…

Това е в контекста на казармения лаф „Не ми се обяснявай, бе новобранец!“:):):)

- 14-02-2014|капка лалова

Самолете, аплодисменти!

Най-после разбрах защо толкова дълго и упорито следвах тази дискусия – заради „предугаждането“, че нещо ще науча и заради удоволствието да го науча.

Чудех се защо темата за позицията/присъствието на гея беше /донякъде вероломно/ въведена. Имах желание да ти се извиня за нездравата „доброжелателност“, в която те обвиниха заради мен. Мислех си дали, все пак, не съм лезбийка със сбъркани „мъжки“ инстинкти…smile

Този текст ми е необходим. Ако Златко го публикува, няма да ми се налага да търся околни пътища да го цитирам…

Все пак, изпълнихме заедно една /Вагнерова/ опера, а се знае, че в такива случаи /фестивалите в Байройт/ певците влизат в режима на боксов мач – антрактите вместо 20 мин. са един час, артистите взимат душове, правят им масажи и т н т …smile

Това, което ти направи, се нарича Coda.

Никой повече нищо не може да каже, защото и да каже, то е казано афористично в твоя текст. Не става дума за интелектуализъм, естетика и аристократизъм. Аз виждам в него талант.

Вярвам, че със Златко сме в консенсус по този въпрос и че той също е извлякъл ползите за своето списание от тази дискусия.

Моля да ме държите в течение за публикуването на твоя постинг: lalova123@gmail. com

- 14-02-2014|капка лалова

PS

Самолет,

Трябва да ти кажа, че ще ми липсваш.

Много хубаво си летяхме – ти със самолет, аз с въртолет. Е, от време на време спирах да паса, но нямаше как, пък и се омотах с мъжките носорози, та и малко кръв пролях…smile

Не знам как да те открия из лабиринтите на „Либерален преглед“, но ако искаш да си побъбрим по странични теми, знаеш как да ме намериш.

Аз скоро отивам при „Читател“ в Тунис, после ще ходя при Марино Марини във Флоренция, по-нататък при Алекс в Париж. Защо да си подаваме

„листчета зад сцената“, след като имаме такива хубави поводи да ни е весело. smile

Вече научих доста неща за теб. Сега, ако ми подшушнеш и в коя точка на планетата си, защо да не прехвърча да пийнем по едно за здравето на „Либерален преглед“!

- 14-02-2014|Bollocks

Ангелов, събери ги и ги прати на меден месец. Додяха ни много:(

- 14-02-2014|капка лалова

Bollocks, каквото и да искаш да кажеш, завесата вече падна. Няма място за нови играчи…

Май нещо си се залутал…, пък и виждам, че няма какво да кажеш.

- 14-02-2014|Златко

Действително, продуктивната част от дискусията, ако някога я е имало, вече изглежда изчерпана. Закривам заседанието…

Последното престъпление на „възродителния процес“ – част 1

Автор: Михаил Иванов

На 17 януари в новата семинарна зала на Софийския университет се състоя представяне на документалния сборник „Държавна сигурност – Смяната на имената – Възродителният процес (1945 – 1990 г.)“, двутомно издание на Комисията по досиетата (в книжно тяло и разширен електронен вариант). Имената на съставителите, за съжаление, не са изписани, но по време на обсъждането се разбра, че той е дело на млади хора – служители в комисията, като главната роля е на младата историчка-архивистка Росица Маркова. Очевидна е амбицията на Комисията по досиетата да разгърне архивистка и документална дейност, при което да се разчита, както на поканени отвън автори, така, и то във все по-голяма степен, на привлечени на работа в комисията специалисти. Безспорно едно начало вече е поставено. Това поражда надеждата, че може би най-после у нас ще бъде създаден така липсващият „Институт за паметта“.

Когато вечерта се прибрах в къщи, веднага започнах да чета и преглеждам текстовете. За да се обхване всичко, като се изчете подробно, се иска много работа, защото електронният вариант съдържа общо 2 843 pdf страници. Останах с впечатлението, че е направено нещо полезно. По този начин се допълва с нови важни документи вече богатата документална книжнина за политиката на комунистическия режим към турците, помаците и ромите. Тук трябва да се споменат двата тома на Искра Баева и Евгения Калинова „Възродителният процес“, сборниците на Веселин Ангелов „Асимилаторската кампания срещу турското национално малцинство в България (1984–1989)“, „Протестните акции на турците в България (януари – май 1989 г.)“, „Държавна сигурност срещу неформалните организации в България (1987–1989) и разбира се предизвикващия и днес вълнение у мен сборник с интервюта и репортажи на Румяна Узунова „Някога, в 89-а“ (в книжен и разширен електронен вариант), съставен от Лиляна Александриева. Не са малко и интернет-страниците, на които се поместват документи по темата.

Извършеното от нашите документалисти като че ли вече е достатъчно, за да се реконструира този важен раздел от българската история в периода между 1984 и 1989 г. Оставащите празни места в пъзела вече биха могли да се запълнят със спомените и интервютата на основните участници в борбата срещу режима за демократичен преход и етнокултурни права. Такива спомени и интервюта вече се появиха, като продължават да се множат. Някой би добавил – със спомените и интервютата и на представителите на репресивната машина по това време и ще бъде прав, но за това няма защо да се притесняваме – има вече немалко съчинения, които представят възгледа на тази страна в събитията.

Когато привършвах на третия ден с прегледа и на втория том, погледът ми с изненада се спря върху документ, съдържащ информация, която търсех отдавна. Това беше изготвена от Шесто управление на ДС „Информация, относно някои проблеми в организацията по пренасочването, трайното устройване и контраразузнавателното обезпечаване на потомци на ислямизираните в миналото българи“. Строго секретният материал е с регистрация от 29 октомври 1989 г., подписана от началника на управлението генерал-лейтенант А. Мусаков.

Информацията ме върна с 24 години назад – в края на 1989 г., когато в общия поток на неформални организации изграждахме Комитета за национално помирение – организация, в която се бяхме събрали хора от различни народности с желание да помогнем етническите отношения у нас да станат добри.

В онези дни ми се обади Соломон Паси и поиска да ме запознае с негов познат турчин – лекар от Търговище, който търсеше помощ от нас. По това време Мони беше симпатично дръгливо момче с буйна къдрава коса и брада, облечен с топъл пуловер и дънки. На никого не му идваше на ум, че това е бъдещият председател на Атлантическия клуб и външният министър, който ще плаче от умиление в обятията на министър-председателя Симеон Сакскобурготски при приемането ни в НАТО.

Срещнахме се на 23 декември (събота надвечер) в една сладкарница на ъгъла на „Шипка“ и „Димитър Полянов“ (сега „Кракра“).

Така се запознах с доктор Осман Ачикбашиев от Търговище, който ни разказа накратко своята история: През октомври пристигат у тях длъжностни лица, които дават броени часове на семейството да се подготвят за заминаване, като вземат най-необходимото. Автобусът бързо се напълва с хора. Транспортират ги заедно с други от Търговище в Северозападна България, където ги разквартируват по селата. След промяната на 10 ноември Ачикбашиеви се връщат в Търговище, но намират в жилището настанени други хора, а той междувременно е останал без работа.

След като се разделихме, ние с Мони отидохме в университета, където в една от аудиториите се проведе второто събрание на комитета, на което трябваше да си изберем ръководство. В края на събранието той, както се бяхме уговорили, разказа пред всички за нашата среща.

По-късно във вестник „Нова светлина“ се появиха репортажи, които разказваха и за други пострадали по същия начин, както доктор Ачикбашиев и неговото семейство. Запазил съм две изрезки от вестника, с разкази за тяхната съдба. Ето някои извадки:[367]

Вестник „Нова светлина“ от 20 март 1990 г., „От изворите на тоталитаризма. Изгнание за непослушните“, автор Емил Максимов (кореспондент от Търговище):

„…Още на 12 октомври 65 семейства от Търговище, десетки от град Омуртаг, под милиционерска стража бяха изкарани от домовете им. Десетки работници бяха принудени да напуснат машините, цеховете, фермите, без да знаят причините… След обяд на същия ден земята на „сборния пункт“ край Лиляк се напои със сълзите на интернираните и техните изпращачи.

Нека да не бъдем голословни и да подкрепим казаното с конкретни факти:

Нели Миланова, работничка в стола на колективното земеделско стопанство в с. Бистра:

Насила бяхме изкарани от жилището, което е ведомствено на строителна фирма „Поляница“. Съпругът ми Иван по професия е строителен работник, но е трудоустроен по болест. Няколко дни преди да бъдем интернирани получи бъбречна криза и постъпи в болница. Изгониха го по пижама, не му дадоха възможност дори да си облече дрехите. Имаме три деца – момичета…

В жилището ни в момента живее семейство с едно дете. Отнесох въпроса до прокуратурата в Търговище. Получихме отговор, че този въпрос не е в тяхна компетентност, че с неговото решаване се занимава общинският народен съвет.

Виолета Маринова, майка на едно дете кърмаче от Търговище:

На 12 октомври сутринта в 06.00 часа сутринта в апартамента ни на ул. „Радецки“ № 39 дойдоха двама милиционери. Прибраха свекъра ми Атанас Маринов с всичките паспорти на семейството. Върна се след два часа с товарна кола. Каза, че бързо трябва да натоварим багажа, интернират ни. Детето ми тогава беше на 20 дни. Тръгнахме с три бурканчета кисело мляко, не ни дадоха възможност да вземем дори вода. В с. Бутан, Михайловградско, бяхме настанени в една барака, всяка сутрин молех кмета за едно бурканче кисело мляко.

Благославяме 10 ноември. Върнахме се отново в родното място. В жилището ни, за което по три пъти на ден идваха специалисти и ни агитираха да го продадем, сега живеят други хора…“

Вестник „Нова светлина“ от 18 декември 1990 г., „Казана дума, хвърлен камък!“, автор Мехмет Сансаров:

„…Кулминацията на злото идва след едно съвещание на 10 октомври 1989 година в Областния комитет на БКП в Разград, където е бил разгледан документът на ЦК на БКП „За някои актуални събития и тяхното въздействие върху преустройството“.[368] Изводите на „другарите“ са:

- Слаба е работата на интелигенцията от средите на турците за изясняване на произхода на това население.

- Завръщащите се[369] да бъдат насочени на работа и местоживеене в ония райони на България, където има нужда от работна ръка.

- Да се премахнат условията, водещи към създаване на обособена етническа общност на турците.

Веднага след това съвещание във Вятово пристига Цаньо Габровски в качеството си на пълномощник на Министерския съвет за Разградска и Варненска области… Давам думата на Иван Христов (Исмаил Аптулов), бивш председател на Изпълнителния комитет на Общинския народен съвет (ОбНС) във Вятово:

Габровски прояви интерес какво мюсюлманско население е останало в общината. „40 на сто“, казах аз. „Много е, отвърна той. – 70 на сто от това население да се изсели в райони, които са оголени и пустеещи… На разговора присъстваха Тодор Дочев, секретар на ОбНС, и капитан Недков, началник на МВР…

На това събрание Цаньо Габровски препоръчва ултимативно да се подготвят списъци на хората, които ще бъдат разселени по следните причини:

- Продали къщите си, заминали (за Турция – б. М. И.) и се завърнали и тези, които не са заминали (не са успели да пресекат границата – б. М. И.).

- Които са участвали в демонстрации и по време на събитията (през май 1989 г. – б. М. И.) са искали правата си.

- Които, според властта, са „твърдоглави“.

- Които по време на „възродителния процес“ са изказали несъгласие.

- Продали къщите си по местата, където са живеели и работили (но не получили международен паспорт – б. М. И.), и сега са на подслон при близките си по селата.

Постави 10 дни срок и си замина – продължава разказа си Иван Христов. – …Направиха се списъци и се оставиха на одобрение от Общинския партиен комитет… Трябваше да осигуря 68 камиона за сметка на държавата. Осигурих 6. През нощта на 16 октомври валеше ситен дъжд, а хората си товареха багажа.

От общината били разселени 8 семейства, които отначало са били приети от местното население като убийци и рецидивисти. Но скоро в Михайловградското село Горно Белотинци българите разбрали, че това са трудолюбиви и родолюбиви хора, които с нищо не се различават от тях. Това научих от интернираните Зафер Ризаев от с. Глоджево и Хюсню Кючюков от с. Смирненски.

Преди да тръгнем оттук българските ни паспорти бяха грубо, до скъсване, зачеркнати с химикалка от местните органи. На тях пишеше „невалиден“ – разказваха двамата интернирани.“

В Централния държавен архив се пазят материалите от съвещанието на Политбюро от 1 септември, за което стана дума в репортажа на Мехмет Сансаров:

ПРОТОКОЛ „А“ № 183

ОТ ЗАСЕДАНИЕТО НА ПОЛИТБЮРО НА ЦК НА БКП

НА 1 СЕПТЕМВРИ 1989 ГОДИНА

Присъстват другарите:

Тодор Живков, Георги Атанасов, Димитър Стоянов, Добри Джуров, Иван Панев, Йордан Йотов, Пенчо Кубадински, Петър Младенов, Андрей Луканов, Георги Йорданов, Петко Данчев, Стоян Овчаров, Васил Цанов и Емил Христов

Присъстват и другарите:

Петър Танчев и Георги Танев.

ВЪПРОСИ НА ДНЕВНИЯ РЕД:

1. За непосредственото насочване на възродителния процес.

РЕШЕНИЯ:

1. Утвърждава Становище на Политбюро на ЦК на БКП по някои актуални проблеми на възродителния процес.

2. Секретариатът на ЦК на БКП и Министерският съвет да приемат план-график за подготовката на разработки и за предприемането на практически мерки за осъществяване на принципните положения, залегнали в Становището.

3. Със Становището да се запознаят съставите на ЦК и на ЦКРК (Централна контролна ревизионна комисия – б. М. И.) на БКП и други ръководни дейци в страната. На негова основа да се подготви документ, с който да се запознаят всички комунисти.

(п.) Т Живков

(ЦДА, фонд 1б, опис 35, а. е. 183, л. 1, 2; виж и в Ангелов, 2008)

На заседанието на Политбюро са разгледани „Някои съображение за непосредствено насочване на възродителния процес“ с неупоменат автор (според Веселин Ангелов това е Петър Младенов). Ето един цитат от тези „съображения“:

„…5. Въпреки всички трудности първостепенна задача е „българизацията“ на обезлюдените села и общини.

Необходима е програма за промяна на демографската карта в тези райони.

- Този проблем се решава на местно равнище, но той е в компетенцията на правителството.

- Обстановката трябва да се използва оптимално, като целта да бъде разбиването на селищните мюсюлмански общности чрез заселници от други краища на страната…“

(ЦДА, фонд 1б, опис 35, а. е. 183, л. 61.)

Този текст от съображенията на Петър Младенов почти дословно е възпроизведен в становището на Политбюро. Поставената цел е леко смекчена: „…целта да бъде селищните общности, в които живеят потомци на ислямизирани българи, да общуват активно със заселниците от други краища на страната“. В становището първостепенната задача вече не е „българизацията“, а „решаването на миграционните процеси в обезлюдените общини и села в съответствие с нашите постановки“. (ЦДА, фонд 1б, опис 35, а. е. 183, л. 25; виж и в Ангелов, 2008.)

И така ръководството на комунистическия режим като че ли свежда в своите програмни документи „промяната на демографската карта на страната“ до заселването на етнически българи в районите, населени с „потомци на ислямизирани българи“, които пък от своя страна трябва да общуват активно с тях.

В този дух е и приетото от Министерския съвет, ръководен от Георги Атанасов, Постановление № 44 от 11 септември 1989 г. (ДВ, бр. 78 от 1989 г.). В него по-специално се постановява:

„Чл. 2. /1/ За стабилизиране на демографските процеси в районите, засегнати от миграция на населението, изпълнителните комитети на областните и на общинските народни съвети съвместно с обществените организации да организират на икономическа и патриотична основа заселването на нови жители в населените места в Бургаска, Варненска Пловдивска, Разградска и Хасковска област по списък, приет от изпълнителните комитети на областните народни съвети, съгласувано с Комисията по чл. 3, като им се предоставят следните стимули:…“

(по-нататък в текста на постановлението следва списък с примамливи привилегии, включително предоставяне на жилища, предоставяне на големи безлихвени заеми, целево приемане във висши учебни заведения без конкурс и т. н.)

И така изглежда, че Партията е подела нов „патриотичен“ почин – да провокира масово преселване на етнически българи в районите с турско население, примамвайки ги с привилегии. Но в тях няма нито дума, че „българизацията“ ще се провежда чрез насилствено разселване на турско население от родните им места в други краища на страната, както знаехме от разказа на д-р Ачикбашиев и публикациите в „Нова светлина“.

Точно тази празнота в пъзела се попълва от публикуваната в новопоявилия се сборник информация на Шесто управление на Държавна сигурност. От нея ние научаваме, че:

„В изпълнение на Постановление № 44 на МС от 11 септември досега от Разградски и други райони на страната са пренасочени в Северозападна България 2 263 потомци на ислямизираните в миналото българи, от които 488 в Софийска, 708 в Михайловградска и 1 067 в Ловешка област. Те се устройват засега във всички общини, като забраната за настаняване засяга само градовете, вододайните зони и селищата с имоти зад граничните съоръжения. Съблюдава се изискването новозаселващите да не бъдат повече от 8% от местното население. По социален състав преобладават селскостопанските труженици, работници и учащите. Малко са тези с висше образование…

…Наред със завърналите се от Турция, ликвидирали имуществото си, и останалите без работа в списъците се включват много лица, които не са подавали документи за пътуване и прекратявали трудовите си договори, притежаващи собствени жилища, пенсионери и други. При изпращането на хората в много случаи се действа грубо, без предварително предупреждение и под принудата на органите на МВР…

…При извършената съвместно с „Инспекторат“ – МВР проверка в Михайловградска област бе установено, че по-голяма част от пристигащите от Разградски район са без каквито и да е документи за самоличност – лични паспорти, трудови книжки, военно-отчетни документи, медицински удостоверения или притежават само задграничните си паспорти. Това затруднява много удостоверяването на тяхната самоличност, настаняването им на работа и даването на местожителство. Болшинството не знаят защо и по какви причини са изпратени, за какъв срок от време, има ли нормативен документ, който да ги задължава да останат. Някои споделят, че без да са предупреждавани предварително само за броени часове са ги натоварили и изпратили с багажа им…

Особено остро стои въпросът с наличния жилищен фонд за настаняване. При настаняването на хората се оказва, че 90% от предварително посочените жилища не отговарят и на най-елементарните изисквания за живеене. Така например от пристигналите в община Брусарци са устроени само 22 човека, а останалите са настанени във физическия салон на местното училище до намирането на подходящи помещения. Същото е положението и в другите общини на областта. В Ловешка област болшинството от разселените са настанени компактно в занемарени общежития на различни предприятия без елементарни хигиенни условия…“

Ето как приетите през септември 1989 г. документи от комунистическата власт (цитирани при това изопачено при „свеждането надолу“ от овластените дерибеи на областно и общинско равнище) са използвани за провеждане на репресии срещу мирното население от турски произход. И разбира се, това се е вършело под прякото оперативно ръководство на същата тази власт.

В Римския статут на Международния наказателен съд, ратифициран, обнародван и влязъл в сила за България, е даден списък на действията, осъществени като част от широко или систематично съзнателно нападение срещу гражданското население, които са класифицирани като престъпления срещу човечеството. Между тях е и „депортиране или насилствено преместване на населението“. Пояснено е, че „депортиране или насилствено преместване на население“ е насилствено преселване на съответните лица чрез експулсиране или други принудителни действия от областта, в която те присъстват правомерно, без основание по международното право“. (ДВ, бр. 68 от 16.07.2002 г.)

Как мислите – това дали се отнася до насилствено преселените („под принудата на органите на МВР“) през октомври 1989 г. 2 263 български турци, живеещи правомерно в селища на Североизточна България, в областите на Северозападна България, лишавайки ги по този начин от техните жилища и работа, а децата им от нормални условия за отрастване и учение? Е, само един месец по-късно – след промяната на 10 ноември, те са могли да се върнат обратно по своите краища, за да видят обаче как техните домове и работни места са заети от други.

Литература

1. Ангелов, В. (съст.). Строго поверително! Асимилаторската кампания срещу турското национално малцинство в България (1984-1989). София, Печатница „Симолини“, 2008.

2. Комисия за разкриване на документите и за обявяване на принадлежност на български граждани към Държавна сигурност и разузнавателните служби на Българската народна армия. 2013. Държавна сигурност – Смяната на имената – Възродителният процес (1986-1990), Том ІІ. София, Военно издателство ЕООД.

Източник

Михаил И. Иванов е роден през 1943 г. в София. От 1969 г. работи в Института за ядрена изследвания и ядрена енергетика към БАН. Защитил е докторска дисертация, ст. н. с. ІІ степен по теоретична и математическа физика. Научните му трудове са в областта на нелинейните явления и на приложението на теорията на симетриите за класификация на елементарните частици и атомните ядра. През пролетта на 1968 г. Михаил Иванов организира дискусионен клуб във Физическия факултет на Софийския университет, който е разтурен от управляващите, като „трибуна за клевети и хули срещу политическата линия на Комунистическата партия“. От 1973 до март 1990 г. е член на БКП.

Обединени в отрицанието

Автор: Любослава Русева

Младата певица Рут Колева се фука, че нейно парче е пуснато по ВВС 2. При това не къде да е, а в шоуто на Хюи Морган, фронтмен на Fun Lovin› Criminals. Парчето прави толкова силно впечатление, че Рут получава покана за изпълнение на живо в предаването на „култовия“ (!) музикален журналист Робърт Елмс в ефира на BBC London на 14 февруари.

В повечето сайтове, които съобщават за участието на Колева, моменталически се появяват злобни коментари. Успехът ѝ е омаловажен, тя е тежко подиграна. Обяснено ѝ е, че не е постигнала нищо. А, и че въобще не може да пее, разбира се!

Певицата е вбесена и отвръща на удара с размазващи постинги на личната си страница във „Фейсбук“. Те звучат като обвинителна реч срещу „българина“, на когото Рут прави нещо като народопсихологически портрет.

Поради липсата на място, предлагам няколко извадки, запазвайки оригиналния правопис:

„Българино, ти си един много странен човек. Винаги вечно недоволен. И от лошото и от хубавото. Ти не умееш да цениш, не умееш и да действаш. Знаеш само да говориш и да плюеш. Ти не знаеш как да се зарадваш на нещо, което има стойност. И те яде от вътре, че на някой му се случва без да си „плаща“ за това. Жалко за теб, жалко и за мен…защото аз се отказвам да се занимавам с теб и с твоята географска ширина…

Знаеш ли кой си ти Българино? Ти си този, който си бие жената и децата всеки ден „възпитателно“. Ти си този, който смята, че да си гей е болест и е заразно. Ти мразиш, цигани, турци и сирийци, без дори да знаеш защо. Твърдиш, че мразиш корупцията, но си измислил начин да превърташ топломера… Срам ме е от теб. Срам ме е да обяснявам как „Не ние българите не сме такива. Напротив! Ние сме много топли, добронамерени, талантливи и възпитани хора!“, когато случаен англичанин (на другия край на планетата) ми разказва как български работници са му обрали къщата, та му взели и рафтовете от хладилника!?“

Постингите ѝ са харесани от над 1500 души. В същото време популярни личности като баскетболния треньор Тити Папазов „изригват“ и съветват Рут да си стегне куфарите час по-скоро. В някои сайтове се появяват патриотарски коментари, в които ѝ е припомнено, че сме спасили българските евреи, а песента „Излел е Дельо хайдутин“ се рее из Космоса. Депутати от „Атака“ все още не нахлуват в студиото на BBC London, но до 14 февруари има време…

Поучителното в тази иначе глуповата история е, че Рут Колева прави същото, в което обвинява „българина“. На обидите отвръща с обиди, държи се презрително, не допуска, че друг „българин“ е в състояние да постигне нещо с труд и талант. При това обобщава с дързост, така характерна за „българския дух на отрицание“, описан от философа Найден Шейтанов като „апатия към висшето като добро и хубаво, като държава и народност, животински егоизъм в отношенията към другите, простотия, егоцентризъм на интелигенти, омраза и завист едва ли не на всички против всички“ (1933 г.). В опита си да се извиси над нас и географските ни ширини, певицата потвърждава и наблюдението на Иван Хаджийски за типичното ни самоподценяване, през чиито черни очила виждаме българина като „онова двукрако без пера, което обитава сивите пространства от двете страни на Балкана и което заради парче хляб е готово на всичко.“

Всяко обобщение неминуемо води до лекомислени крайности и точно тази грешка прави младата Рут. Нито е масова практика да спукваме от бой децата си, нито е вярно, че сме полудиво, мързеливо и крадливо племе, което ненавижда различните. Ще се съглася обаче, че толерантността на „българина“ е силно преувеличена (да си припомним предложението на Волен Сидеров участието в гей паради да бъде криминализирано и шпицкомандите срещу сирийските бежанци!), както и че споделяме една изключително неприятна черта – не умеем да оценим чуждото постижение. Пък какво остава да му се зарадваме…

Всъщност помните ли Чудомировия разказ за Донко, Хаджи Петър и Танко Амчикакът от село Остра могила, които пристигат в Лайпциг да продават гюлово масло? Из града ги съпровожда български студент, който с нетърпение очаква да види смайването им, щом зърнат грандиозния паметник, издигнат в чест на победата над Наполеон от 1813 г. Да, ама търговците от село Остра могила хич даже не се впечатляват. Хаджи Петър вдига глава, гледа има-няма половин минута, обръща се гърбом и пали цигара. Слисан от безразличието, студентът го пита: „Е, дядо хаджи, как ти се вижда, а? Чудесия, нали? Грандиозно нещо?“ „Хъм… – промърморва хаджият с голямо съмнение. – Три кила пироксилин му е майката! Сложи го в темеля, запали фитиля и камък върху камък няма да остане!“

Чудомир озаглавява разказа си… „Българи“. Този разказ е кратичък, за да въздейства като фотографска снимка на българската душа. Едно наглед простичко „щрак“ и ето какво се отпечатва на лентата: МРАК.

Много мрак има в тая душа, лишена от озарението на радостта. Не я вълнува красотата, не я възторгват човешките постижения. Тя познава съмнението и отрицанието, но не и щастието от съзиданието. Не копнежът да гради ѝ дава енергия – движи я единствено инстинктът за разрушение.

Да се разсърдим ли на Чудомир? Или може би да се разсърдим на Елин Пелин, който веднъж казал, че „ако и нашата страна роди гений, то той ще бъде само геният на завистта“?

Малцина са били толкова загрижени за българите, че да ги направят на салата заради техните недостатъци. Един от тях самите българи нарекли Щастливеца, защото винаги крачел с усмивка, а в анкетата на проф. Иван Шишманов отговорил на въпроса „Ако бихте желали да си имате девиза, коя бихте взели?“, така: „Свобода, честност и любов.“

Свободата, честността и любовта са трите опори, които крепят събирането ни – било като приятели, семейство или държава. Свободата да изразяваш това, което мислиш, не е достатъчна. Не е достатъчна и смелостта да го правиш честно, дори с риск да бъдеш възненавидян. Ако свободата и честността не са съпроводени от любов (уважение) към другия, няма как да се получи „лепило“, общ-ност, общ-ество.

Ей тия лесни и прости наглед работи обаче са големият ни препъникамък. Ние имаме тежък манталитетен проблем, който е по-сложен и по-трудно преодолим от проблема за завистта. Все пак завистта предполага, че имаш качества, за да оцениш по-качествения от теб. Даваш си сметка за границите на своя талант и се измъчваш, че никога няма да ги прекрачиш. Завистта е по-скоро знание какво представляваш, както и желанието да се надскочиш.

Обратното, духът на отрицанието се крепи върху невежеството. На много от нас ни липсва дарба за самооценка. Невежеството шества по българските земи с изправена глава, то е самонадеяно и самодоволно. Не просто подценява опита да се обозначиш като по-смел и умен, а го подминава с просташка насмешка. Въобразява си, че подигравката го прави значимо. Убедено е, че присмехът му е присъда от последна инстанция; че може да унижощи всеки подвиг, да взриви всяко усилие и да принизи до себе си всеки великан, щом надраска нещо обидно по негов адрес. Анонимно, естествено!

Скандалът се оказва живителната среда на нашата „заедност“, място на нашето национално единство. В него можем да се ръфаме с огромен кеф, обединени от непоносимостта. Това е най-здравата българска конструкция, най-устойчивият фундамент. Пироксилинът е нашата спойка. Лошотията ни вдъхновява и ни зарежда с енергия не да живеем един с друг, а да воюваме един с друг. Оцеляваме с грубост. Вдишваме и издишваме негативизъм. Вежливостта е слабост, радостта – глезотия, а удивлението – глупост.

Накрая ще кажа нещо само на Рут:

Изслушах няколко твои парчета и не съм единодушна (по Тони Филипов, д-р). Признавам си обаче, че не разбирам. Това не ме прави нито по-значима от теб, нито ме поставя по-долу от теб. Ти също имаш правото да не харесваш моите писания и да не споделяш моите мнения, но няма да ти се разсърдя, нито ще те намразя. Ако всеки ден и дори всяка минута се учим на взаимна поносимост, няма да е чак толкова трудно и омерзително. „Свобода, честност и любов“, нали запомни?

В. „Преса“

Източник

Любослава Русева е българска журналистка и колумнистка в списание „Тема“.

Коментари (10)

- 09-02-2014|Гост

Не е баш така. Що се пропуска в такива размишления податката от Христо Ботев:“Тежка, желязна ръка целува…“. Тъкмо тези отрицатели на всичко и в най-захлупеното селце сторват ихтибар на горския, полицая, кмета, лекаря и най-вече- на махаленския побойник, щото знаят, че „тук лабаво нема“. Иначе къде ли не си завиждат, злобеят, подиграват. Да не дава Бог сред планински народ да живееш, камо ли пък да го управляваш, където всеки сам си е Господ, цар и държава. Типологията на това явление е досущ като у нас и по Албанските планини, в мешавината на Кавказ, горните хребети на Андите, поселенията на кюрдите в няколко страни, но… и тук „ние сме дали нещо на света“- изприпкваме с едни гърди пред другите, като постоянно и неизменно размишляваме по тези въпроси, но най-лошото е, че сами си даваме сметка как никой дори не иска и да ни чуе. Куцукаме си по мегданите, облегнати на патерицата от наш си виц-“Моабет да става, ага ефенди.“

Броди

П. П. Дори не я знам тази Рут Колева, която „се фука по фейсбук“ и по инерция обругава народа си. Сега доизглеждам изявите на ALISON

BALSON, една превъзходна тромпетиска; Канди Дюлфер, Каори Кобаяши и Саори Яно- чудесни изпълнителки на саксофон алт, които в импровизациите си показват онова, което липсва в изпълнителите на джазова музика през 30-те на ХХ век с прекаленосттите им да импровизират при слабо познаване на темата…(Покрай тях излизат в интернет прекрасни жени музикантки на чисто „мъжки инструменти“.)

А по повод Отар Йоселиани, че с години живее по Франция, каква ли не злост изсипаха по негов адрес някои от земляците му грузинци, но той отмина всичко с насмешка, все пак ги е обдарил с прекрасни филмови произведения и не му приляга да отвръща на убоги.

- 09-02-2014|Жеко Краваев – Свобода, честност и любов

Приветствия за статията. За да се промени страната ни трябва най-напред да променим себе си. За това трябва да се говори постоянно по медиите, а не за негативи, интриги и политически страсти. В основата на нещата стоят образованието, възпитанието и културата. Но някой, не съм сигурен в или извън страната, иска това да не се случва, да тънем в мрак, отчаяние, омраза и невежество. Вижте с какво започват и акцентуват всички новини – с престъпления, с криминални хроники, сякаш всички сме кадри на една полицейска структура, на прокуратурата или на следствието. Ако това не ни е потополи тотално в катрана, започват да ни заливат шоу-програми със съмнителна стойност и качество и ние, съзнателно или не, участваме в този житейски водевил, който ни довършва, ако се хванем на играта му, с форумите на фейсбук и туитър.

А стойностното остава някъде в страни, между другото. Не трябва да позволяваме на този заговор срещу народа и страната ни да се вихри. Трябва ни повече търпение, любов и разговор, разяснение по тези въпроси. Обич към всеки един от нас, към всяко постижение, да обичаме българското. Нека се събираме на общи празници, да украсяваме с национални символи къщите и улиците си, както го правят много други народи. И като цъкаме зад граница на чуждите постижения, да променяме по малко нещо в себе си и като се върнем у дома да го прилагаме на всяка крачка. Да правим със своите действия това, което искаме другите да правят към нас.

- 09-02-2014|suhi

народопсихологията е най-спекулиращата и със съмнителна научна стойност дисциплина, някои журналисти си строят статиите чрез нея… в крайна сметка не разбрах тезата на авторката. иначе тая рут ми и е съвсем безразлична, няма да се хвана на пиар ходове стари като света

- 09-02-2014|Ханс

Напълно съм съгласен сухи, някои журналя пишат като, че са собственици на всички социологични агенции или дори, че не им трябват такива, защото те най-добре знаят как народа мисли и чувства, а отгоре са и го надрастнали народа, бидейки му съдници. В тенденциозното писане няма нищо лошо, както и генерализациите, нали така драги ми модераторе? ако служат на вярната кауза.

- 10-02-2014|Златко

Би трябвало този коментар да го забода някъде на началната страница, защото инак ще ми се налага да го повтарям още много пъти…

И така: трите неща, които отличават поведението на хората, които обикновено свършват зле тук във форума, от онова на всички останали:

Първо, те са ненужно предизвикателни. Това разбира се идва от дълбоко чувство за неувереност и несигурност, което трябва да бъде компенсирано по някакъв начин, а компенсацията най-често получава формата на „Какво бе, вие да не си помислите, че нещо ме притеснява. Ето, и това мога да кажа. И това. И това…“

Второ, чувствайки се не съвсем на мястото си, те обикновено съсредоточават коментарите си не върху темата на текста, а върху някакъв опит да получат вниманието на „модератора“, тоест моето собствено, защото начинанието им е мотивирано точно от същите неща, от които е мотивирано поведението на детето, наакващо се в гащичките, за да получи вниманието на майка си.

Трето, правописът им по правило е третокласнически. Някой някъде им е казал, че се слага запетайки пред „че“, но е пропуснал да уточни, че това не засяга случаите на устойчиви словосъчетания от рода на „само че“, „въпреки че“ или „като че“, при които запетайката се поставя пред ЦЯЛОТО словосъчетание, а не пред „че“-то. Да не говорим за тънежи като разликата между „раста“ и „надраснал“…

Има и едно четвърто, но то не е важно:

Обикновено те получават много бързо всичко, което си търсят. Нямам време да бърша и тук наакани задничета, това ми се налага прекалено често в реалния живот, който водя…

- 10-02-2014|Благо

Да погледнем за миг от друга гледна точка. Завистта и отрицанието дали не са симптоми на неизбежна социална ентропия/наречете я национална, етническа, общностна…/, атомизацията, отчуждението не са ли белег за изтляването на една общност? По-важният въпрос е: Трагедия ли е това? Има ли какво да се спасява, заслужават ли си усилията/въпросът е насочен особено към Златко/ да надскочим вродения си провинциализъм на хора, наблюдаващи света през ключалката на добре залостената врата. Внушаваме си, че „чуждите“ не ни допускат, но всъщност вратата се отваря навътре…

Не само национализмът ни е отбранителен, такова е цялостното световъзприемане на повечето от нас. Успехът на другия е заплаха, защото ме принуждава да поема отговорност за себе си, да се откажа от уютното равновесие на хаоса. Какво друго ми остава, освен да кажа „И аз мога, дори по-добре от него“, алтернативата е да призная НИЩОЖНОСТТА си. Това е истинската трагедия – ДРУГИЯТ МЕ КАРА ДА СЕ ЧУВСТВАМ НИКОЙ. Противопоставяйки му се, оттласквайки се от него, ще се самоидентифицирам. Моят Аз е Не-другия.

Отново питам: Има ли НЕЩО за спасяване?

- 10-02-2014|Златко

Това ми напомня един пасаж от „Капитан Михалис“, в който Казандзакис описва как всички хора от селцето се щурат като мравки по време на някаква катастрофа, докато баща му е единственият, който спасява единственото нещо, което може да се спаси в такива моменти – човешкото достойнство.

Милият, и той от нашата черга. Какво ти достойнство в страната на пробитите джобове бе, човек?

- 10-02-2014|Black Wolf

Явно някои хора са се разгневили, че Рут Колева е казала някои тъжни истини (е, в малко попресилен вид, но малко!) за българите.;)

Не че е открила велосипеда – тези неща си ги знаем отдавна, много хора вече са ги казвали, но колчем някой отново публично ги изрече, стой та гледай!

- 10-02-2014|Ц. – Ц

Българите днес се учат колективно как да живеят като свободни хора. Липсата на налагаща ред власт ги оставя свободни да решават сами как да постъпват с другите, и какво да ценят; и те, първо нямайки опита, и второ възпитанието, правят грешка след грешка, извършвайки престъпления един срещу друг, следвайки най-примитивните си импулси. За съжаление, няма по-добър начин да се научи нещо, освен опита. Днес българинът преживява опита да бъде едновременно престъпник и жертва, да се чувства „успял“ или „неуспял“.

Един ден, той ще разбере, че успехът е колективно постижение, че е резултат от общо усилие, че се основава на взаимно признание. Ще осъзнае, ме успехът никога не е лично постижение, и че няма общо с гордостта. Лично постижение обаче днес е, в тая тегава среда на порастващи свободни хора, да признаеш, от сърце, успеха на другия и другия да признае, от сърце, заслугите на останалите за своя упех.

- 12-02-2014|Black Wolf

Успехът е резултат от колективни усилия, напълно съм съгласен. Но българската история показва, че от много столетия българите не могат да схванат това…;-) И не виждам в обозримо бъдеще да успеят да го схванат.

Но е забавно…;)))))))

Година на тотемите

Автор: Тодор П. Тодоров

Обществените ефервесценции от последната година придобиха плътност и значително по-ясна форма от собствената си реалност в медиите. И това не е само, защото медийният език по дефиниция опростява, а защото въпросните събития функционираха като естествено и необходимо продължение на по-сложните процеси в публичността въобще и особено в медийното поле. Терминът „ефервесценция“[370] (колективна ефервесценция) е употребен за първи път в социологията от Емил Дюркем, за да обозначи напускането на колективно равнище на профанната сфера, на ежедневната битност (работа, рутина, грижи за хляба, семейството и т. н.) и обединяването на една общност около по-мощни енергии и значения със сакрален характер. Тези енергии се насочват към физически предмети или лица и произвеждат свещени символи, тотеми, обединяващи колективни репрезентации, от които тръгва някакво съзнание за идентичност. Тъй като подобни образи, работещи в режима на фундаменталния знак, са абсолютно условие на колективната идентичност и хидравликата на нейното въображение, те са и основен ресурс на медийния език. Понятието на Дюркем обаче взима за пример елементарните форми на религиозния живот при австралийските аборигени. Извън всякакво намерение да бъдат обидени аборигените, медийният език в България през изминалата година заработи тъкмо на това равнище, описващо някакви първични, провинциални и в известен смисъл „старозаветни“ форми на журналистика. Това съвсем не означава отсъствието на качествена журналистика, но посочва общия резониращ тон и атмосфера. В контекста на новите технологии и комуникации, този език придоби още по-крещяща сила и жизненост. Това е един бърз, лесен език, с висока ефективност и функционалност, който не изисква публика с особени четивни умения, способност за интерпретация, критично мислене, обща култура, политическа грамотност и т. н. В територията на този език се очертават прости тотеми и демаркационни линии. Защо и как точно се случи това в българското медийно поле?

Няма да е вярно примамливото и лесно допускане, че 2013 беше преломна година, година на „счупване“ в каквото и да е отношение за българската публичност, особено в света на медиите. Настъпилите „възпалителни“ процеси са поредният симптом на по-бавни и невидими „стомашни“ реакции. Тук имам предвид няколко неща. Първо: „напускането на окопите“ – тази метафора се отнася до явното материализиране на фронтовете в т. нар. „медийни войни“. Очевидното разделение на центровете в медийния дискурс вече не е подводна картография, а война на световете. В тази война няма по същество нищо ново, освен нейното изкристализиране. Това не е особена изненада на фона на крепящата се на няколко корпоративно-феодални ядра българска икономика и нейните медийни и политически метастази. Доколкото монополното деление и преливане между медийните групи и съюзи не е новина, по-интересно е техническото противопоставяне на различни медии, демонстриращо сложни социални антиномии и несъвместимости. Имам предвид очевидното „скъсване“ („скъсване“ и на публиките) по оста телевизия – интернет – печатни медии. Телевизията като най-мощен (и визуален) донор на публично въображение и език, възпроизведе и преумножи мащабите и измеренията на обществените ефервесценции, което разбира се, е най-успешната форма на говорене за съвременните медии въобще. В този смисъл естествено са продължени някакви глобални тенденции. Българските национални ефирни телевизии обаче, особено в периода до края на лятото, се надпреварваха да излъчват на живо от площада най-голямото риалити шоу, това на антиправителствените протести и контрапротести, на кипежа и тотемните образи на уличната публичност и радикалните ѝ противопоставяния, които бяха пренесени и инженирани на екрана. Така телевизията третира тревожността и фантазменото тяло на публиката със стимуланти. Бяха засилени характерните за българската публичност черти на психотично, истерично вълнение. И тъй като българският зрител и въобще медиен реципиент, има афектирано мисловно поведение, тоест най-добре мисли и съзнава под афект, във вихъра на емоционални състояния, тази продукция активира и експлоатира трайни (макар и несвоевременни) културни нагласи и квази-сакрални противопоставяния. Имаше зимен, февруарски сезон, имаше и летен, със съответстващите специфики, телевизионен жанр и стилистика. Сезонът на този формат обаче бе прекратен с настъпването на есента, когато телевизиите видимо охладняха и се дистанцираха от сюжета (който бездруго навярно е започнал да омръзва на масовия зрител), за да стартират новите сезони на традиционните си, позахабени, но излъскани риалити формати.

Така партизанският жанр беше продължен в „лагерни“ интернет сайтове, както и в социалните мрежи (преди всичко във Фейсбук). Това пространство пък преживя бум на псевдо-информационните джуджета. Нароиха се конюнктурни сайтове, групи, тролове и други гласове, които, макар и изоставени в неангажиращ флирт от екрана, съхраниха окопната ситуация. Температурата на информационните и комуникационни конфликти в интернет достигна предела на нормалността. Беше артикулиран дори сюжетът на някаква, генерирана преди всичко от тези медии, „гражданска война“. Тя неистово търсеше своите символи, фабули и лица, своите духове на злото и своите тотеми. Онова, което е по-интересно и особено в тези медийни игри, бяха различните им референти, които направиха видимо „скъсването“ на публиките. По-голямата част от „протестърското“ говорене, което тъй или иначе започна и продължи да се случва мрежово, беше изнесено в интернет, докато „Биг брадър“ и „Шоуто на Слави“ се случваха сякаш на друга планета, в друго измерение на публичността. Този проблем отваря темата за културното, медийно-потребителско „скъсване“ в публиката, за различния профил и тип на медийния консуматор, който в случая на интернет, в контекста на мрежовата игра, активно доизгражда същото това медийно поле.

Вестниците се оказаха в най-ясна „лагерна“ ситуация и естествено най-малко гъвкави в това си поведение. Очерта се и конфликтна ос на онлайн издания и печатни вестници – войната „Дневник“/“OFFNews“ (и „Капитал“ със силно онлайн присъствие) срещу „Lafka“, като „Lafka“ се превърна в образ и тотем на печатния монопол и неговите издания. Тази война прие символен облик и по своеобразен начин изрази едно от „скъсванията“ в публиките. Умереният, „обективен“ тон стана признак на лош вкус и това доведе до допълнително пожълтяване и парадност в тази сфера.

В известен смисъл площадността в медиите беше неизбежна, доколкото следваше общата трескава логика на публичността, но свръхмерността ѝ демонстрира и някакъв културен дефицит, липса на чисто медийна култура, отговаряща на преките зависимости и елементарния начин на изразяването им в средствата за информация. Опростяването на езика и „олагеряването“ в милитантния празник, напрегнатата, агресивна карнавалност, произвеждана и рециклирана в медиите, е най-автентичният знак за общото състояние и ниво, за жалката роля, изпълнявана по икономическо-политическа дефиниция от българските медии. За съжаление тази роля е и културна. Тя има културно инженерен характер, тъй като отглежда и съхранява определен тип обществена култура и съзнание. А този тип описва твърде трайни недъзи, своеобразни парализи на медийното поле в България, продиктувани от също толкова трайни и нездравословни социални и икономически отношения, както и от липсата на воля и ефективен инструментариум за разрешаването им.

Ефервесценцията, присъща на тотемизма, означава нахлуването на някаква празничност, превъзбуда, снемането на ежедневната битност и срещата, евентуално сблъсъка с по-могъщи и по-страшни сили. Тази среща е необходима за припознаването, за спомнянето и приемането на идентичността. Но тя е също така ритуална, регулярно повтаряща се, като повторението ѝ не носи никаква новост, а само освежава символни значения и представи, митове, нужни за настройването, приспособяването и запазването на определени групи (или партии), семейства, кланове или племена. Някъде в регистъра на последните понятия е и стадият на българската медийна публичност, но и на обществената зрялост въобще.

Източник

Тодор П. Тодоров (1977) е доктор по философия и преподавател във Философски факултет на СУ „Св. Климент Охридски. Автор е на „Приказки за меланхолични деца“ (сборник разкази, Сиела, 2010). Разказът му „Ван Гог в Париж“ е отличен с наградата „Рашко Сугарев“ за най-добър къс разказ.

Една американска история

Автор: Елена Пеева-Никифоридис

Монтерей, този стар град на калифорнйския бряг,

лежи върху склона на един хълм с яркосин залив отдолу и висока,

тъмна борова гора отзад. Хълмът над Монтерей се нарича Тортила Флет…

Стайнбек

Тази история не е моя. Преди да ми я разкаже, Едуард поиска да обещая, че няма да я напиша. Беше негова и искаше един ден сам да го направи. Любопитна да я чуя, аз обещах, но сега ще я разкажа без угризения, но и без емоции – просто една американска история.

Едуард е бивш оператор от московската телевизия. Ерудиран и умен, като повечето евреи. От много години живее в Америка и е горд с всичко, което е американско. Цяла Америка се е трудила, за да има с какво един ден Едуард да се хвали. За трийсет години се беше издигнал до шофьор-екскурзовод. Така и се запознахме. Пътувахме с него от Лос Анджелес до Сан Франциско. Пътят е дълъг и запълвахме скуката с разговори. Има един доста голям участък от пътя, където ти се струва, че там са събрани всички говеда и крави на Америка. Имахме късмет, че вятърът духаше в обратна посока, иначе сигурно щяхме да умрем от смрад. Докъдето поглед стига, се виждат черни говеда и кланици. Избрахме да пътуваме с кола, за да видим и някои забележителности по пътя. Сега съжалявам, че не взехме самолета. Да, наистина видяхме Силиконовата долина, университета Станфорд, но и много, много говеда. В един момент, за да се разнообразим, започнахме да си разказваме истории. Едуард се срещаше и пътуваше с какви ли не хора и затова разказите му се нижеха един след друг. Една от неговите истории, според думите му, е най-най интересна. Обещах, че само ще я чуя. Може и да е малко нечестно, но ще нарушя обещанието си. Ще го направя заради Стайнбек.

Един път с Едуард пътували семейство евреи. Те дошли в САЩ от Узбекистан. Попитах го какво значи узбекистански евреи, а той ми каза, че са вярващи фанатици. Живеят в Ню Йорк в свое затворено общество. Говорят елементарен английски език. Докато пътували, поучавали Едуард, какво е разрешено и какво не, според Библията. За да има мир и разбирателство, той се съгласявал с тях. И така чак до Лас Вегас, където узбекистанските евреи заедно с двайсетгодишният им син Аарон се настанили в стая с три легла, а Едуард бил сам в стая с две легла. Синът помолил Едуард да се премести при него, защото се чувствал неудобно да спи заедно с родителите си. Още по-неудобно се почувствал Едуард. Той, за разлика от него, работи и иска да спи спокойно. Аарон настоявал и Едуард отстъпил. Часът бил четири следобед, а температурата вън – четирийсет градуса. До шест часа вечерта имали време за отмора. След това – вечеря, разходка и така нататък. Когато останали сами, Аарон помолил Едуард да му освободи стаята за два часа. Искал да покани момиче по телефона. В Лас Вегас по улиците сутеньори на всяка крачка ти пъхат в ръцете картички с телефоните на жриците на любовта. Аарон побързал да обясни, че тръгвайки от Ню Йорк, си поставил няколко задачи, които трябвало да изпълни в Лас Вегас. Една от тях била да спи с проститутка, иначе щял да се изложи и да разочарова приятелите си. Едуард влязъл в положението му, но го помолил да го остави да поспи, а след вечеря ще му освободи стаята до полунощ. Аарон се съгласил и излязъл. Отишъл при родителите си и ги уговорил да се разходят до часа на вечерята. Така и направили. Аарон позвънил на горещия телефон, съобщил името на хотела, номера на стаята и зачакал. Сутеньорите проверили на рецепцията дали има такова лице в тази стая. Оказало се обаче, че тя е на името на някой си Давид – всъщност бащата на Аарон. Поръчката била анулирана. Аарон решил да поправи грешката. Позвънил на друг номер, дал същите данни, но този път от името на Давид, и зачакал. Съобщили му, че след двайсет минути ще има посещение. Хормонът вече лудо играел в главата на младежа и той побързал да влезе в банята, за да вземе студен душ и да се подготви за срещата. Цялата тази история се разиграва през месец август, най-горещия период в Лас Вегас. Господин и госпожа Давид не издържали на жегата и се прибрали бързо-бързо в хотела. Тъкмо се отпуснали пред телевизора, и някой почукал на вратата. Госпожа Давид отворила и какво да види? Някакво същество, цялото в татуировки, с обици на езика и веждите, дъвчейки дъвка, попитало за господин Давид. Той, уморен от жегата, погледнал полусънливо странното създание. „Създанието“ искало веднага да уточни дали и госпожа Давид ще вземе участие, защото тогава цената вече няма да е триста, а петстотин долара. Споменаването на думата „долар“ накарало господин Давид да отвори широко очи и да погледне по-ясно случващото се. В този момент вратата на банята се отворила и се появил младият Аарон, мокър, препасан с кърпа през кръста. Всички мълчали, но разбрали за какво става въпрос. Както каза Едуард, а той все пак в Русия е бил интелектуалец, получил се сюжет съвсем по чеховски. Настъпила развръзката. Госпожа Давид се тръшнала на канапето, господин Давид скочил от канапето, Аарон започнал да пелтечи. Проститутката се разкрещяла, искала си парите. След десет минути надвикване и ошашавяване, „съществото“ прибрало триста долара и напуснало мястото на действието през главния вход на хотела. Аарон се заключил отново в банята. Госпожа и господин Давид си мерели кръвното и четели Библията на глас.

До вечерта всичко утихнало и Аарон отишъл да спи в стаята на Едуард, а Едуард, както обещал, отишъл в казиното. Аарон повторил поръчката, вече с натрупан опит. Когато Едуард се върнал, го намерил заспал в леглото. Не след дълго чул Аарон да пъшка и да се върти неспокойно. Изведнъж скочил, запалил лампата и започнал да се облича. Оплакал се, че приститутката, която му пратили, била стара, грозна, гадна, тъпа и воняща. Искал да забрави всичко, което му се случило през последните няколко часа в Лас Вегас, и затова отивал в казиното. „Слава Богу“ – казал си Едуард и заспал, след като чул, че вратата се затворила. Не му било писано да спи дълго. Рано сутринта Аарон влязъл с гръм и трясък. Държал две бутилки шампанско. Зад него с доволни и религиозно смирени физиономии пристъпвали господин и госпожа Давид. Тази нощ Аарон бил спечелил осем хиляди долара, съвсем по холивудски.

Когато Едуард завърши разказа си, почти бяхме стигнали до Монтерей. Спря колата до пристанището и ни попита дали имаме интерес да разгледаме градчето. Не знам защо, но на мен Монтерей не ми беше съвсем непознат. По думите на Едуард това е едно безинтересно място – бивша военна база, където акостирал и Шести военноморски флот на САЩ. Има голям рибен пазар.

Дотук нищо интересно. Но нещо ме караше да не бързам. Ровех се из спомените си. Едуард явно не искаше да си губим времето в Монтерей. Аз пък още по-настойчиво исках да разбера поради каква причина това място е включено в маршрута. Като видя, че няма лесно да се отърве, Едуард каза, че тук е живял и творил един американски писател. Нарече го „един“, а не Стайнбек. Изведнъж нещата ми се подредиха в главата: – … Дани, Големия Джо Портаджи, Пайлън… Монтерей… „Тортила Флет“…

Исках да остана в Монтерей. Исках да пия бира в Монтерей. Исках да дишам малко от въздуха на Монтерей. Исках да се върна в детството, когато за първи път четях „Тортила Флет“. Погледнах към Едуард, който доскоро с такъв патос ми разказваше своята безвкусна, блудкава и банална история за Аарон, и така между другото ми съобщи и за някой си Стайнбек.

– Решавай накъде да караме. Към центъра на Монтерей или да продължаваме директно за Сан Франциско – попита той.

– Карай на изток от рая – отвърнах.

Ръката му замръзна на стартера. Погледна ме учудено и усетих как американската му самоувереност се изпари. Прекарахме цял ден в Монтерей. Прекрасно градче, препоръчвам ви го. Дори и да не сте чели „Тортила Флет“, то ще ви накара непременно да я прочетете.

Когато се сбогувахме с Едуард, аз му пожелах един ден да напише своята американска история. Дано да я напише като един истински писател. Подарих му и заглавие: „Библия, секс, пари, Холивуд“.

Желая му успех! А и Холивуд му е подръка…

По професия Елена Пеева-Никифоридис е юрист. Завършила е юридическия факултет на Карловия университет в Прага с магистърска степен по международно право. От тридесет години живее в Гърция – живот на колела – и тук и там. Европейското образование, елинската култура и балканският манталитет са трите елемента, които изграждат мирогледа й за света.

„Максуда“ – нежеланото циганско гето на Варна

Автор: Светлозар Кирилов

Дерето в „Максуда“. Снимка: Светлозар Кирилов.

„Тука е гето и никога няма да се оправи! Идват и дават пари за изборите, после – нищо!“, с горчивина казва мъж, 56 г., от „Максуда“, главната ромска махала на Варна. Гетото се намира близо до два от моловете на морската ни столица и младежите, облечени в най-хубавите си дрехи, които отиват да обикалят магазините с маркови дънки, парфюми и ботуши, се разминават с хората от махалата, натоварили на допотопните си колички купчини с картони, тенекиени кутии, обувки и дрехи, намерени в контейнерите за смет.

Кои са основните цигански групи, които населяват „Максуда“? Каква е тяхната идентичност и как те виждат отношенията си с българското макрообщество? Възможна ли е интеграцията? – Това са някои от въпросите в този текст. Публикацията се основава на теренна социологическа работа на автора в „Максуда“ с наблюдение и свободни интервюта с жители на махалата, социални работници и общински служители[371].

1. Микрогеографията на „Максуда“

Централната част на „Максуда“. Снимка: Светлозар Кирилов.

За българите „Максуда“ е обобщено понятие за главната циганска махала в града, но за нейните обитатели тя се състои от отделни махали, които имат донякъде различна идентичност. Циганският квартал е на юг от автогарата и старите гробища и се простира до Варненското езеро. На запад е ограничен от Западната индустриална зона, а на изток някогашната граница е била ул. „Петко Напетов“. В последните години махалата се разширява на изток, между ул. „Петко Напетов“ и училище „Елин Пелин“, като в това междинно пространство живеят както българи, така и роми. В тази зона през последните години част от българите, които не искат да живеят до цигани и в непрестижна част на града, продават къщите си и отиват в други квартали. Тези имоти са купувани от хора от малцинството, които са относително по-заможни и по-образовани, и не желаят да обитават най-бедните части на квартала без градска инфраструктура на запад от ул. „Петко Напетов“.

Между ул. „Петко Напетов“ и Дерето (Франгя дере) е същинската част на „Максуда“ – хълм, който стръмно се спуска на запад към Дерето. Тук има гигантски купища от отпадъци, между които се гушат бедни къщи, а улиците са символично понятие – по-скоро лабиринт от тесни пътеки.

Къща в „Максуда“, на изток от Дерето. Снимка: Светлозар Кирилов

На запад от Дерето до ул. „Георги Пеячевич“ е махалата „Косово“, където живеят новодошлите роми, предимно от селата на Североизточна България. Те са се самонастанили на това празно преди място в последните 15-20 години и традиционните обитатели на „Максуда“ често имат отрицателни нагласи спрямо тях – смятат ги за диви, примитивни, необразовани и крадливи. Къщите са бедни, по-скоро бараки и колиби. „Косово“ е гето в гетото, подобно на „Камбоджа“ в софийската ромска махала „Факултета“[372].

На запад от ул. „Пеячевич“, около стария хлебозавод, е махалата „Корея“, която се простира до Западната индустриална зона. Обитателите на „Корея“ често смятат себе си за отделна общност от „Максуда“, но за варненци те са част от гетото. В „Корея“ живеят и етнически българи; тук има улици и градска инфраструктура.

2. Многообразието на циганските групи

2. 1. Цигани или роми?

Циганите в България обикновено биват разделяни на три групи: йерлии (ерлии), кардараши (калдераши) и рудари (лудари)[373]. Йерлиите са най-голямата група, която е и вътрешно разнородна. „Йерлия“ означава „местен“ на турски и така са наричали циганите, които изоставили номадския начин на живот и трайно уседнали още в по-далечното минало. В рамките на йерлиите има две големи групи – хорохане (хорахане) рома (турски цигани) и дасикане (даскане) рома (български цигани), както и други по-малки групи, чиито названия са регионални или свързани с определена професия. Друга типология на циганите по нашите земи разграничава пет групи: хорахане рома, даскане рома, калдераши, калайджии и лудари[374].

Коя дума е подходящото название на това малцинство – цигани или роми? Думата „циганин“ донякъде се смята за обидна в официалния дискурс поради многото отрицателни конотации в българския език („цигания“, „циганска работа“, „голям си циганин“, „лъжеш като дърт циганин“), които минават отвъд неутралното идентифициране на една етническа група. „Ром“ и „роми“ се предлагат като неутрални заместители. Обаче много от редовите представители на това малцинство нямат проблеми да се наричат „цигани“ и намират „роми“ за изкуствена квалификация, която понякога предизвиква иронични реакции сред тях. Допълнителна особеност е, че „ром“ може да се тълкува като самоназванието на представителите на тази общност, които говорят ромски език (обикновено „ром“ се превежда като „мъж“ и „съпруг“, а „ромни“ – „жена“ и „съпруга“). Но за хората от това малцинство, които говорят турски или български и не знаят ромски, определянето им като „роми“ изглежда чуждо и неестествено.

Жителите на „Максуда“ сами се наричат цигани, приемат да бъдат назовавани така и за повечето от тях майчиният език е турски. Но наименованието „роми“ може да се използва за групите, които говорят ромски. В този текст „роми“ и „цигани“ са използвани като синоними, като се отчита тенденцията „роми“ да се налага в официалния дискурс, а „цигани“ да се предпочита от конкретните респонденти в „Максуда“.

2. 2. Турски цигани, български цигани, загунджии и бургуджии

„Максуда“, както и другите големи градски гета в България, е един сложен и затворен микросвят, за който хората от етническото мнозинство нито си дават сметка, нито ги интересува. Трите групи цигани, които живеят в махалата са: турски цигани („милет“), български цигани и загунджии. Между тях съществуват сложни и противоречиви отношения на симпатия и напрежение, докато за българите обитателите на „Максуда“ са просто една група.

Турските цигани в „Максуда“ са най-многобройни и наричат себе си още „милет“ („народ“ на турски) и „уста милет“. Някои се смятат за турци, тъй като говорят турски и извършват погребалните обреди за роднини в джамия. И във варненската махала се наблюдава процесът, срещан и на други места – хора от тази малцинствена група да се идентифицират като турци или българи, за да избягат от негативните представи за циганите. Понякога по-възрастните се опитват да култивират по-престижната идентичност у децата си: „Аз като малка се смятах за туркиня… Моите родители, баба ми са ми казвали, че сме турци… На 16-17 г. вече знаех каква съм. И ясно защитавах циганите. Не се дърпах настрана, а си защитавах кръвната връзка“[375].

Някои от турскоезичните жители на Максуда се гордеят, че езикът им е съвсем близък до говорения в мегаполиса на Турция: „Ние говорим на истанбулски диалект, езикът ни е най-близо до истанбулския. Не говорим цигански. Ние сме „уста милет“ т. е. майсторите“ (мъж, 58 г.)

Динамиката на гражданство и етничност формира и по-сложна идентичност в някои случаи: „Може да ми казвате циганин, не се обиждам. Но колкото съм циганин, толкова съм и българин, и турчин. Но на мен родината ми е България, не е Афганистан. Тук съм се родил. Исканията ми са за всички. Да има условия, не да бягат младите хора навънка“ (мъж, 58 г.)

Много хора от милет по документ са с български имена, но всички в гетото ги знаят с турските им имена, които реално използват. Милет са доминиращата общност в махалата, някои са относително по-заможни и се опитват да се разграничат от новодошлите от селата.

Българските цигани в „Максуда“ са по-малобройни и изграждат престижа си като изтъкват, че са по-близо до българите и смятат, че милет имат чужда идентичност: „Какъвто искаш, такъв ме наричай. Аз съм български циганин. Ние сме взели всичко от българите – християни сме, спазваме всички празници. Говоря български, цигански слабо разбирам. Другите трябва да се казват турци – те са взели всичко от турците“ (мъж, 45 г.) Някои от българските цигани се идентифицират като българи.

Загунджиите са роми, които не са местни, а са дошли през последните години от селата на Североизточна България заради повечето възможности в големия град. Това понякога предизвиква неприязън от страна на другите две групи, които ги смятат за стоящи на най-ниското стъпало, бедни, крадливи, с много деца[376]. Загунджиите са типологизирани като част от йерлиите, по-конкретно част от влахичките цигани, които са дошли от Влашко през османския период и се различават от дасикане рома и хорахане рома[377].

Загунджиите се самонастаняват главно на запад от Дерето, където възниква тяхната махала „Косово“. Някои типични негативни мнения на традиционните обитатели на „Максуда“ за живеещите в „Косово“: „Направил пет–шест деца. Защо? Ти едно дете не можеш да отгледаш – защо си направил повече?“(Мъж, 45 г.); „Да бутнат ония къщи там. Те там даже нямат покрив, да ги бутнат. От ром до ром има разлика“ (жена, 50 г.) Други са по-съчувствени и считат, че макар и да са пришълци, за загунджиите трябва да се направи нещо: „Това са хора, които в селата не могат да си намерят работа. Той направил една колибка, гледа да оцелее. А какъв мизерен живот живеят – без вода, без осветление, без хигиена!.. Повечето са от добрички села, от варненски села“ (мъж, 58 г.)

През лятото Варна и съседните курорти стават арена на джебчийски кражби, които обаче не са дело на местните цигани, а на групи, които идват от други региони на България: „Кражбите [през лятото] са от „бригади“ от Шумен, Омуртаг, Търговище. Не са познати на полицията, гастролират. Като ги заловят, никой тук не ги познава, не ги е виждал преди“[378].

Обикновено жителите на „Максуда“ свързват джебчийството с групата на бургуджиите, най-близките от които живеят в Игнатиево, градче на няколко километра от Варна[379]. Бургуджиите са част от дасикане рома и в миналото са се занимавали с ковачество и изработване на железни предмети[380]. Сега мъжете се препитават със строителство, ремонти, поставяне на изолация, а някои от жените са джебчийки. Жертвите са предимно чужденци. Джебчийките ходят на групи по 3-4 жени и търсят да чуят чуждоезикова реч по варненските улици. Набелязват чужденци и ги следват известно време. След това се разделят, като една или две от крадлите минават пред чужденците, а другите се движат след тях. Първите жени неочаквано спират, като туристите понякога се блъскат в тях. Докато чужденците се извиняват или опитват да заобиколят, джебчийките отзад пробват да измъкнат каквото могат от дрехите и чантите – пари, портфейли, мобилни телефони.

Сблъсъкът между градската и селската култура определено се появява в отношенията между циганските групи. Традиционните жители на „Максуда“ от милет и българските цигани са по-интегрирани, имат представа за живот в градска среда, общуване с институции, посещения на поликлиники, училища, общински служби[381]. Дошлите от селските райони, които са се самонастанили, са по-изостанали, неинтегрирани, неусвоили правилата за живот в градска среда: „Това са маргинални общности, селски семейства, които се прехвърлят във Варна. Нямат никакви умения, нулево образование. Там се занимават с клошарство, проституция, просия“[382]. Разликите в степента на интегрираност, образование и начин на живот водят до конфликти и неприязън между традиционните обитатели и новодошлите.

Етническите българи не са наясно с разликите между циганските групи и ги тълкуват като единна (и нежелана) общност. Всъщност между отделните групи в ромската общност има съществени разлики, като някои са по-интегрирани, а други – по-изолирани и по-трудни за интегриране.

3. Представите на хората от „Максуда“ за мястото им в българското общество

Ромите са наясно с отрицателната представа на българите за тях и имат няколко защитни стратегии при разговори на тази тема. В „Максуда“ стратегиите са съвсем подобни на срещаните от автора при теренна социологическа работа във „Факултета“, най-голямата ромска махала на София. Основните структури в дискурса са: „всяко стадо има мърша“ и „българите са по-големи крадци“. Първата структура е свързана с идеята, че българите, под влияние и на картината от медиите, са склонни да обобщават и да отнасят кражбите, извършвани от отделни индивиди или ромски групи, за цялата общност.

Втората мисловна структура отразява представите на това малцинство, че всъщност българите извършват много повече престъпления (корупция, злоупотреби, присвояване на средства), но това е „културно“ и им се разминава, особено ако са на влиятелни позиции в политиката и държавното управление. Ромите често се позовават на медийни съобщения за актуални корупционни скандали: „Защо не говорят за тия, които крадат милиони, милиарди – като Христо Бисеров? Ама не е само той! Такива са стотици, ограбиха България!“ (Мъж, 58 г.); „Циганин – жив дявол. Циганин и българин – два дявола и половина. Понеже българите са дявол и половина. Как крадат! Ама това е ген!“ (Мъж, 45 г.)

Други респонденти изтъкват, че ако има кражби, това е заради бедността: „Циганите крадат? А къде е това, което българите са откраднали? Човекът обикаля по кофите, хванали го с 20-30 кг желязо – „циганите крадат“. Защото нямат“(мъж, ок. 25 г.)

Другото известно обвинение към малцинството е по отношение на хигиената. В „Максуда“ определено има райони, които са затлачени с боклуци, особено Дерето и около него. Сред отпадъците на Дерето се въдят плъхове, които плъзват и към околните къщи и биха могли да пренасят болести. Циганите се оплакват от нечистотията, но очакванията им са, че общината трябва да се заеме с почистването. Жителите на махалата обясняват, че контейнерите са малко, но и признават, че някой ги краде или разрушава. Долу в Дерето могат да се видят поне два контейнера за смет, като не се знае дали са паднали или са блъснати нарочно. Същевременно в някои части на махалата местните жени самостоятелно метат улицата пред къщите си.

Възрастта също е фактор за разлика в нагласите на живеещите в гетото. Тези, които са на 45 г. и повече, имат спомени от социализма и по-благоприятно виждане за отношенията си с макрообществото. Спомените им за живота преди 1989 г. най-често са за пълна заетост, редовни заплати, гарантирани работни места, грамоти, медали, екскурзии в страната като награди. Това по-възрастно поколение от малцинството запазва носталгичната си представа за едни по-толерантни отношения с българите при социализма и все още съхранява надеждата, че тази толерантност може да се върне.

Обратно, младите роми, родени и израснали в годините на прехода, нямат спомени за стария строй и са по-скептични, а понякога и по-озлобени и по-агресивни, тъй като социализацията им е преминала в условия на тотално отхвърляне на тяхната етническа общност от макрообществото: „Тук ще стане като Израел и Палестина! Ако не сме ние, българите ще са затрупани с боклуци до горе!“ (Мъж. ок. 25 г.); „Ама трябва всички да се дигнем, само за една вечер, можем и в София да дойдем! Трябва война да стане! (Мъж, ок. 20 г.)

Този негативизъм на младите цигани може да изглежда краен, но е породен и от съвсем реални събития: опитите за нападение на „Максуда“ след случилото се в Катуница през септември 2011 г. Тогава и във Варна се провеждат антиромски митинги и след един от тях част от участниците отиват да нападнат циганската махала, но полицията образува кордон около „Максуда“ и успява да спре протестиращите и да ги изолира от обитателите на махалата[383].

Другата горчива констатация на жителите на гетото са вербалните обиди от българи, а понякога и нападения. Особено уязвими са циганите, които обикалят контейнерите за смет, и се оказват в български квартали, където могат да бъдат жертва на агресия, най-често от младежи от мнозинството. Типичен разказ на клошар за такава атака: Бях с каинчо [брат на съпругата му], тогава беше 9-10 годишен. Бях в „Кайсиевата градина“ [квартал на Варна] да почиствам една маза. Влязох в двора на училището, че от там е по-близо да се мине. Видях едни българи там, бяха 15 човека. И ми изпратиха едно дете да ме дразни: „Манго, манго…“ [После младежите го нападнали]. Казвам на детето [брата на съпругата]: „Бягай!“ То побягна по едната улица, аз по другата. Те мене гонят. Двама ме настигнаха и ме ритат… И ми взеха количката, а не беше лично моя, а на чичо ми, 50 лв. съм платил. Над две седмици бях на легло. Много ме биха тогава. Единият бил борец, направо ме вдига и ме удря в земята… Аз после събрах мангали, ама то вече беше късно, никой няма (мъж, 45 г.)

Заради случаите на нападения някои от клошарите са си подготвили оръжия за самозащита, главно ножове и боксове: „Изскачат ми, ако са един, двама, трима – ще се бия! Ама ако са повече, той с бухалка? Вадя ножката!“ (Мъж, ок. 20 г.)

Хубавото все пак е, че редица от жителите на „Максуда“ казват, че при обидите и нападенията е имало и случаи българи да ги защитават. Един респондент си спомня за инцидент, при който българи са го обиждали в автобус, но друг етнически българин го е защитавал. При някои от атаките срещу клошари е имало българи, които от терасите си са викали на нападателите да престанат и са заплашвали, че ще извикат полиция (и това е подействало).

4. Ромите – дискриминирани или сами виновни за положението си?

Дали ромите са дискриминирани от макрообществото и поради това са бедни, необразовани и склонни към престъпления или те сами са виновни за своето положение поради своя манталитет, неспособност и нежелание да се развиват и живеят като другите хора? Първото обяснение е известно като структурно, второто – като културално. Обяснението за дискриминацията на ромите се предпочита от правозащитните организации и преобладаващата част от ромите. Културалното обяснение пък допада на голяма част от българите, които смятат, че всякакви усилия за интеграция биха били неуспешни и дори безсмислени, тъй като манталитетът на циганите, стереотипно свързван с кражби, измами, недисциплинираност и мързел, не може да се промени.

Сложното е, че и в двете обяснения има верни неща – за по-тежкото положение на ромите влияят както дискриминацията, така и някои отрицателни особености на тяхната култура[384]. И двата фактора съществуват паралелно и взаимно усилват ефекта си: реалната дискриминация от страна на мнозинството и неговите институции кара ромите да се самозатварят, да съхраняват спорни патриархални черти от своята култура, да нарушават законите, а това пък затвърждава стереотипа на мнозинството, че „циганите са крадливи, безотговорни, мързеливи, раждат много деца“ и всякакви усилия за подобряване на положението им ще са безсмислени.

Действително културата на ромите е проблемна. В България има и други малцинства – турци, евреи, арменци, руснаци, китайци и др., но никое от тях не събужда такава неприязън, като ромите. Отрицателни нагласи към ромите съществуват в редица страни както в Източна Европа, така и в Западна Европа[385].

Но да се каже, че причината е само в ромите, в тяхната култура и манталитет, би било непълно и неправилно – съществува и съвсем реална дискриминация, поради която те остават бедни и необразовани и запазват консервативната си патриархална култура. А в тази култура има редица елементи, които са съвсем същите като при българите (и другите етноси от Източна Европа) до началото на XX в. – ранни бракове, висока раждаемост, подозрителност към идеята за образование на жените.

Илона Томова, която от години наблюдава процесите в ромската общност, напълно основателно подчертава връзката между социалното изключване на ромите и появата на негативни модели на мислене и поведение сред тях: „Във все по-голяма степен подрастващите престават да свързват живота си с ежедневна упорита работа в публично организирани институции за производство на стоки и услуги, от които значителна част от жителите на обособените квартали е изключена… Нараства делът на родителите, които не са в състояние да предадат на младите хора ценностите, нормите и моделите на поведение на макрообществото… Масовата продължителна безработица и силно ограничения достъп на мнозинството от ромите до каквито и да било икономически ресурси постепенно доведе до залязването в общността им на някои общоразпространени „доминантни модели на мъжественост“, като този на отговорния съпруг и баща, осигуряващ чрез уменията и всекидневния упорит труд прехраната и благоденствието на семейството си… В същото време наблюдаваме укрепването на други модели, типични за маргинализираните общности – този на „мъжкаря“, преуспяващ благодарение на физическата си сила, агресивността, твърдостта и умението авторитарно да налага волята си; или модела на „големия играч“, на човека, който натрупва богатство с дейности на ръба или извън рамките на закона на „гадже“[386].

Могат ли ромите да се променят? Много от българите смятат, че това не е възможно, че циганите винаги ще бъдат необразовани, некултурни, нежелани за съседи, колеги или работници. Всъщност има редица примери за положителна промяна.

Един от най-изненадващите примери е дейността на протестантските църкви, които са навлезли в много от махалите. Те успяват да променят поведението на увлечените от тях към по-добро. Щом църквите и пасторите го постигат, при това използвайки религиозна аргументация, то това е възможно и за държавата и общините.

Ромите, емигрирали на Запад, също се променят. Когато се завърнат за малко в България, това прави впечатление на техните роднини и бивши съседи, както и отбелязва респонент от „Максуда“: „Има мангали, които живеят в Германия. Всичките им деца ходят на училище. Защо е така? Връщат се тук, говорят по-различно, разсъждават“ (мъж, 45 г.) Означава ли това, че германското общество има потенциал да приобщи ромите, а българското – няма?

Образованите роми са като образованите българи – интелигентни, умни, учтиви. Но относителният дял на ромите с висше и дори със средно образование е много по-малък, отколкото при българите. От етническите българи 19% имат висше образование, при ромите – едва 0,2%[387]. Това означава, че от 1000 българи, 190 са висшисти, а от 1000 роми – само двама. Оттук и значимостта на образованието като фактор за промяна на малцинството. Образоваността на ромите води до тендеции на раждаемост, подобни на тези в макоробществото: „демографските нагласи и поведение при ромите със средно и висше образование са идентични на тези на българите“[388].

Промяната на тази общност е трудна, но възможна. Но дали българското общество може да я осъществи?

5. Дали българското общество иска и може да интегрира ромите?

Преодоляването на ромското изключване изисква дългосрочни и системни усилия, ресурси, координирани действия на държавни и общински институции. Но изглежда българското общество и неговите институции нямат желание и търпение за това, няма и някаква особена политическа воля за интеграция на ромите. Преобладаващата нагласа е, че ние, българите, имаме твърде много проблеми, за да се занимаваме и с тези на циганите; имаме достатъчно бедни българи, че да мислим и за мизерията в гетата. Немалко от българите дори смятат, че ромите са привилегировани – „не плащат данъци, ток, вода, настаняват се, където си искат“. Срещат се даже и идеи, че етническите българи са „дискриминирани в страната си“.

Ромската интеграция е политически неизгодна. Политиците и партиите, които я прегърнат като кауза, по-скоро ще загубят от това. Значителна част от българите имат отрицателни нагласи спрямо ромите. Затова реалните действия за ромската интеграция по-скоро ще доведат до загуба на гласове за партиите и правителствата, които предприемат интеграционните действия.

Това се вижда от реакциите на българското общество на опитите да се провеждат политики за насърчаване на достъпа на ромите до образование или други сфери. Когато има програми за образователна десегрегация и автобуси превозват децата от махалите до „българските“ училища, родителите етнически българи питат защо няма автобуси и за техните деца. Ако има стипендии за роми да учат в университети, то техните състуденти са обидени, че те нямат достъп до това финансиране.

Такива политики, известни като положително действие или утвърждаващо действие (affirmative action), са въвеждани в САЩ от 60-те г. за даване шансове на афроамериканците, латиносите, жените и също пораждат оспорване и противодействия. Противниците на положителното действие предпочитат да наричат тези политики „положителна дискриминация“, като изтъкват, че така мнозинството бива дискриминирано в полза на малцинствата (квоти за прием на работа и в университети, запазени за членове на малцинства или жени и др.)

Етническите българи не могат да застанат на мястото на ромите и използвайки емпатията да погледнат нещата от ромска гледна точка – как се живее в унизителна бедност в началото на XXI век, понякога без течаща вода, електричество, тоалетна. От мнозинството често в такива случаи се чува и обяснението, че „циганите сами са си виновни за това“.

Част от ромите смятат, че заинтересовани среди съзнателно не искат да подобрят тяхното положение, тъй като така по-лесно могат да ги контролират. Такова е мнението и на много от хората в „Максуда“: „Ама искат циганите да са бедни, защото така могат да ги манипулират (мъж, 45 г.); „Има нужда от бедно население – да гласува. Колко сме ги приказвали тези неща – и нищо! Понеже е България… Българите ще се плашат от циганите, циганите ще се плашат от българите“[389].

Основателността на това усещане се потвърждава донякъде и от връщането на неусвоени европейски пари по програма за ромска интеграция. Иван Портних, сегашният кмет на Варна, заявява в своята предизборна кампания през лятото на 2013 г., че при предишната управа на града не са усвоени 5 млн. лв. европейски пари, предвидени за ромска интеграция, и парите са върнати[390]. Същевременно част от постройките в „Максуда“ са незаконни – издигнатите около Дерето са върху частен имот от над 44 декара, реституиран през 1999 г.[391] Земята е била купена през 20-те г., после идва социализмът и по това време възниква махалата. Циганите не отричат незаконността на къщите: „Тук живеем контрабандно, така си е било“ (мъж, 56 г.); „Нямаме лични карти. Отиваме за лични карти – искат нотариален акт. Ние нямаме нотариален акт, живеем контрабандно“ (мъж, ок. 20 г.)

С върнатите милиони е можело да се решат жилищните проблеми на част от хората в „Максуда“ – можело е върху друг терен да се изградят жилища с участие на самите роми, както изисква европейската програма. Вместо това незаконните постройки в махалата стоят, обитателите им съзнават своя „контрабанден“ живот и могат да бъдат манипулирани от тези, които имат власт да пратят булдозерите (или да не ги пратят).

Ромската образователна десегрегация във Варна също реално не се осъществява. В района на „Максуда“ има две сегрегирани училища до осми клас и едно „интегрирано“ до 12 клас. В „интегрираното“ училище „Елин Пелин“ се формират отделни „цигански“ паралелки с ученици само от малцинството. Това среща неодобрението на циганите, които искат децата им да получат образование: „Основна грешка – дележ на малцинствените деца. Вместо във всяка паралелка да пратят 4-5 деца [от малцинството], те правят една обща паралелка. Как да научи български?“ (Мъж, 58 г.)

От друга страна, етническите българи не искат децата им да са опитните морски свинчета в ромската образователна десегрегация, а учителите не изгарят от ентусиазъм да преподават на ученици с езикови проблеми, което би предполагало повече усилия и внимание.

Заключението е песимистично: българското общество и българските институции нито искат, нито могат да интегрират ромите. Ромите са по-особена, по-специфична и по-трудна за интегриране общност. Приобщаването им към макрообществото изисква системни, цялостни и дългосрочни усилия. Но българската държава, общини, училища и всевъзможни други институции нямат особено желание и способности за това.

Има връзка между отношението ни към „вътрешния друг“ (ромите) и „външния друг“ (бежанците от Сирия и другите имигранти). Идването в България на хора от Сирия, Афганистан, Ирак, Алжир и др. поражда предимно отрицателни, ксенофобски реакции – че „тези хора са терористи, ислямисти, ще са финансово бреме, ще вършат престъпления, не можем да ги интегрираме“. Защо тогава неприятно се изненадваме, че някои британци са отрицателно настроени към идването на българи (и румънци) на Острова?

Министърът на транспорта, съобщенията и информационните технологии Данаил Папазов подновява идеята на брега на Варненското езеро до „Максуда“ да бъде изграден транспортен терминал, който да съчетава железопътна гара и пристанище и да стане главната врата на Варна[392]. Ако транспортният терминал се построи, това радикално ще промени гетото, всъщност вероятно ще го разруши. Хората, които са се самонастанили, сигурно ще бъдат изселени на друго място, а останалата част от „Максуда“ ще се преобрази – едва ли управниците на държавата и града ще се радват първите впечатления на многобройните туристи от морската ни столица да са сегашната мизерия на махалата.

6. Какво да се прави по отношение на ромите?

Логичният отговор: Българското общество да полага реални усилия за ромската интеграция –повишаване на образованието, програми за заетост, намаляване на бедността. Тази възможност обаче не е особено реалистична, както видяхме по-горе. Идеята за интеграцията на ромите е лесно да се изкаже в политическа реч, доклад до Брюксел, медийна изява, предизборна програма, но е трудно да се реализира на практика. Осъществяването ѝ изисква реални стъпки и усилия, за които българските политици, институции и българското общество като цяло нямат желание.

Друга възможност е Европейският съюз да изгради цялостна политика за интегриране на ромите. Може да се обсъди и идеята циганите да бъдат разпределени равномерно в страните членки, пропорционално на броя на населението. Така част от ромите в страните от Източна Европа, където те исторически са повече, ще отидат в обществата от Западна Европа, където циганската общност не е чак толкова многобройна. Такъв план несъмнено би породил многобройни критики – че е утопичен, че е социално инженерство, че подкопава националния суверенитет. Защо Германия, Дания или Великобритания да се занимават с интеграцията на роми, които са граждани на България, Румъния или Словакия? Плановете за преместване на хора от една страна в друга несъмнено биха предизвикали аналогия с недемократични практики от миналото. Но пък оставането на голяма част от ромите в Източна Европа няма да помогне за тяхната интеграция – България и другите общества „на изток от Елба“ нямат необходимия демократичен и ресурсен потенциал за приобщаване на това малцинство.

Всъщност преселването на роми в чужбина вече се случва спонтанно. Много от циганите в България, Румъния и другите по-бедни страни в Източна Европа ги напускат и поемат на запад, към обществата с по-висок стандарт на живот. Там по-богатите, с по-голям демократичен опит и с работещи институции Германия, Финландия, Швеция и др. правят необходимото да ги интегрират – нещо, което ние, българското общество, не искаме и вероятно не можем. Както и с емигриралите етнически българи, има възможност и някои от емигриралите роми след време да се върнат в махалите си във Варна, София, Сливен или Видин и да използват новите си знания и умения, придобити „на запад от Елба“ да помогнат на хората в гетата да излязат от блатото.

* * *

Този текст е написан във връзка с проект, подкрепен от фонд „Научни изследвания“ на Софийски университет „Св. Климент Охридски“.

Светлозар Кирилов е български социолог, преподава в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, Факултета по журналистика и масова комуникация. Интересува се от етническите и расовите конфликти и от възможностите за интеграция на ромите. Автор е на монографията „Полша в лабиринта на прехода“ (2006 г.) и на редица публикации за мултикултурното общество, международната миграция, медиите, ромите, чернокожите, латиносите и др. Бил е медиен експерт към Съвета на Европа, Страсбург.

Коментари (2)

- 14-02-2014|Гост
Цитат:

Етническите българи не могат да застанат на мястото на ромите и използвайки емпатията да погледнат нещата от ромска гледна точка – как се живее в унизителна бедност в началото на XXI век, понякога без течаща вода, електричество, тоалетна. От мнозинството често в такива случаи се чува и обяснението, че „циганите сами са си виновни за това“.

Не, г-н Кирилов, не е вярно. Това е явна манипулация. В България имамного българи, които живеят в унизителна бедност. Но въпреки това се борят със сетни усилия. Познавам такива хора – плащат си тока и не им остава за хляб. Защото знаят, че ако не платят тока на тях ще го спрат.

Интеграцията изисква усилия и от двете страни. Когато едната не е готова да положи усилия (а съвсем очевидно е, че циганите не са готови за това) нищо няма да стане.

Лакардиите, че отишлите в Западна Европа цигани стават различни наистина предизвикват умиление, но май истината епо-различна. Г-н Енев, дали Вашите наблюдения над циганите, дошли в Германия от България показват, че те се „цивилизоват“? Ама честно!;-)

- 14-02-2014|Самолет 005

„Заключението е песимистично: българското общество и българските институции нито искат, нито могат да интегрират ромите.“

В кое се състои песимизмът. Не е в невъзможността, а в липсата на емпатия. Тази липса е в резултат на дълъг исторически процес, а е също и инстинкт за самосъхранение на българите. Промяната на номадското в уседналост изисква нов подход и той е към стимулиране на успешната интеграция.

Точно за това обаче се изисква медийна политика, каквато в България липсва. Досегашната медийна политика задълбочи проблема, а не обратното.

„Идея“ или „ефект“?

Автор: Самолет 005

От модератора на форума:

Не бива да се сърдим прекомерно на нашия инак тъй мил съфорумец, Самолета…

Бидейки принуден от природата да живее живот на човек „извън“, Самолетът се е оказал конфронтиран с опит и преживявания, които повечето от нас, за свой собствен късмет, не са имали никога (имам пред вид най-вече ужасните сцени на насилие, които веднъж беше споменал тук, както и всичко останало, което всеки от нас може да си представи в живота на шестдесетгодишен гей-мъж в България.)

Самолетът просто обича да си играе с всичко, сигурно защото гадният живот го е научил, че, обвържеш ли се „яко“ с която и да било идея (а може би и човешко същество), то рано или късно трябва да очакваш, че то (той, тя) ще се обърне точно в най-уязвимия ти момент и ще те натресе така, както не го е правил и най-злият ти враг. Прост инстинкт за самосъхранение, облечен в нелоша философска дреха, мисля си самият аз.

И си казвам начаса: „да пази Господ от такова познание!“ „Ефект“ е ключовата дума на личната ми философия, говорейки за лична умонагласа, и това, което Златко е видял в мен, чрез написаното от мен тук във форума, е точно ефект, а не представяне на ИДЕИ.

Не съм сигурен, че разбирам от какво познание трябва да ни пази Господ, но за мен мъжкото начало е именно в идеите. По това се различава мъжът от гея и дори донякъде от жената. Силно биологичната и по този начин архетипна позиция на мъжкото е в постигането на власт чрез сила – сила на мускулите, сила на ума, сила на волята, тоест убедеността, сила на духа… Мъжете постигат себеутвърждаване чрез сила, каквато и да е тя – Кубрат Пулев например – можеш ли да му цапардосаш два шамара – не, не можеш… Но все ще се намери някой, по-млад, по-увелен, който да му оспори властта. Грубо казано, винаги се намира някой, който оспорва властта на мъжа по очевидно мъжки начин – чрез цапардосване на два шамара, та даже и духовни шамари. Затова мъжкото е толкова очевидно – даже и ерекцията е очевидна. Фалусът е очевиден и всички припадаме по размера. Няма отдавна мъжки харем, но има казарма. Ако има мъжки харем, той трябва да е на базата на ясна йерархия като при всички мъжки обществени структури – армия (с генерали и редници); духовна армия – монашество (с патриарси и обикновени послушници); политически структури с президенти и демократично размазани обикновени политици. Йерархията е мъжка структура; тя въвежда ред по отношение на властта. Казвам го, защото в тази тема се говори за ВЛАСТ.

Женското начало, най-опростенчески казано, не се интересува от йерархия. Женското начало, ако се интересува от власт, то е не с оглед на утвърждаване – достатъчно е женското животно да се разгони и то вече властва над мъжкото; то е вече утвърдено във властта си. Мъжкото животно почти не казва – „Не, не ми се е. е днес в 9.45; я да го отложим за 18.30!“ (примерът е просташки, но ми е необходим)… Женското животно властва над мъжкото на базата на своята отговорност да поеме НЕГО – утвърдения в стадото силен и юначен. Но тази отговорност изисква силно чувство за целесъобразност. А целесъобразността „разгонва фамилията“ на ИДЕИТЕ, защото идеята трябва да докаже, че е целесъобразна и обикновено това не става!!! Защо не става е много дълга тема…

Идеята обаче е по-корава конструкция от целесъобразността. Идеята има други изисквания в сравнение с целесъобразността. Идеята е силно свързана с утвърждаването си, което изисква власт и чак след това се проявява сгромолясването и›. А целесъобразността изисква анализ и преценка. Анализът и преценката не са толкова близко до утвърждаване на идеята в сравнение с властта. Преценката не утвърждава бързо. Идеята може да е светкавична в своята утвърденост.

Така че женският път е по-труден и по-компромисен. Мъжкият път е по-жертвен и по-безкомпромисен. Имаше един научно-документален филм за размножаването при носорозите. Една разгонена женска пасе. Двама мъжкари се бият за нея. Биха се, биха се… единият умря, а другият в 120 люти рани, полужив, полуумрял я оплоди. А тя през цялото време пасеше. Тя не забеляза драмата. Тя пасеше и пасеше, за да трупа маса за бъдещо кърмене и т. н. За нея мъжката драма беше напълно пренебрежително занимание! Чест, достойнство, стратегия, тактика, рани… абе простотии!

Дотук изръсих един куп дрънканици от гледна точка на някаква биологична оправданост на половете. Но идва социумът и ролята на половете вече става и социална, което прави сложнотията. Властта и домогването до власт ставата вече както обект на сила, така и обект на целесъобразност. С появяването на философията пък сложнотията става още по-сложна, защото философията се стреми да обгледа нещата и не само че не може да ги обгледа, но ги и недоглежда. Въпреки това обаче философът си избира перспектива към гледката, а и гледна точка – опори, на които да се занити в непрекъсното движещото се пространство. Опорната точка на прагматизма е ефектът, резултатът от даден акт. Това не означава изчакване. Това означава предугаждане. Основно есе на прагматистите е есето на Пърс „A Guess at the Riddle“ – (предположение за) отговор на загадката. Това предположение, ако се сбъдне – толкоз по-добре. Но къде тук е идеята? Няма я!

Разбира се, че това, което казах е напълно недостатъчно и напълно оспоримо. То е толкова опростено в конструкцията си, че изисква хиляди други доуточнявания. Но то даваше отговор на това, защо не съм привърженик на идеите. А то е различно от Златковата интерпретация за постмодерното недоверие. Аз държа на Пърсовия термин – „съмнение“.

Къде се вмества моята гей природа – в нерадушното приемане на идеите – не-е-е! това може да е характеристика на всеки хетеросексуален. Какво е характерно за гея? В утвърждаването (все пак геят е мъж, а говорехме, че утвърждаването е мъжката позиция). Какво пък точно утвърждава геят? Ами присъствието си, а после идва останалото… Смята се, че геят е аутсайдер, но това не е точно! Геят е винаги обвиняван и той трябва да защитава присъствие. Всеки е аутсайдер по даден белет – един е дебел, друг е късоглед с очила, трети е космат, четвърти е дъргуч… и т. н. На мен от малък са ми втълпявали, че аз съм ненормален и недъгав. А когато се осъзнаеш като гей и някъде го съобщиш по чисто целесъобразни причини за нужната информация, то веднага с обвиненията за ненормалност, извратеност, недъгавост идва и обвинението за натрапчивост. Основното обвинение е, че сме ненормални и недостатъчни. Всеки млад гей приема ще не ще (по-болезнено или по-малко депресивно), че е ненормален, като впоследствие надмогва това. Настояването на обществото за нашата ненормалност е толкова силно, че ти не можеш да го пренебрегнеш. И започваш да се вглеждаш в типа „ненормалност“, която представляваш. Но започваш да се вглеждаш и в нормалността на „нормалните“ хетеросексуали. И виждаш тази тяхна „нормалност“ като убеждение колко много им отнема. Виждаш колко много нормалността им пречи да се държат нормално. Виждаш как те превръщат сексуалността си в религия и идеология, което е нещо твърде ненормално. Виждаш как те, експроприирали идеята за нормалност, стават причина за ненормално използване дори на властта (ефектите са войни, конфликти на базата на религии и идеологии). Виждаш, че експроприирането на идеята за нормалност не дава на някои индивиди – „свръхнормални“ дори да живеят удоволствено, като единственото им удоволствие, което им остава, е да отрекат правото ти на съществуване. Намесвам гей елемента в илюзията ни за власт и спирам. Защото темата включва илюзията за власт, а Златко ме подръчна да говоря и за гей (това е като оправдание, за да не ме обвините в натрапчивост!) „Smile“… Ако геят има мераци за власт, той вече става заплаха. Мъжът може да властва, но не и геят. Поради това на геят му остава единствено да утвърди присъствието си, без да разбуни страхове.

Има още много да се каже, но засега толкова. Приемам опровержения. Дори приемам конструкции от рода „какъв идиот трябва да си, за да кажеш…(и следва цитат от мое мъдруване). Приемам…:):):)

Златко ме приема много толерантно и казва, че аз си играя с всичко. Демонстрирах една игра на мисли, защото гейовете сме наистина инфантилни и си играем, дори понякога с две топки в торбичка…:):):)

Но основната ми мисъл беше за ефекта, а не за идеята. Аз се стремя към ефекти и разпознаването им. Към това познание Господ не би ни спрял според мен…

САМОЛЕТ 005

„Самолет 005“ е псевдонимът на един от дългогодишните участници във форума на „Либерален преглед“. Няколко думи за него: българин, гей, с медицинско и филологическо образование.

Коментари (22)

- 14-02-2014|Златко

С настоящия текст се надявам да започна нова поредица от текстове в „Либерален преглед“, посветени на гей-културата. Публикуването на текста е заедно с това и призив към всички хора, които се интересуват и вълнуват от тази тема, да изпращат до списанието евентуалните мисли, които им хрумват в тая насока. Както обикновено, всичко по-добро ще бъде публикувано тук…

- 14-02-2014|Sevcan

С удоволствие се чете… Благодаря…:)

- 14-02-2014|Самолет 005

Като въведение към темата, която има много аспекти и за всеки аспект може да се говори поотделно, трябва да проявя някаква скромност и да обясня нещо важно. Започвам това обяснение с един протрит от употреба, стар виц, но няма как:

Един мъж споделя на свой приятел – „Абе, Жоро, всъщност аз съм гей!“. Жоро запазва хладнокръвие и пита:

– Имаш ли обувки от крокодилска кожа?

– Не.

– Лайза Минели любима актриса ли ти е?

– Не.

– Познаваш ли Евгени Минчев?

– Не.

Коментарът на приятеля след този блиц е: „Абе, Пешо, к›ъф гей си ти! Ти си най-обикновен педераст.“

Та с това искам да кажа, че аз съм пишман автор и съм леко уплашен от това. Ако читател случайно попадне на тази тема, трябва да знае, че тя е коментар към друга тема – за харема, за операта, за Европата, за Турцията, за властта, за илюзиите. Темата майка е на д-р Капка Лалова и е под заглавието „Харемът в европейския дискурс на илюзията за власт“ – тук във форума.

А сега по същество. Аз съм от типа „едно си баба знае, едно си баба бае“. Дъвча, премилам и често си говоря за любимите ми неща. Едно от тях е американският прагматизъм, но по-правилно е да се нарича американският прагматицизъм на Чарлс Сандърс Пърс (Charles Sanders Peirce). Не е прагматизъм, а е прагматицизъм и това малко отблъсква, защото звучи помпозно. Но не е помпозно, защото сам Пърс предлага този термин, за да разграничи разбиранията си от друг прагматист – Уилям Джеймс (William James). С радост бих прочел тук корекции и мнения на хора, които професионално се занимават с философия и семиотика и които имат по-задълбочени познания от мен. Моите са на студентско ниво, когато очарован от две лекции на проф. Винсент Колапиетро в НБУ за пръв път в живота си разбрах какво удоволствие и какъв лукс е да си учащ, тоест studеns (genitive studentis). Но нямах възможност за повече освен да прочета великолепната книга на Луис Менанд (Louis Menand) „The Metaphysical Club: A Story of Ideas in America“. Този пусти американски евреин с тази си книга е взел Пулицър за 2001 г., но не само защото е евреин, а защото е изключителен ерудит. И в нея благо и увлекателно разправя за четиримата гиганти на Америката – Уилям Джеймс (William James), Оливър Уендъл Холмс джуниър (Oliver Wendell Holmes Jr.), Чарлс Сандърс Пърс (Charles Sanders Peirce) и Джон Дюи (John Dewey). Още в първата глава Луис Менанд запознава читателя с предисторията и историята на Гражданската война в Северна Америка и поставя ударението върху краха на идеализмите и за раждането на прагматичния възглед.

Наистина малко силно е да се мерят на едната поставка на везната идеите, а на другата ефектите (от даден акт) с оглед на това, кое да предпочетем като умонагласа. Идеите не са за пренебрегване. Но мен Менанд ме убеди да си мисля по-сериозно за ефектите.

А Чарлс Пърс е необятен. Аз съм само в предверието, а то е с големината на концертна зала за симфоничен оркестър…

- 14-02-2014|Златко

Благодаря за коментара, както и за посочването на тази ценна книга. Менанд, между другото, има и една друга, по-нова книга, която може да се намери ето тук.

- 15-02-2014|Благо

Да утвърждаваш присъствието си, в прагматистки контекст, означава да търсиш ефект върху другите, но тази нагласа неизбежно въвлича и елемента на фалибилизъм по отношение на същото това присъствие. Такава „хлъзгава“, но с умишлено търсен прагматичен/но не прагматистки/ ефект, позиция поне на мен ми говори за своеобразно сардонично отчуждение, отказ/невъзможност да се дефинираш, т. е. утвърждаване на едно убягващо присъствие, необременено от угрозата на неприемането.

„Недоглеждането“ на философията, може би неизбежността на избора на перспектива и гледна точка, е ужасът на философите в търсенето на безпредпоставъчно мислене и познание, но поне за Самолета този проблем е възвисяващо удобен, защото, струва ми се, прагматистките възгледи тръгват от възприети като даденост принципи/например обективността на природните закони/, прибавяйки към това и фалибилизма, от тук може да произтече една леко високомерна и донякъде болезнено-саркастична/дори язвителна/ лична философия.

В чисто човешки и психологически план, за мен е прелюбопитен пътят от съмнението в себе си до съмнението като интелектуална и жизнена позиция, защото винаги съм се удивявал от способността на човешката психика да намира рационализирана „жизнеутвърждаваща нормалност“ и в най-невъобразимите за „човешкото съществуване“ ситуации. Но от друга страна, инфантилната игривост, за която става дума в текста, ме кара да мисля, че става въпрос за игра на криеница с читателя – Самолета не подхожда със съмнение, а търси ЕФЕКТА на съмнението, ние да се осъмним в него, в мотивите му, дори в самото му присъствие… С други думи, зад текста прозира горчивата насмешка на човек, който упорито се бори със страха личната му философия да не се превърне просто в безлична…

И все пак – нещо в прочетеното ме провокира да очаквам, че „Самолета“ е хетеронимен интелектуален експеримент на човек, който заслужава поне уважение за добрата си работа.

- 15-02-2014|капка лалова

Самолет,

Казваш, че си „леко уплашен“…

Ами не бива! Искам да те предупредя, че реплики като „…човек, който упорито се бори със страха личната му философия да не се превърне просто в безлична…“, вероятно ще станат рефрен в тази дискусия. Няма как.

Но ти продължи да разказваш. Ето, аз и Севчан те слушаме с внимание. Да си ни видял седнали една до друга в предишната дискусия?

Сигурно гей културата си струва да бъде опозната и разбрана. За мен тя е нещо като „Среден път“, игрово, кентаврическо начало. Нещо, което се изплъзва от дифиниране и което животът винаги се е опитвал да изгони като „безполезно и причудливо“. Но това „безполезно“ е безкористно и поради това креативно…

Сигурно животът може да съществува и без него, но изкуството – Никога.

Аз лично търся мотивациите си в стремежа да изживея живота си като изкуство…Смях, ок… Не мога да кажа, че успявам, защото игровото понася по-добрия начин на игра, но постановява липсата на най-добър начин на игра. Печелиш и губиш.

Но самото играене /експеримент/ си струва. По-продуктивно е според мен от институционалното йерархично подреждане и от сядането /усядането/на „номерирани“ столчета…

Така че, разкажи още нещо по този въпрос…

- 16-02-2014|Ясен

Нямам никаква идея защо казвам следното, но ми се струва релевантно (сигурно има и по-добра дума на български):

Светът според класическата физика се състои от

частици и вълни.

Това е било достатъчно за да се обяснява всичко в продължение на столетия.

В един момент обаче се появяват хора като Хайзенберг (физикът, а не главният герой на Breaking Bad), които „изобретяват“ квантовата механика, която се базира на наблюдението, че при определени условия

частиците могат да се държат като вълни.

Това наглед просто наблюдение води до преосмисляне на разбирането ни за Вселената.

- 16-02-2014|капка лалова

дефиниране…/извинявам се/…

- 16-02-2014|Благо

Към г-жа Лалова. Рефренът, за който предупреждавате Самолета няма нищо общо с неговата сексуалност, по-скоро Вие сте се фиксирали в нея. „Безкористната креативност“ би трябвало да не се вписва в прагматистките разбирания на човек, търсещ ефекта. Странно, но имам чувството, че с Вас сме чели различни текстове.

- 16-02-2014|капка лалова

Здравей Благо,

Ще се опитам да се изразя по научно-музикално-театрален начин – т. е. игрово, – ако нямаш нищо против работния термин, който ще въведа – научна закачливост…

Смятам, че не съм „фиксирана“ в нечия сексуалност, защото принципно не приемам твърде сериозно разделението на половете. Слава богу, живея в страна, която също не приема за „социална беда“ извън оплодителните ориентации.

Може би съм фиксирана от присъствието /обаянието/ на една личност, която за разлика от Златко Енев, а може би и от Вас, не познавам. Поради това вярвам, че не съм пристрастна.

Това, което ме впечатлява, е, че тази личност общува екстравертно, съзнава и етаблира себе си в социалното пространство, търси комуникация. Това на мен ми говори за добро социално здраве.

Тук е първото разминаване в гледните ни точки. Вие намирате сардоничност, интравертност и пр. нагласи в диапазона на резигнацията. Аз виждам точно обратното – нагласа, която е готова да се конфронтира с вътрешния дисбаланс на игровото, който се отчита чрез грешката, за да синтезира нов опит. Тази готовност за диалог от първо лице – аз съм гей – не е нито инфантилно-игрова, нито болезнено-саркастична, нито игра с Ефекта на съмнението. Поемането на риска да бъдеш „разгледан“ под микроскоп е твърде смел акт. Той е всичко друго, но не и „страх от безличност“. Нещо повече, в него липсва какъвто и да е страх от грешка,, което вече е залог за креативност.

А сега ще си позволя да припомня някои известни неща, защото ми се струва, че между прагматистките разбирания и търсенето на ефект, напрежението не е толкова силно…Едното е интелект, хладнокръвна /себе/оценка и анализ, другото е характер, присъствие и психологическа издръжливост. Играенето включва и двете.

Няма да говорим за хазартния тип игра, а за онова диаметрално противоположно приложение на играта, което налага авторитета на рациото и което можем да намерим в деловия живот, бизнеса, производствените технологии, образованието и управлението. Става дума за т. нар. „делови игри“, при които предаването на информация протича не като каталожно подреждане, а като жив процес. Основни нейни черти са условността, която се проявява като двуплановост в рамките на игровите роли и жизнените отношения извън тях. Това дава ключ към разбиране на обективно обусловените отношения и възможност да бъдат интерпретирани конфликтите.

По своето интензивно протичане, сгъващо пространствено-времевите връзки, „деловата игра“ може да се сравни със сценичното „не тук и сега“ в театралното изкуство. Това е начин в лабораторни условия да се постигне ескизния модел на зададена научна задача.

В съвременната ситуация на глобализация „деловате игри“ се развива като теория на игрите. „Decision theory“ актуализира старата научна идея за колективния ум и се провежда чрез съвременната компютърна селекция на информация. Казано иначе, това е ситуация на група изследователи, поставени пред алтернативно развитие на определено действие с непълна информация за него.

/Ние самите се опитваме да участваме в подобна игра – идея или ефект…/

Сега за ефекта, креативността и…“дионисиевското здраве“

Статистическото изсушаване на компютърното знание, напълно лишено от игровото като жив процес, поставя нови проблеми пред науката. Защото в този рационализиран цивилизационен пробег все пак има недостиг …Затова е възможно ново циклично завъртане към персонифицираното знание и по-специално към иронично-игровия философски спор. Както при софистите например, за които на първо място стои не „истината на всяка цена“, а оборването на противника с всички средства на красноречието.

Арсеналът от средства е постоянният психологически натиск на иронията, преобръщането на смисъла на противниковите съждения, интелектуалния ребус, подвеждащите уловки и др. В това има много музика и театър – иронията като „оргелпункт“ или „исо“ във фолклора, преобръщането на смислите като „полифоничен контрапункт“…

Знаем, че Сократ е оборвал софистите с непреклонната логика на моралните и държавни закони, но ще припомня и негодуванието на Ницше към Сократ, който смята, че логическият инстинкт на Сократ е „демоничен, чудовищен дефект, който умъртвява утвърдителния повик на живота…“ /Ницше, Раждането на трагедията …/, с което повлиява негативно върху „дионисиевското здраве“ на трагедията…

А може би и на … народа ………моля, усмивки!

- 17-02-2014|Самолет 005

Не зная дали разбирам съвсем добре Благо, но ще видим впоследствие. В неговия интересен коментар се говори за няколко неща, които, ако ги разглеждаме като идеи, са по-близо до лошото, а ако ги разглеждаме като ефекти, са интересни и нямат общо както с лошото, така и с доброто. За какво говори Благо и нека да видим дали аз ще мога да се отърва от залитане към идеята (а може би нарочно ще залитна) или от потапяне в ефектите, които не са ефекти по принцип, а ефекти спрямо нещо и спрямо някой, а също и ефекти върху някой (ние не можем да разчленим ефектите като кокошка за фрикасе). Благо отбелязва няколко пункта:

– убягващото присъствие;

– язвителната лична философия;

– страхът личното да не стане безлично.

Убягващото присъствие е пояснено и като невъзможност да се дефинираш, за да се избегне угрозата на неприемането. Един човек гей не може да избегне угрозата на неприемането. Както казват шопите – „накъде и да се завъртиш, гъзо ти е се отдзат“! Щом си гей, си неприет. Не говоря за разчупването на ледовете в последно време в (нека да го кажа) силно повлияните от либерализма държави. Говоря за сравнително скорошни времена, когато, аз 60-годишния, бях млад. Да бъдеш гей беше неприемливо по много причини, но една ще изтъкна тук, в този контекст. Смяташе се, че си предател на собствения си пол; че се отказваш от характеристиките на мъжкото. Поради това се породи и голямата дискусия в САЩ за приемането на гейове в армията. Опасенията бяха не заради това, че геят ще се изпонаебе, както с редовия състав на своята, така и с редовия състав на вражеската армия, а в това, че геят може и често го прави – предава илюзиите на мъжете, които са в една армия. Не мъжете, а техните мъжки илюзии. Армейският блок е обединен от една идея – „Нашата армия е по-добра, по-калена, по-мъжка и по-силна от вражеската! и ние ще ги победим, ще ги смажем, ще им разкажем играта, ще ги изкормим, ще им извадим джигера!“ Геят пита с каква цел! Мъжът не пита. Мъжете знаят защо, както е добре известно. Мъжът е бойна единица, която не задава въпроси, защото той знае, че ако той не смаже онзи, онзи ще го смаже – онази бойна единица. В това е илюзията за власт, от която геят не се интересува. Разбира се, че това, което говоря е само схема и може да се опровергава от много позиции, но поне засега ще се придържам към тази схема. Това е и причината един полковник от американската армия да каже, че няма нищо против гей елемента, но той на гей не би се доверил, не би разчитал. Това е много дълбоката мъжка интуиция за осланянето, за това не кой е силен (защото силата е променлива величина), а за това, кой е с теб, кой е с твоята идея. В такъв случай убягващото присъствие и невъзможността, а даже и отказът да се дефинираш, е нещо крайно неуместно, нежелателно, немъжко! Щом е немъжко – довиждане предателю!

От моя гледна точка убягващото присъствие е изпълнено със свежест. Затова прибягвайки към ефекта, аз ще се съобразя свежест ли ми трябва или ми трябва – „за Родину, за Сталину!“ На Путин му трябва второто. Отново казвам – това е само схема. Аз я ползвам, за да кажа, че ефектите от едно и също нещо може да са и добри, и лоши; и целесъобразни, и игрови. Прагматизмът не е идеология, защото игнорира този вид оценъчен подход – на задължително доброто и на задължително лошото. Смята се, че прагматизмът е доктрина.

Второто при Благо е язвителната лична философия. Няма каквато и да било лична философия по принцип. Отивам в магазин като „Джъмбо“ и на стилажа виждам подредени модели от лични философии и си купувам за 6.20 лева една язвителна лична философия. Прагматистки не отричам, че може да има язвителна лична философия, а даже и язвителна, по отношение на какво? Вероятно гейовете са обвинени, че имат язвителна лична философия по отношение на хетеросексуалността. Няма такова нещо! Много гейове са смутени от непременното желание на някои хетеросексуални мъже да обвият хетеросексуалността в ореола на (ще използвам, защото ми хареса) „жизнеутвърждаваща нормалност“. Пак питаме – по отношение на какво хетеросексуалността е жизнеутвърждаваща нормалност? По отношение на размножаването? Не е вярно! Аз познавам много хомосексуалисти със свои деца и внуци. Един мой познат хомосексуалист има три деца и шест внука. Хомосексуалността няма толкова отношение към „плоденето“ (ако ползвам библейския термин), а към стимулите; с еректилните заряди. Оттук и безумният спор за това дали хомосексуалистите да имат и отглеждат деца и не толкова свои, ами и чужди (осиновени). Пак се връщаме на нормалността на хетеросексуалността и пак питаме – в какво отношение хетеросексуалността е нормалност. В това, че мъжкото животно е привлечено от женското животно? Дарвин освен многото други неща ни каза, че ние сме животни и религиозните го намразиха. Сега се установява, че при висшите видове има и животинска хомосексуалност. Тя не е копие на човешката – няма гей клубове при орангутаните. Но това не зачертава липсата. Освен това не е нормално само схематично да се сравняваме с животните. Изисква се контекст. Така, че – да! Мъжкото животно обикновено бива привлечено от женското. Е, и? Кое прави привличането на мъжкото животно от мъжка неприемливо, а даже и ненормално. Има проценти, има градации, има степени. От всяко женско животно ли мъжкото животно Пенчо е привлечено. НЕ! Е, Пенчо ненормално мъжко животно ли е? Как да се справим с парадокса на тази идея. Като правим логически парадоски с идеална цел. Такъв е парадоксът за чичко Бръснибрада. Значи в едно село накрай света живял чичко Бръснибрада. Той трябвало да бръсне всеки от това село, който не се бръсне сам. Трябва ли чичко Бръснибрада да бръсне себе си? Ако не се бръсне, значи трябва да обръсне себе си; но тогава става от другите, които се бръснат и следователно не трябва да се бръсне. Логиците откливат срив в условието на парадокса, а къде е сривът в условието за хетеросексуалност? М?

С какво хомосексуалността заплашва света? Това е въпрос, който вълнува предимно хетеросексуалните. Нека те да кажат… И този въпрос е донякъде плод на язвителна лична философия за 6.20 лв.

Третото при Благо – страх личното да не стане безлично поради липса на дефинираност… Прагматизмът е доктрина вгледана в онзи контекст, който прави животите ни лични.

Благодаря на Благо – той дава податки; но ако дискусията беше словесна, а не писмена, то щеше да има още много реч. Сега сме само на схеми… Благо, не ме възприемай като човек, който се „репчи“. Опитвам се да отговоря…

- 17-02-2014|Самолет 005 – re:
Ясен писа:

Нямам никаква идея защо казвам следното, но ми се струва релевантно

Казал си го чудесно! Стивън Хокинг в своя лекция при встъпването си за шеф на депатамент в Кеймбриджски университет, наследявайки първия – Исаак Нютон, изнася лекция на тема „Идва ли края не теоретичната физика?“. В нея схематизира историческия път на теориите и на умонагласите във физиката и казва, че вероятно ще се стигне до единна теория във физиката и след това шегаджийски се извърта, като казва, че тази теория ще бъде вкарана в компютър и вече няма да има нужда от физици. Не можем да стигнем до обяснение както на всичкото, така и на нищото. Но има слоеве. И в слоевете, в които частиците са все по-малки и по-малки, пространството и времето, тоест четирите ни поpнати измерения се държат различно, тоест са различаващи се във всеки отделен слой. Така поне го прочетох! Но нека дойде физик да ми каже глупости ли бръщолевя, защото може и да бръщолевя…:):):)

- 17-02-2014|Самолет 005

Една дебела „Nota bene!“

Тази нота просто трябва да я кажа за яснота. Аз не нападам хетеросексуалността, дълбоко вярвам, че добронамерените ме разбират. Какъв идиот трябва да съм, че да нападам хетеросексуалността? Та аз цял живот я ползвам! През живота си на гей съм имал интимен контакт с гей само веднъж и това не се повтори. Винаги съм имал интимни отношения с мъже, убедени в своята хетеросексуалност. И не! Не конвертирам хетеросексуални в хомосексуалност. Играя с идеи и ефекти. Конверсията е повече в приоритетите на друг тип хора. Много хетеросексуални, особено религиозни, имат за цел тази конверсия. И така се стига до идеята (без ефекти) на лечение на хомо в хетеро…

- 17-02-2014|Самолет 005

към Капка…

Съгласен съм с написаното от теб. Ще ти се обадя много скоро на имейла, защото додеяхме на някои читатели и ни пратиха на меден месец. Аз съм „ЗА“ медените месеци! Още повече, че искам да присъствам на презентацията на книгата ти, ако има такава! А бих си направил и харем, като включа и Севджан. Е, това, че ще съм декоративен елемент в този странен харем, не омаловажава нито идеята, нито бъдещите ефекти!:):):)

- 17-02-2014|Благо

Изглежда е нужно да изясня някои неща.

Опитвам се да не си позволявам да съдя – това е най-трудният процес на интелектуално самодисциплиниране, който съм си налагал. Ефектите, сред които живеем са ужасяващи предразсъдъци и клишета – борбата ми с тях не винаги е докрай успешна…

Не съм сигурен доколко съм се справил, но в коментара ми не би трябвало да се провиждат каквито и да било аксеологически или етически обобщения. Опитвам се да изясня за себе си позицията на автора, за да разбера ефекта на текста върху самия мен.

Не обвързвам непременно възгледите на Самолета с неговата сексуална ориентация, така че би било несъстоятелно да се смята, че моите възражения са от позицията на хомофоб. Все пак ми се струва, че сексуалността е аспект, а не доминиращ белег на личността, но дори и да греша, всяка различна гледна точка е истинско попадение за мен.

Изразът „лична философия“ без съмнение е фриволен, следователно не бива да се абсолютизира, става дума за основни принципи и разбирания, които в никакъв случай не са догматично непоклатими.

По мое мнение, няма възгледи, в основата на които да не лежи идея – например Кантовия свят на „нещата сами по себе си“, ухотно използван от прагматистите, така че не виждамам някакво особено напрежение между двете понятия/идеята поражда съмнението, като основа на познавателния акт, след което изграждаме понятия въз основа на ефектите/. Само на крачка съм от идеята на Горгий за непознаваемостта на света и невъзможното общуване, а от тук не ни остава нищо друго, освен да се примирим, че разполагаме единствено с ефектите, които „непознаваемите други“ предизвикват в нас/мен. Уважавам такова разбиране, но си мисля, че Самолета „удобно“ се крие зад него, в което няма нищо лошо, разбира се, но просто се съмнявам в екстравертността, която Капка Лалова вижда в текста. Нещо повече – „разчитам“ нещо като опит да се пише „от името на друг човек“.

Язвителната „лична философия“ не е привилегия на хомосексуалистите, ала тя често/но не и винаги/ е резултат от сблъсъка между конформизма и неприемането. Избор или следствие.

„Хетеросексуалност = нормалност“ не е позиция, която може да бъде удържана дълго, особено ако е аргументирана с процеса на възпроизвеждане.

Станах твърде многословен, дано съм изяснил донякъде позицията си.

- 17-02-2014|Самолет 005 – re:
Благо писа:

По мое мнение, няма възгледи, в основата на които да не лежи идея… …, така че не виждамам някакво особено напрежение между двете понятия/идеята поражда съмнението, като основа на познавателния акт, след което изграждаме понятия въз основа на ефектите/. Само на крачка съм от идеята на Горгий за непознаваемостта на света и невъзможното общуване, а от тук не ни остава нищо друго, освен да се примирим, че разполагаме единствено с ефектите, които „непознаваемите други“ предизвикват в нас/мен. Уважавам такова разбиране…

===

„Хетеросексуалност = нормалност“ не е позиция, която може да бъде удържана дълго, особено ако е аргументирана с процеса на възпроизвеждане.

Станах твърде многословен, дано съм изяснил донякъде позицията си.

Не си многословен и ти благодаря за мекия подход (за любезния подход) – обикновено ние, меките китки, втвърдяваме диалозите. Аз съм на твоето мнение, защото прагматизмът (доколкото съм го разбрал) не отрича идеите… както казваше преподавателят ми, няма идея на този свят, която да крушира напълно. Идеята, дори и в разпад, поражда субсеквентна мисъл. Така донякъде разбрах процеса на нескончаемия семиозис. Всяка идея е знак. Някои днес ползват думата „мем“ и веднага ни отпращат към генетиката с термина „ген“. Дори и чувството ти, че се прикривам и пиша от името на друг е в резултат на ефект. Но кофтито става, когато ефектът се втвърди до идея и по този начин ме забодеш като пеперуда с карфица на стената. Тогава ме абсолютизираш, а не ме прагматизираш. Срещу такова абсолютизиране обикновино протестирам, когато се говори за хомосексуални в контекста на каквито и да е идеи – круширали или продромални (онагледявам го с гей, защото вплетохме двете теми; мога да използвам не толкова хомосексуални, а мюсюлмани, или евреи, или граждани, или провинциалисти).

А по втората ти податка напълно споделям мнението. Забелязал съм, че във всякакви разговори за хомосексуалност не се разграничават доста неща. Едно от тях е, че никога водещият на разговора не уточнява от каква гледна точка се встъпва в дискусията – от религиозна или от научна; от биологична или от социална; от медицинска или от политическа. Не се изясняват основни неща като разликата между либидо и нагон; възпроизводство и сексуални стимули, наследственост и възпитание.

В България разговорите по тази тема са на ниво кръчмарска журналистика.

- 17-02-2014|Sevcan

„А бих си направил и харем, като включа и Севджан. Е, това, че ще съм декоративен елемент в този странен харем…“

Е, тя сексуалността не се изчерпа единствено, чрез физическата близост… За щастие…

- 17-02-2014|Самолет 005 – re:
Sevcan писа:

„А бих си направил и харем, като включа и Севджан. Е, това, че ще съм декоративен елемент в този странен харем…“

Е, тя сексуалността не се изчерпа единствено, чрез физическата близост… За щастие…

Ben teşekkür ederim. Ето и друг хубав аспект, че сексуалността не се изчерпва само от секса… Препратката е към начина на живот.

- 17-02-2014|капка лалова – закачки от харема

„Е, тя сексуалността не се изчерпа единствено, чрез физическата близост… За щастие…“

Да, и аз така мисля, особено ако се движим в диапазона на нежността, копнежа, мечтата…

Но все ми се струва, като говорим за харем, че импулсите на „изтребване“ няма да са напълно омаломощени/обезвредени дори и в тази силно естетизирана и условна палитра на общуване… Доколкото знам, повечето от европейките остават подвласти на ревността, а пък жените на Изтока, свикнали със сигурността и комфорта на харема, приемат спокойно и мъдро съжителството с други жени /гледала съм такива документални филми за Арабските емирства/…Що се отнася до историята, често съм попадала на факти, когато „източният темперамент“ безусловно, с всички средства е налагал „уникалното“ си присъствие. Така е в балета „Бахчисарайски фонтан“ по Пушкин, където жертвата е невинна, безхитростна славянка, непосветена в „тайнството“ на харема…

Така че се зачудих какво ли ме очаква след като вратите на харема хлопнат зад гърба ми…

Няма 6/5, не е като да пишеш статийки за харема…това беше опит за автоирония, а не иницииране на спор…

- 18-02-2014|Sevcan

Увертюрата даде насока за развитието на сюжета и се видя, че играещата ролята ‹слвянка›, следва утъпканите пътеки на баби, умели във висшия пилотаж на политичес… опс, любовните интриги, в иначе съвсем европейския харем… който, както се знае, е бил забранен за родена мюсюлманка… (намиг)…

- 18-02-2014|капка лалова

Не знам дали Пушкиновата славянка Мария е точно от този модел, а също и дали султанският харем е бил „забранен за родена мюсюлманка…“. Но ако това е така, султаните са имали ужасни баби и майки, „умели във висшия пилотаж на…политическите и любовните интриги“.

Като се има предвид, че не е имало на кого друг да приличат, освен на същите тези баби и майки, то излиза, че султанските династии са всъщност европейци с не особено качествен ген. Тъжна констатация. Слава богу, че е имало и изключения…/намиг/.

Интересно е как са се реализирали като жени родените мюсюлманки по това време. В харемите на мъже от по-нисши социални съсловия? Аз намирам това твърде екстравагантно като стратегия…

А ако се върнем към гей културата, Наоми Кембъл намира твърде много креативна екстравертност в приноса на гей дизайнерите във висшата мода…

Гей моден дизайн, това е един нов и желан аспект и на харема. Така че, Самолет, ще отхвърлим определението „декоративен елемент“ за сметка на „моден дизайнер“. Не се интересуваме от ефектни завеси, а от елитна мода с индивидуално проектирани модели…

- 18-02-2014|капка лалова

Истински, жив, динамичен моден дизайнер. Затова Самолет, влез най-после в роля и не се прави на подводница, защото Благо вече е излязъл от любезната си толерантност, а пък и аз скоро ще ти се разсърдя. За Севчан да не говорим, като знам колко обича коприна, пръстени, бижута, обувки от крокодилск……опс… от змийска и миша кожа. Същата е като мен…

Към последния дебат за „българския комунизъм“

Автор: Александър Везенков

Настоящият коментар е едно допълнение към участието ми в дискусията, която започна на кръглата маса „Българския комунизъм – 20 години по-късно“ на 9 ноември 2011 г.[393] и се доразви в последвалата публикация на сборника „Българският комунизъм – дебати и интерпретации“,[394] а донякъде и при представянето самия сборник на 9 октомври 2013 г.[395] Всъщност, тръгвайки от някои въпроси, по които имаме съгласие, с колегите стигнахме до обсъждането и на разминаванията помежду ни.

Изходната точка бе усещането, че за времето на комунистическия режим се говори все по-умилително. Повече от две десетилетия след края на режима в обществото ни няма ясно разбиране за характера и престъпленията му, не беше отдадено дължимото на пострадалите от него, а много от видните му фигури се представят по най-захаросан начин. Kритиките и недоволствата от живота през последните години обикновено се формулират така, сякаш преди всичко е било нормално – за много проблеми се говори, че били от „последните 20/23 години“, че разни неща се объркали „след избухването на демокрацията“ и т. н. Процесът на „нормализиране“ на комунистическия режим е подплатен с все по-категорични в тона си публикации, включително научни изследвания и изяви. Някои дори смятат всичко това за връщане към нормалността след хаоса на „прехода“.

Опитах се да обърна внимание върху един съпътстващ проблем, който също се оказва доста упорит – възпроизводството на наследени от миналото разбирания и клишета в един иначе откровено антикомунистически дискурс („Ненормализирането на комунизма“, с. 245-273).[396] В някои случаи това е плод на съзнателна мимикрия, но в много други се дължи на наслоявания в съзнанието на хора, които са искрено критични към комунистическото минало. Става дума както за готовите мисловни модели, така и за добре познатото доктринерство при налагането им. Комунизмът сякаш се възпроизвежда и чрез самите нас – неговите най-ангажирани критици. Поставянето на този проблем не бе еднозначно възприето и окончателната публикация позволява да се видят дори по-ясно основните разминавания.

Макар и интерпретирана от някои участници в дебата като своеобразно отстъпление и преминаване на други позиции, всъщност в някои отношения гледната ми точка е дори по-радикална в критиката на комунистическото наследство. Тя просто го открива в нас самите, а от субективна гледна точка това е смущаващо и дори болезнено. Едновременно с това трябва да отбележа, че по някои въпроси не съм съгласен по същество с интерпретациите на оформилата се антикомунистическата историография – с идеализирането на времето преди 9 септември 1944 г., с различните залитания по романтичен национализъм, с разсъжденията за уникално тежкия характер на „българския комунизъм“, които не се основават на сериозни сравнителни проучвания. Тук ще опитам да дообясня позицията си по основните спорни въпроси.

Формат на дебата

Поначало намирах противоречие между идеята за „кръгла маса“ и събирането на хора, които се разглеждат като само единия лагер в сериозен спор: по дефиниция на „кръгла маса“ сядат всички спорещи страни. А тук се продължи една друга традиция – ние сами дълги години се оплаквахме, че казионната историография избягва дискусии и работи в монологичен режим. При този формат обаче страдат и собствените ни тези, които се формулират и отстояват в една стерилна среда. Според първоначалната идея повечето от участниците щяха да анализират „нормализирането“ на комунизма, но в крайната публикация това основно направление не е развитo в пълнота, а на места остава да звучи декларативно и една от причините струва ми се е именно липсата на опоненти и реален дебат.

В предговора на сборника (Михаил Груев, Диана Мишкова) се посочват две причини, за да не се покани другият „полюс“. Първо, защото „Той е и добре поставен в медиите, поради което трибуна никога не му е липсвала.“ Това очевидно няма връзка със самата дискусия, а главно с амбициите за обществено въздействие, но се изтъква и друг, по-съществен мотив: „нежелание да препотвърждаваме очевидни граници и да прокарваме фронтови линии, които биха оставили малко място за по-нюансирани позиции“ (с. 16). Проблемът е, че при такъв формат точно по-нюансираните позиции (каквито всъщност са и повечето текстове в публикувания сборник) се пришиват към един или друг „полюс“. Продължавам да смятам, че сами по себе си подобни прояви допринасят за консолидирането на два политически мотивирани кръга и на възпроизвеждането на техните версии. Наистина, има хора, участващи и в „прокомунистически“, и в „антикомунистически“ проекти и изяви, но въпросът е в климата, който се създава – нетърпимост към различни мнения и култивиране на паралелни самодостатъчни дискурси.

Групирането по „полюси“ и „лагери“ блокира дискусиите и вътре в тях самите. Въпреки поставената цел „да проведем откровен разговор помежду си“ (с. 11) и „да провокираме истински ползотворен дебат“ (с. 17), по-директното формулиране на различни мнения предизвиква смущение и нервни реакции. Проблемно се е оказало дори самото разширяване на подобни текстове (с. 17, 282), макар то да е направено след изрична покана десетминутните експозета от кръглата маса да бъдат развити в статии до 20 стандартни страници с бележки под линия. Самата композиция на публикувания том, където организаторите са си запазили както първата, така и последната дума, всъщност отразява разбирането, че има една вярна интерпретация, която просто трябва да се отстоява и разпространява. Предварителното дисквалифициране на познатите опоненти е последвано от мерки за обезвреждане на появилите се критични мнения. Това също излиза от установените представи за „кръгла маса“.

Най-сетне групирането по „полюси“ допълнително подсилва тенденцията за персонализиране на спора чрез поименно посочване на знакови за съответните лагери лица и отправянето на различни коментари по техен адрес. Това е добра лична реклама за упоменатите, но персонализирането е отровно за самия дебат, който се измества от конкретните мнения и интерпретации върху техните застъпници.

Комплект от политически и професионални критерии

Проблемът не е само в допълнителното задълбочаване на разделението на два лагера, но и в начина, по който те се представят. Отсрещният лагер е описан не само като прокомунистически, но и като архаичен на методологическо ниво: авторите му се ограничават до „хронологично или тематично изреждане на факти, които не са подчинени на някаква логическа връзка и не водят до някаква констатация или извод“ (с. 52); горките ни опоненти са толкова изостанали, че си задават въпроси, на които „от началото на ХХ век отговорът на академичната общност … е определено отрицателен“ (с. 287). И това не е въпрос само на старомоден позитивизъм – пренасищането с „емпирия“ подплатява тривиализирането на комунизма като нормална част от миналото (с. 16), а същевременно прави историята на този период „нечетивна и безинтересна за подрастващите“ (с. 103). Обратно, авторите от нашия лагер надскачат фактите и откриват смисъла зад тях, правят интердисциплинарни и аналитични изследвания върху комунизма, и то „без да игнорират проблема с морално-етичните измерения при неговия анализ“ (с. 16). Не казвам, че звучи самохвално, но е прекалено хубаво, за да е истина. Най-малкото, ако отсрещният „полюс“ е толкова безпомощен в професионално отношение, особено в сравнение с нашия, възниква въпросът защо отдавна не сa пометени от академичната и обществена сцена.

По-същественото е вплитането на различни критерии в едно неделимо цяло – в предговора на сборника се говори за „парадигма“, за автори, които защитават сходни „методологически и етични позиции“ (с. 16). Въпросът е дали методологически, етични и (подразбира се) политически позиции трябва вървят в комплект. При това тук не става дума само за описание на съществуващата ситуация, а и за един реално протичащ процес: през последните години в някои изследователски проекти наред с политическата насоченост на проучванията се дават указания за придържане към определена методология, терминология и хронология. Горните коментари продължават и на свой ред подхранват тази тенденция.

От поляризация в дебата към поляризация в оценките

Разделението на лагери подхранва и стремежа да се дават ясни и категорични отговори на комплексни въпроси. Имаме избор между само възможности: или „комунистическият период трябва категорично да се оцени като зло, което е привнесено отвън и да се отбележи, че неговата поява и утвърждаване не са пряко следствие на политическото, икономическото и социалното развитие на България до този момент“ или „периодът трябва да се разглежда в цялостния контекст на българското развитие от времето след Освобождението и да бъде съпоставен и сравняван с другите предходни събития в българската история“ (Даниел Вачков, c. 51). Въпросът е, че дори така формулирани, двата подхода не се изключват: ако приемем, че комунистическият режим е привнесено отвън „зло“, това не пречи да го разглеждаме „в цялостния контекст на българското развитие“ и да правим съпоставки с други негови периоди; и обратно, ако разглеждаме периода на комунистическо управление в по-общия контекст на българската история, неизбежно пак ще забележим, че режимът е наложен отвън.

По подобен начин и Михаил Груев възприема посочването на елементите на приемственост между безпартийния и комунистическия режим като изненадващ отказ от тезата, че комунистическата власт е наложена отвън (c. 283). Проблемът идва оттам, че след като колеги от отсрещния „полюс“ представиха историята на комунистическия режим в една по-дългосрочна рамка („Българските преходи“ на Искра Баева и Евгения Калинова в последната си версия покриват периода 1939-2010 г.), антикомунистическият лагер не само проблематизира този подход, а започна да настоява само и единствено на привнасянето отвън през есента на 1944 г.

Това е сравнително нова ситуация – преди точно от критична към комунистическата власт гледна точка беше популярно да се говори за приемственост спрямо пред-деветосептемврийския режим, като това се правеше от земеделци-николапетковисти, социалдемократи, разочаровани и репресирани комунисти. Политическата промяна от нощта на 8 срещу 9 септември 1944 г. се осмиваше като поредния преврат в новата ни политическа история, извършен с участието на ветерани от 9 юни 1923 и 19 май 1934 г. И по-общо темата за приемствеността не е запазена марка на онези, които оправдават или възхваляват определен „нов режим“: консервативен автор като Алексис дьо Токвил критично анализира Френската революция разглеждайки проявите в нея на наследства от „стария режим“. Към днешна дата обаче у нас темите за приемственост и прекъсване са така взети на въоръжение от съответните лагери, че подход като този на Токвил рискува да бъде разчетен като прокомунистически.

Без това идеологизиране не би било проблем, че говоря за режим, „наложен в завършен вид и благодарение на решаващото присъствие на една външна сила“, който обаче и съзнателно, и по инерция рециклира „много от заварените идейни нагласи и управленски практики … от времето на т. нар безпартиен режим“ (с. 272). Бих искал да изследваме и привнасянето, и приемствеността, като част от един комплексен проблем, на който трябва да се виждат и двете страни, а не само онази, която изглежда политически целесъобразно да изтъкваме.

Морализаторският полюс

Темата за „морала“, „злото“ и „присъдата“ пронизва много от текстовете на сборника, които съставляват и „моралния полюс“ в нашия дебат (с. 9). В крайна сметка остава усещането, че онези, които отказват да дават морални оценки, като че ли оневиняват комунистическия режим.

Въпросът наистина е дискусионен. Някои твърдят, че длъжностната характеристика на учения изключва даването на морални оценки и присъди, и следвайки Макс Вебер призовават за възможно най-строго придържане към ценностната неутралност на научните изследвания.[397] Смятам че в практически план този подход има важното предимство, че предотвратява опростяването на дебата до ограничен брой възможни отговори по скалата „добро – зло“. От познавателна гледна точка това позволява несравнимо по-широка перспектива.

Същевременно други автори настояват, че освободената от ценности изследователска дейност е не просто невъзможна – когато става дума за собствената ни история, особено на по-близката, историческите проучвания са не само познавателни, но и опит за осмисляне, за „преработване на миналото“. Кой, ако не иначе безпристрастните изследователи на това минало, трябва да поемат гражданската отговорност да помогнат на обществото да се справи с объркващото и потискащо наследство?! А може би между двете тези дори няма противоречие и просто става дума за безпристрастни учени, които в определени моменти влизат и в ролята си на граждани? Дори когато говорим само за гражданска позиция обаче остават няколко въпроса.

Няма особено предизвикателство в това да осъждаш или поне да обявиш за „морално-етичен проблем за цялото съвременно българско общество“ (с. 14) нещо, с което не се идентифицираш и смяташ за изцяло привнесено отвън зло. Да речем, че аз съм краен антикомунист, че лично и семейно нямам нищо общо с бившия режим. Абсолютно нищо освен … безбройните компромиси, които съм правил. Моят „морално-етичен проблем“ с комунистическия режим следователно са точно тези компромиси. Отвъд този „морално-етичен проблем“ за мен проблем е какво е била „нашата“ предкомунистическа и антикомунистическа България. Да осъждам комунистическия режим и неговото налагане от съветската армия не ми представлява никаква трудност. В същото време от прокомунистическия лагер са си избрали други „морално-етични проблеми“, очевидно такива, свързани с „фашизма“, „нацизма“ и изобщо пред-деветосептемврийската история, върху които да морализаторстват и заклеймяват. Нищо от това не води до какъвто и да било личен или обществен „катарзис“.

Вторият въпрос е за това дали след като морално осъждаме „комунизма“ и режима като цяло, не трябва да се вгледаме по-конкретно и в основанията за това. Осъждаме комунизма заради всепроникващия характер на тази диктатура, заради убийствата без съд и присъда, лагерите, цензурата, масираната пропаганда, затворените граници, дискриминацията по политически признак и т. н., и т. н. Въпросът е как оценяваме (или подценяваме) едно или друго от тези явления, когато го срещнем и при други режими. Наистина едни и същи административни или репресивни мерки могат да имат съвършено различно съдържание при различни политически условия, но могат да са и сходни, и взаимно обусловени, и наследени (срв. Румен Аврамов, с. 238-240). Всичко това е въпрос на конкретно изследване, а не на априорно отхвърляне на самата идея за сравнения, защото те биха омаловажили уникалността на дадена диктатура.

Най-сетне, даването на морални оценки и присъди за даден режим прекалено лесно се прехвърля върху онези негови изследователи, които са на различно мнение от нашето. Изкушението е голямо, защото това е лесен и ефектен начин за неутрализиране на опоненти и техните иначе добре подплатени с документи и факти твърдения. Това обаче просто блокира по-нататъшния дебат.

За педагогическата полза от моралните присъди

Поставянето на морална присъда над комунистическия режим върви заедно с чисто педагогическите задачи – „историческата наука“, наред с изследователския си интерес, има за задача „да влияе върху формирането на обществените представи“ (с. 51) и „възпитанието на ценности“ (с. 53), да носи поуки „за съвременното общество и най-вече за младите хора“ (с. 16), което е свързано и „със стремежа на страната към нова европейска идентичност“ (с. 287).

Все пак не бива да отиваме до крайност и трябва да държим сметка, че силният акцент на възпитателните над образователните функции осакатява: нашият идеал не бива да бъде идеологически правилният, макар и недообразован човек. При това този подход би бил непродуктивен дори спрямо целите, които тук се поставят. Стана дума още в дискусията, че проблемът не е само в поставените педагогически цели, но и в тяхната изпълнимост. С риск да повторя:

Първо, оценяването на комунистическия режим и всичко свързано с него като „отрицателно“ не дава никаква гаранция, че учениците (и студентите) ще го възприемат едно към едно. Ние самите сме минали през образователен курс, където възможно най-интензивно са ни възпитавали, че комунизмът е най-хубавото нещо на света, а не вярваме в това. Редно е да се запитаме доколко подобен модел изобщо работи.

Второ, да се сведат нещата до диагностициране на явленията и процесите от комунистическо време като „отрицателни“ прави много лесна задачата на онези, които ги рекламират като „положителни“. Каква полза да наложим в учебниците моралните си оценки и присъди над комунистическия режим, щом една смяна в политическата конюнктура би позволила да се наложи също така категорично противоположната гледна точка. Това ни връща директно към образователните функции – познанията и действителното разбиране на миналото на една идеология и построения съгласно нея режим затрудняват подобни лесни хватки. Това включва да представим не само престъпленията на режима, но и да опитаме да покажем защо много хора са го припознали като нещо добро, защо някои все още го припознават и какви са проблемите при такъв начин на мислене. Това носи рискове от „нормализиране“, но в дългосрочен план би било по-въздействащо (дори „възпитателно“) от декларативното осъждане на идеологията и режима като „абсолютно зло“. Същия подход би бил подходящ и за другите „тоталитарни“ идеологии, партии и режими, вместо само да се повтаря как отдавна били осъдени в цивилизования свят и престъпният им характер не бивало дори за миг да се поставя под въпрос.

Учените в режим на самоотбрана

Дебатът не е само за идейни предпочитания и абстрактни принципи – всичко се приема дълбоко лично, преплита се с колегиалните и групови взаимоотношения и йерархии. Смятам за най-нормално критичните бележки в едно историографско изложение, още повече в една полемика, да препращат към конкретни текстове. Проблемът е, че текстовете си имат автори и оттук произлизат допълнителни рискове за персонализиране на спора. Отговорите на двама от колегите (Пепка Бояджиева, c. 274-281; Михаил Груев, с. 282-287) ясно показват доколко дебатираният проблем е бил видян преди всичко през призмата на собствената личност и научна продукция. Отправените критични бележки са възприети като отклонение от „академичната“, съотв. „интелектуална коректност“ (c. 280, 281), повдигат „етичен въпрос“ (c. 286). Дори да допуснем, че е така, използването на подобни категории за оборване на няколко критични споменавания значително олекотява моралния патос по отношение на комунистическия режим в останалата част от дебата.

В реакцията си Пепка Бояджиева се занимава единствено с три критични споменавания на книгата ѝ „Социалното инженерство. Политики за прием във висшите училища през комунистическия режим в България“. Основното ѝ несъгласие е свързано с поставянето под въпрос на тезата, че „оценката на политическата благонадеждност на кандидатстващите е използвана като критерий за регулиране достъпа до висшето образование“ само при комунистическия режим (с. 274 и сл.), като в тази връзка тя всъщност продължава да омаловажава документалните свидетелства за недопускане до следване в университета по политически причини преди 1944 г. Бояджиева акцентира, че тогава e ставало дума за „отделни практики или действия“, докато при комунистическия режим се стига до „нормативна регулация“ (275). Всъщност никой не е оспорвал, че в цялостен и завършен вид въпросната дискриминационна практика функционира по комунистическо време, а преди това има само някои мерки в тази насока. Все пак наличието или отсъствието на нормативна регулация не бива да се абсолютизира при изучаването на режими, в които властите системно заобикалят законовите разпоредби чрез разпореждания от по-нисък ранг (включително устни заповеди).

Действително книгата има ясно зададени хронологически граници – тя представя недопускането на определени категории хора за студенти и приемането с привилегии във висшите училища по време на комунистическия режим. Все пак проучването на предисторията на това явление не би било безполезно: точно чрез сравнение със заварените практики можем да добием ясна представа какво е особеното при новата власт, като тук от голямо значение е и много по-дългото ѝ просъществуване. Така именно по-ясно ще изпъкне, че при комунистическия режим постепенно като критерий се налага не толкова собствената политическа дейност на самия кандидат, а тази на родителите и близките му („лош произход“), както и че даването на привилегии и предимства се оказва много по-мощен лост от откритото дискриминиране.

Друга критика към книгата „Социалното инженерство“ е, че сочи българския комунистически режим като екстремен случай след сравнение само с централноевропейски страни, без дори да споменава албанския и румънския случай. Това е наистина симптоматичен пропуск, и не виждам какво би могло да се възрази, но всъщност Бояджиева не отговаря на конкретната бележка за непълнотата на този сравнителен подход, а емоционално коментира едно съседно изречение от общ характер.

Най-сетне, според Бояджиева неточно съм цитирал написаното от нея за участието във властта на „най-непросветения и некултурен слой от населението“, за да мога по-лесно да го оборя. В текста си предавам, и то коректно, написаното в текст на Ивайло Знеполски, а към това съм отбелязал, че Бояджиева го е цитирала, така че пресилено е тя да нарича въпросната фраза „моето твърдение“ (c. 280). Бояджиева действително променя казаното от Знеполски, и това е направено след като ѝ обърнах внимание на предварителното обсъждане на книгата ѝ в Института за изследване на близкото минало за точно това използване на една злополучна формулировка. Дори след извършената корекция обаче употребата на категорията „най-непросветен и некултурен слой от населението“ (очевидно недообмислена заемка от разговорната реч) си остава все така проблематична за едно научно изследване. Интересното е друго – представители на нашата интелигенция са добили навика да заклеймяват комунизма като власт на необразовани и прости хора, като по този начин се дисоциират от него.

В отговора си Михаил Груев действа на по-широк обхват – той се изказва в защита и на писаното от други утвърдени учени, включително Бояджиева, а също така връща топката дълбоко в полето на противника с аргументи от личен характер. Сред другите си реакции по същество Груев наново се присъединява към тезата, че голямото обезлюдяване на селата в България е било резултат преди всичко от колективизацията (с. 285) – въпросът заслужава самостоятелно обсъждане, но тук може поне да вметнем, че такава е преобладаващата интерпретация по време на самия комунистически режим и дори само това ни задължава да потърсим по-аналитични интерпретации. Защото, от една страна, кулминацията на миграциите село-град настъпва близо десетилетие след най-тежките за селото години, по време когато условията в него значително омекват, a oт друга – от горното обяснение не се разбира защо от одържавената икономика в селото се бяга към още по-рано и още по-пълно одържавената икономика в града.

Груев реагира и по въпроса за „жителството“, където допуска нови неточности и продължава да настоява, че като инструмент за „социален инженеринг“ то се появява едва при комунистическата власт (с. 284). Всъщност много лесно е да се провери – в нормативната уредба от 1942-1943 г. виждаме не само въвеждането на контрол върху използването на частните жилища, но и ясна решимост да се пресече притокът на нови жители в столицата (придружена от списък с изключения, при които те все пак да се допускат), както и основания за изселване на политически и социално нежелани елементи. Това е съвсем съзнателно усилие за ограничаване на смятаното за прекомерно нарастване на града (и така доразвива идеи от 30-те години на века), както и за прочистването му от извършители на реални и въображаеми политически, стопански и битови престъпления. Тази система от мерки е само допълвана и доразвивана от комунистическия режим.

Изобщо, възползвайки се от правото на последна дума в отпечатания сборник, колегите не се колебаят да говорят за етика и коректност, но не са изчистили аргументацията си по конкретните спорни въпроси. Това съчетание на назидателност и липса на прецизност всъщност е системен проблем за „моралния полюс“ в дебата за „българския комунизъм“. А иначе и коментарите от личен характер съдържат лесно оборими неверни твърдения, но за съжаление стандартите за академична дискусия предполагат да не се отклоняваме от същността на спора с подобен род изяснявания.

Historikerstreit – разправия от друга епоха

На няколко пъти в дискусията се споменава случаят на ГДР (с. 110, 160, 173) и носталгията в Източна Германия, т. нар. Ostalgie (с. 13, 105, 110). Въпреки това като германски модел за „справяне с миналото“ по-подробно се разглежда осмислянето на националсоциализма и известният „спор на историците“ в Западна Германия (Historikerstreit) от 1986 г. (с. 15-16, 94-96). С основна роля се оказа натоварено името на един от главните участници в спора, Ернст Нолте, който бе представен в изцяло негативен план и с него бяха сравнени различни отрицателни герои в настоящата дискусия (с. 8, 16). Тук обаче има цяла серия от недоразумения.

Първият парадокс е, че представители на антикомунистическия лагер в нашия дебат за комунизма възпроизвеждат критиките на „лeвия“ лагер в германския спор за националсоциализма (предвождан от философа Юрген Хабермас) срещу консервативния Нолте, който сочи като основен двигател на поляризацията в междувоенна Европа Болшевишката революция от 1917 г. Това е поредна илюстрация на твърдението, че „антикомунистическата история на комунизма“ копира стари антифашистки модели, макар че тук, трябва да се отбележи, става дума за един по-смислен западноевропейски антифашизъм.

Изглежда тук става дума за идентифициране с победителя. Наистина, през 1986-1987 г. изглежда, че Нолте губи спора. Точно по това време обаче започва с нова сила да се говори за престъпленията на сталинизма и жестокостите на болшевишкия режим, а рухването на комунистическите режими през 1989 г. подкопава позициите на неговите опоненти. Оттам насетне дебатът за германското минало, дори в най-близката му част, вече има да се справя с две диктатури, което не изключва въпроси и за по-предишни периоди. По същия начин и българският дебат не може да се ограничи до оценките на само един режим, който и да е той.

Другият проблем е в съдържателната страна на спора. Към Хабермас са отправяни критики за избирателно и манипулативно цитиране, за това поставяне под общ знаменател на автори с различни мнения и увличане по лични атаки към тях, но най-сериозното обвинение е, че поради остарелите си и ограничени познания по темата той всъщност се възмущава от отдавна наложили се в историографията интерпретации. Въпреки всички залитания на автора си, тезата на Нолте, че фашизмът е бил възможен само „в своята епоха“, продължава да се приема насериозно от изследователите.[398] По времето на Historikerstreit Нолте не се ограничава до оспорваната си статия от 1986 г., и на следващата година издава книгата „Европейската гражданска война, 1917-1945. Национализъм и болшевизъм“[399] – концепция и формулировка, която днес е широко приета и се подема в публикации на различни автори.[400]

Същевременно трябва да подчертаем силната страна на авторите, подкрепили Хабермас в този спор, която лежи в сърцевината на „германския модел на справяне с миналото“ – едно безпощадно вглеждане в себе си, в собственото и семейно минало, в миналото на самата Германия като основа за възникване на нацизма (с тезата за нейния особен път на развитие, т. нар. Sonderweg), а не с разсъждения (и оттам оправдания) кое и кога е било предизвикано отвън (за което говори Нолте). Но както стана дума, колегите в нашия сегашен спор виждат „българския комунизъм“ само като нещо привнесено.[401]

Най-сетне неоснователно ми се вижда задоволството, с което се коментира, че е започнал „академичният български Historikerstreit“ (с. 104). В действителност Historikerstreit е точно Streit – разправия, караница, а не [академичен] дебат. Ред важни и смислени дискусии има в германската историография, така че нека не вземаме за модел точно изнервеното замеряне във вестниците от 1986 г., макар в него да се включват ред сериозни учени. Отделен въпрос е, че скандали като Historikerstreit са нещо, което избухва неочаквано, а не се прави насила чрез преднамерено търсене на медиен интерес.

С всичко това не казвам, че германските дебати за националсоциализма нямат отношение към работата ни върху българската история. Те са дори много полезни за изследването на съответната епоха, за годините на Втората световна война, когато страната ни се присъединява към Оста, изпраща окупационни войски на територии от две съседни държави, депортира евреи към Треблинка и Освиенцим – теми, по които в германската историография толкова много, толкова професионално и толкова безпощадно се пише. Когато говорим за осмислянето на комунистическото минало обаче от полза ще ни бъдат германските (а и не само германските) дебати и изследвания за тази именно епоха. И то не само като модел, но и като сериозна основа за сравнителен поглед.

***

Решението би било не да възпроизвеждаме някой по-ранен историографски дебат, а да се концентрираме върху въпросите, които сами се налагат в дискусиите за българския случай. Тъй като за комунистическия период все по-често се мисли през призмата на кризите и общата несигурност след 1989 г., редно е да поставим въпроса за икономическия растеж и социална стабилност при социализма в контекста на глобалното развитие след Втората световна война. При това изниква нужда от диференциране – както основателно отбелязва и Даниел Вачков, далеч не целият 45-годишен период се отличава с пълна заетост (с. 46) и относителна социална осигуреност.

От друга страна, темата за насилието далеч не е затворена – ред въпроси, които станаха актуални преди повече от 20 години, още не са адекватно осветени, а най-важен сред тях е този за терора непосредствено след 9 септември 1944 г. Отделно заслужава да се продължат изследванията върху различни други ограничения и принудителни мерки като системата на жителството, ограниченията за пътуване в чужбина, дискриминацията и привилегиите за прием в средните и висши училища, системата за задължително разпределение на млади специалисти и т. н. При всичко това е ясно, че консенсус няма да дойде след политическа присъда отгоре или отвън, а след дебат отдолу (Момчил Методиев, с. 173-174).

Един спорен въпрос, който изпъква от последната ни дискусия (включително от двата отговора в края на сборника), е този за предкомунистическото наследство. Намирам сериозно противоречие между преценката на някои колеги за „българския комунизъм“ като най-краен и тежък случай в Източна Европа и отказът им да се дискутира какво той е наследил от предкомунистическия режим и общество. През 90-те години на ХХ век, когато България (както и Румъния) видимо изостана в промените от бившите комунистически страни в Централна Европа, това се обясняваше точно с тежестта на завареното („българско“ и/или „балканско“) наследство. Смяташе се, че по-силната и дълготрайна комунизация и съветизация на страната е следствие от недостатъчните традиции на политическа демокрация, от повърхностната европеизация и слабите съпротивителни сили на завареното общество. Наистина, комунистическите режими са имали и собствена динамика на развитие, така че нито по-ранната история на съответната страна, нито иначе мощното съветско влияние могат да обяснят всичко. Все пак ако смятаме някои комунистически режими за по-деспотични от другите трябва да си зададем въпроса дали и доколко това се дължи и на абсорбирано от тях предкомунистическо наследство. Изобщо опитите да разглеждаме „българския комунизъм“ само като наложено отвън зло подкопава много от собствените ни тези.

На второ място, въпросът за предкомунистическото минало блокира възможността за постигане на обществен консенсус по отношение на комунистическия режим – на казаното за престъпленията му се отговаря с посочване на престъпленията отпреди него. Това налага комплексно разглеждане на диктатурите и насилията преди и след 1944 г., което всъщност важи не само за българския случай. Не можем да броим жертвите само на едната страна в „европейската гражданска война“, нито да разкриваме престъпленията само на другата.

Най-сетне, комунистическата пропаганда просто бе блокирала критичното мислене за предкомунистическия период – на официалната позиция на тотално очерняне ние бяхме склонни да реагираме с идеализация. Въпреки всички досегашни усилия на историографията за критично изследване на епохата преди 1944 г., все още много има да се прави за излизане от този черно-бял модел на мислене. Точно ние, които поради политически предпочитания и семейна история се чувстваме емоционално привързани към предкомунистическа България, трябва да отворим широко очите си и за всичките ѝ сенчести страни. Важното е това да става на основата на нови задълбочени проучвания, отвъд клишетата за „фашизма“ и „антифашизма“, които иначе също продължават да циркулират. Това ще бъде важна стъпка в нашето еманципиране от наследството на комунистическата индоктринация, задълго затормозила възможността да мислим свободно за миналото си.

Александър Везенков е български историк, изследовател на свободна практика. Работи по проблеми на градската история на Балканите през ХIХ-ХХ век, на историята на реформите в Османската империя през ХIХ век и на институционалната история на комунистическите режими. Личният му блог може да се намери на адрес: http://alexandervezenkov. blog. bg

Колко чужд е турският език

Автор: Татяна Ваксберг

В петък парламентът в София реши, че предизборните кампании не може да се водят на чужд език, дори и при положение, че в общуването участва преводач. Този въпрос не е нов, а от близо четвърт век и винаги е бил решаван по един и същи начин – в полза на единствеността на българския език. И макар в България да има достатъчно чужденци с право на глас, които не говорят български, под „чужд език“ или „друг език“ винаги се разбира предимно турският.

Поредното възпроизвеждане на забраната беше подкрепено от поредното огромно мнозинство, формирано от ГЕРБ, Коалиция за България и „Атака“. В полза на общуването с преводач гласуваха само 32 депутати от групата-вносител ДПС, един независим депутат, отцепил се от ГЕРБ, и трима социалисти. Против бяха цели 116 души, а 61 се въздържаха. Това е удивително мнозинство за сегашния неработещ парламент, чиито заседания редовно се отменят поради липса на кворум, а приемането на някакви нови норми води до съмнения за търговия с парламентарни гласове.

Турският – роден език на 10% от българите

С изключение на първите години след 1989, когато партиите действително се различаваха по ценностите, от които се ръководят, резултатът винаги е бил подобен – огромното мнозинство в парламента е подкрепяло забраната за турски език, илюстрирайки с това етническото разделение на политическо ниво. Неслучайно различни структури на ЕС периодично препоръчват забраната да отпадне – в повечето европейски страни е достатъчно ясно, че езиковите забрани прикриват по-сериозен социален феномен, какъвто е отхвърлянето от обществото на големи групи хора.

Чужд ли е обаче турският език? Въпросът често пъти се възприема като скандален, но той е уместен за страна, в която това е родният език за 10 процента от населението. Ако езикът е чужд, то какви трябва да са неговите носители? Също чужди? Ако да, то доколко? Очевидно е, че става дума за избирателно приложение на схващането за чуждост. Тя не се прилага в плащането на данъците например, нито пък се подчертава в случаите, в които някой турскоговорящ добие международно признание.

Освен че подчертава едно неравенство, забраната има и откровено негативен ефект върху изборния процес. В основата на една комуникация стои все пак разбирането, а не тайнствеността. Забраната да се говори на обичайния за избирателя език и забраната дори да му се превежда онова, което не разбира, прилича на забраната да си купуваш дрехи с отворени очи. В крайна сметка никой не ти пречи да си тръгнеш с дрехата, разбира се, но кой знае дали ще си купил тази, която ти трябва.

Опороченият изборен процес

И ако този аспект на забраната може да се разглежда включително и като комичен, то политическото ѝ послание може да бъде предимно опасно. Видяхме го в същия този петък, когато група националисти нападнаха джамията в Пловдив и счупиха стъклата ѝ, защото били против „ислямизацията“ на страната. Логиката, която стои зад това насилие, не се различава много от логиката, водеща до забрана на турския език в предизборните кампании: хората, които ходят в джамии, и хората, които говорят само турски, не са тукашни, външно тяло са, не ги искаме. Колкото повече парламентът удържа (почти) единния си етноезиков подход към изборите, толкова по-сигурно е, че насилието като това в Пловдив ще се множи. Просто нападателите ще се чувстват окрилени от наличието на съмишленици на политическо ниво.

Има и трети поглед към забраната за говорене на чужд език по време на предизборна кампания. Той е в това, че забраната няма нито ефект, нито смисъл. Не защото е намерен начин тя да се заобиколи, а защото изборите в България отдавна не зависят от идеи, които да ти се налага да разбираш. Не и в последните десет години, когато изборният процес е опорочен от купуване на гласове и търговия с влияние. Май няма кой знае какво значение дали ще получиш двайсет лева на български или на турски език. Но има огромно значение накъде ще насочиш енергията на активните хора – към реалния проблем с купуването на гласове или към димната завеса, която го прикрива с нов етнически скандал.

Източник

Татяна Ваксберг е журналистка и експерт по институционални изследвания във фондация „РискМонитор“. Автор е на книгата „Милошевич и Трибуналът“ и на филма „Технология на злото“ за насилствената асимилация на българските турци. Била е кореспондент на радио „Свободна Европа“ в Хага и Вашингтон. Има три национални награди за разследваща и аналитична журналистика.

Коментари (47)

- 18-02-2014|Златко

На времето във филмотечното кино вървеше един такъв филм, „Грозни, мръсни, зли“. Та си спомням как ние, млади студентчета, се шегувахме със самите себе си: „Хайде, мръсни и зли разбирам, ама на, грозни‘ как така ще ни обиждат!“

- 18-02-2014|Самолет 005

Това е голямият хит сега в България. Как ще падне парламента? Във вреда на гражданите си, разбира се, защото тенденцията на развитие на българското общество се направлява от години към втвърдяване на омразите…

В Република Косово има два официални езика – албански и сръбски. Албанският език е чужд на косовските сърби, а сръбският език е чужд на косовските албанци. Но косоварите нямат притеснения от тази чуждост, защото никой не уважава другия – чуждия език. Те затова са чужди – защото не са уважавани от никой.

Татяна Ваксберг не ни задава въпрос, защото не е поставила въпросителна в заглавието си. Тя ни дава отговор; тя ни дава твърдение.

- 19-02-2014|Black Wolf
Цитат:

Турският – роден език на 10% от българите

Чак пък роден… Може да е роден за 10% от българските граждани, но не за българите.

За колко процента от българските граждание роден ивритът? Защо не повдигнете въпроса и той да бъде признат за официален език?

А защо не и шайенския език?… С какво той е по-лош от турския или иврита? Неколцина български граждани сме се самоопределили при последното преброяване като шайени (Cheyenne). Искаме си езиковите права!

- 19-02-2014|Златко

Вярно, вярно. То и това, че живеем в Европа, не ни прави непременно европейци, както най-добре сами си знаем…

Въпросът най-вероятно има смисъл най-вече когато бъде зададен под формата „от кого точно бихме искали да се учим?“ Искам да кажа, ония от нас, които не са родени научени, разбира се. Защото има страни, в които няма особена разлика между „гражданство“ и „национална идентичност“. Щом си гражданин на Америка, то значи си американец – и толкова. Какъв е етническия ти произход, майчиния език, религията, политическите убеждения – всичко това си е твоя работа. (За хората, които се захласват по „научно“ говорене, това е основната отличителна черта на така наречения „граждански национализъм“, в противоположност на „етническия“, който си практикуваме тук у нас от доста време насам, дори и ако сами не го знаем…)

Та така де. Не че вярвам, че някой от нас би могъл да научи нещо от някой друг. Хеле па тук във форума, дето всите сме си един дол дренки, ако не по друго, то поне по заявявана самоувереност…

- 19-02-2014|Свилен Гавазов

Все пак не става въпрос турският да стане официален; става въпрос едно значително малцинство да ползва майчиният си език при едно сравнително рядко случващо се събитие-изборите. Просто турският език предизвиква в нашето съзнание шаблоните на „турското робство“,“пет века“ и т. н., вкоренени у нас почти от бебешката количка…Да се замислим какви реакции предизвиква у нас следният призив: при изборите в Молдова(или западните покрайнини, или Банат) да позволим на българското малцинство да води агитация на български? Това бихме одобрили, нали? Нашата държавност сега е на това положение-в смисъл че почти я няма-не защото турците у нас са си говорили на турски език в последните 25 години…

- 20-02-2014|Найденов

Когато не просто живееш в една държава, а си дори роден в нея, когато не просто очакваш от държавата тя да бъде добра към тебе, но и имаш конкретни искания към тази държава – пък вземи и положи ти сам някакви лични усилия, покажи поне с нещо, че не си някой „чужд“, а си именно „част от“. То си е за теб, за твоя полза. Никой не те кара да забравиш родния си език (турски или друг) – но си длъжен да научиш български. Не защото е на българите и не защото е много хубав, а просто защото това е ОФИЦИАЛНИЯ език. И си длъжен да го използваш за обществените си работи. За личните си работи е различно – там можеш да си ползваш турски и който щеш друг език – но за обществените си дейности ти си длъжен да използваш официалния език!

Така е навсякъде по света – дори и в Холандия, която е иначе уж толкова либерална страна, във всяко мислимо отношение, дори и в Холандия предизборните кампании се водят на официалния език, и точка. През 2010 г. имаше опити за водене на кампания на друг език (и пак турци ги правеха тези опити, сигурно това им е в „националния характер“) – но министърът на интеграцията (забележете: на ИНТЕГРАЦИЯТА!) заяви ясно: „Това е в противоречие с нашата политика на интеграция, тези граждани трябва да стават част от холандското общество!“

И партиите послушаха министъра и спряха тези свои листовки, които преди това пускаха на турски език. Така се прави, това са европейските стандарти. И Татяна Ваксберг би трябвало да го знае това, а не да си развива поетичните дарби по тази тема – ей тъй, просто на пук на всичко българско.

- 20-02-2014|Златко – re:
Найденов писа:

Така е навсякъде по света – дори и в Холандия, която е иначе уж толкова либерална страна, във всяко мислимо отношение, дори и в Холандия предизборните кампании се водят на официалния език, и точка.

Мъже и жени българи, стига с тия демонстрации на „знание“, дето идват от чути-недочути неща! Стига толкова кафеждийски разговори. Нямам нищо против изказването на собствени мнения, но не и тогава, когато те бъдат подплатени с „фактологични“ твърдения, идещи от нам къде си. Дори и в Турция вече е официално позволено да се води предизборна агитация на кюрдски език (вижте например ето тази тук статия). За развитите европейски страни подобни забрани – без да познавам нещата в подробности – ми изглеждат толкова анахронично, че просто отказвам да взема такива изказвания на сериозно.

Изобщо, има огромна, принципна разлика между това да обявиш определен език за официален и това да започнеш да забраняваш употребата на други езици в официалното ежедневие на страната. От всички развити европейски страни единствено Франция има подобно законодателство, но, доколкото знам, то е дружно критикувано от всички страни.

Значи, много, Много, МНОГО моля – стига толкова заявления за „факти“, които не отразяват нищо друго освен структурите на собствените ни подсъзнателни нагласи към чуждото! Стига толкова търсене на „доказателства“ и „подкрепи“ в полза на собствената ни неспособност за промяна и възприемане на нови неща.

В тази връзка – един хладнокръвен коментар от Фейсбук, който според мен поставя нещата по местата им, ако и в малко безцеремонна форма:

Цитат:

Проблемът, според мен, е следният. От една страна в България са останали по-консервативните хора, тези, свързани по-здраво с ‹местния колорит›. От друга страна обаче, става дума за обективна демографска тенденция, свързана със свиване на населението, застаряване, ниско образование, обедняване. Всичко това продуцира страх. Страх от изчезване, от анихилация, от ‹поробване› и т. н. – на страха очите са големи. Когато доминиращата емоция е страх, няма как да разцъфтят горните добродетели като любознателност, отвореност към света, благосклонност към чужди култури и техните постижения. Ще избуят плевелите на недоверието, омразата, себекапсулирането. Няма друг начин. Историческият момент е такъв, за съжаление. (И ние, които сме в емиграция, носим известна отговорност за случващото се с българите в България – нашето отсъствие също допринася за задълбочаване на проблема.)

- 20-02-2014|Златко

Един въпрос към Краси Дамянов: понеже наскоро прочетох едно интервю с български академик, в което уважаемият твърди, че в Испания предизборна агитация можело да се прави единствено на испански език: на какъв език се води тя в Каталония, Краси? На испански или на каталонски? Това ми се струва доста важно и интересно.

Изобщо, могат ли да се обадят тук хора, които имат съответен опит в различните европейски страни? Самият аз, за свой срам, не съм наясно с положението на нещата в Германия, но пък тук никога не е имало обособени етнически партии (от тях просто няма нужда, защото по собственото ми убеждение хората създават свои етнически партии единствено там, където се чувстват застрашени от мнозинството и имат нужда от политическа организация, която да ги защищава)… Та, в Германия не съм чувал за никакви забрани от този род, но пък от тях просто няма и нужда, тъй като в основните германски политически партии има немалко политици от турски произход, които правят политика, не непременно свързана с интересите на тяхното малцинство. Повтарям, от това просто няма нужда. Проблемите на турците в Германия са (повече или по-малко) същите като онези на (по-бедните) германци в Германия. В този смисъл и необходимостта от съответни политики…

Изобщо, нека се замислим малко: израз на какво всъщност е появата на една или друга етническа партия? На внезапно появило се нечие желание „да ни завладее отвътре“, както най-често се описват нещата в България, или на това, че някой в тази страна се чувства ако не застрашен, то поне третиран постоянно като „втора ръка“ човек, група или етнос…

Хайде да поспрем и да помислим малко, дами и господа българи…

(Всичко това, разбира се, не означава, че отричам наличието на етнически проблеми в Европа. Но да тръгне тук някой да ме убеждава, че между тях и нас нямало разлика и че те са същите като нас – „виждате ли, и те същите неща забраняват…“)

Много моля, дами и господа. Моля най-настоятелно. От това, че толкова много жаби на тоя свят не си знаят гьола, не следва непременно, че гьолът действително е един и същи…

- 20-02-2014|Найденов

Очевидно, заслепени от някакви свои си предубеждения, хората понякога просто „откачат“. Ама съвсем буквално. „Откачат“ или се „самооткачват“ от всякаква връзка с действителността и със здравия разум. На мен лично ми е много трудно да повярвам, че образован и начетен човек като Златко Енев не успява да види разликата между официална употреба на езика в публични дейности – и употребата на същия този език, или на друг, в личния живот.

Няма такова нещо като „официалното ежедневие на страната“.

Ежедневие имат отделните лица – страните имат обществен живот. А по-конкретно пък изборите и предизборните кампании навсякъде по света се считат за нещо все пак поне малко по-важно от „ежедневието“ – и затова и изискванията към поведението на всички участници в тези мероприятия (избори и предизборни кампании) са по-високи от обичайното. И освен всичко останало, има изискване, навсякъде го има, във всички съвременни демократични страни, целият изборен процес да е ПУБЛИЧЕН. Публичен, ще рече, че всичко трябва да става пред очите (и пред ушите) на всички. Това изискване на практика анулира възможностите за използване на всякакъв не-официален език (тъй като какъвто и не-официален език да бъде използван, той няма да е разбираем за всички участници в изборния процес, т. е. за всички граждани – и измежду всички възможни езици единствено ОФИЦИАЛНИЯТ за дадена страна език е такъв, че по дефиниция е разбираем за всички граждани. За никой друг език това не може да се твърди).

За да сме още по-ясни: никой не забранява, и не може да забрани, на отделни лица в ежедневието си да си говорят за всичко, включително и за политика, на който си щат език (майчин, бабин, лелин, теткин) – но предизборната кампания е друго нещо, тя е официална дейност, и затова в нея следва да се използва само официалния език.

Така че, да: „Хайде да поспрем и да помислим малко, дами и господа българи…“ – да спрем и да не бързаме да се пеним по въпроса кой колко знае…

- 21-02-2014|Sevcan

С риск да омръзна на Златко, затова че се обаждам на (почти) всяка статия…

„Когато не просто живееш в една държава, а си дори роден в нея, когато не просто очакваш от държавата тя да бъде добра към тебе, но и имаш конкретни искания към тази държава – пък вземи и положи ти сам някакви лични усилия, покажи поне с нещо, че не си някой „чужд“, а си именно „част от“.“ …

Като какъв труд, ми е много интересно, не са положили турците, в България, за да „заслужат“ „добрината и вниманието“ ѝ? Или, другояче казано, като на какви недостижими висини са се издигнали останалите, заслужили пак тая „добрина и внимание“?

Аз, специално, мога да изброя поне една причина, поради която те заслужават да са равни, в правата си: равното облагане и плащане на данъците. Има и други, но за тях друг път, по друг повод (защото поводи, дал Господ).

Искам да кажа няколко думи за това, как стои, по принцип, въпросът с използването на роден език (и) по време на избори… Присъствах, преди години, на една предизборна сбирка, участващите, в която, бяха турци. Събранието се водеше на български, от образовани млади хора. (Между другото, те по-добре говорят него, отколкото турския, поради липсата на образование на роден език.) Младежите разбираха отлично, по-малко, по-възрастните (убягваше им по някоя и друга мисъл), а дядковците и бабите, любопитни да чуят какво казват тези лъснати млади хора, ги гледаха и се мъчеха да разберат, с оскъдния си „ежедневен“ български и се питаха помежду си и тях: „Абе, чедо, ти какво каза там за пенсиите, не разбрах?“. На което, младежът се опитваше да даде обяснение, на турски. Един глас, си е един глас, нали? И как свърши тази сбирка? Ами, дойдоха полицаите, събранието се разтури, защото някой им беше „обадил“, че се води на „чужд“ език, което, по валидните закони, беше забранено… Вие си помислете, за кого отидоха гласовете на дядковците и бабите, които са и болшинството, в населението на България. Защо някой да гласува за (друга) партия, която евентуално ще им забрани да говорят родния си език. По-ефикасно от всяка агитация…

Да ви кажа защо останалите партии не са така популярни сред турското население? Ами, защото няма кой да ги погали с хубави обещания на и за родния им език. Не, че ще направят нещо, де… Както всички други партии…

Въпросът не е до това, дали знаят или не знаят български, предполагам, че повечето знаят, а незнаещите наскоро ще свършат… Въпросът е, колко са равни в правата си…

- 21-02-2014|Благо

Нека наистина да помислим сериозно. „Белята“ вече стана със самото поставяне на проблема. Въпросът от тук нататък е: Има ли полезен ход държавата, а и ние като българи? Отхвърляме възможността за политическа агитация на чужд език с аргумента за интегритета на страната, но какво ще постигнем всъщност? Ще кажем официално на едно признато от всички ни малцинство, че не бива да говори на майчиния си език, защото искаме да го ПОДСЛУШВАМЕ, да разбираме какво говори, следователно вече се съмняваме в него, не вярваме в неговата лоялност, нещо повече – възприемаме го като реална опасност за нас. Да се интегрираме ли искаме, или да „държим враговете си по-близо“?

Можем да търсим какви ли не формални причини и аргументи, но истината е една – интегрирането е двустранен процес, мнозинството не „придърпва“ малцинството, не се опитва да го обезличи, не подхожда с подозрение и страх от призрака на сепаратизма.

Забраната е отхвърляне, отчуждаване, тя би била унизителна и за двете страни, ще каже на част от нашите сънародници: Имате право да шепнете, не да говорите, и то на нашия език, защото вашият не ни интересува…

- 21-02-2014|Златко

Доколкото мога да разбера от досегашния ход на нещата, разговорът се развива по принципа „битка до последния редут“. В смисъл, след като става ясно, че аргументите от вид „Европа прави точно същото“ се разкриват като доста слабо вероятни, да не кажа направо невалидни (с възможното изключение на Франция), то преминаваме към следващия редут – аргументи, основаващи се на „логика“.

Коя обаче логика? Кому е нужно да се залъгваме тук като деца, прибягвайки към някакви привидно „неутрални“ аргументи (публичност на изборния процес) там, където на всеки от нас е ясно, че смисълът на цялата тази акция няма нищо общо с някакво желание за прозрачност, а е прост резултат от дълбоко ирационални, ако и споделяни от огромна част от (все по-застаряващото и комай все повече „дърпащо се“ от Европа) българското население, исторически предразсъдъци. Като ще си говорим значи тук като възрастни хора, нека поне не се опитваме да си говорим като деца. Прозрачност – дренки! Онова, за което става дума е петвековният страх на повечето българи пред „гъжвата“, „феса“ или каквито още там символи на застрашителния чужденец откъм степите на Азия може да си представи човек. С други думи – онова, за което става дума в случая е един отчаян опит за придържане към шаблоните на онова, което ще си позволя да нарека тук НЕГАТИВНАТА българска национална митология. Или, ако щете, митологията на малките цифри: „три синджира роби“, „пет века са ни клали“ и други подобни. Неща, към които по принцип се придържат хора, които не са имали по-сериозен досег с модерната митология на Европа, проповядваща забравяне на разделителните исторически наследства и все-европейско обединение на етническите групи, народите и дори държавите. Неща, които принадлежат на МИНАЛОТО.

Според мен вече не става толкова дума дори за онзи тъй често повтарян (включително и от мастити „учени“) рефрен за това, че ще ни „превземат демографски“. (И това – въпреки твърдия факт, че в продължение на повече от сто и тридесет години процентът на хората от мюсюлманските малцинства в България НЕ СЕ увеличава съществено и си стои между 10 и 15 процента). За това според мен вече не става дума. В момента става дума просто за някакво усещане за негативно себеутвърждаване в лицето ВЕЧЕ и на Европа. Става дума ето за това: „Стига сте ни командвали, ние пък поне вкъщи ще си правим каквото поискаме, а пък вие ако щете се спукайте от яд!“ Логика, разум, рационалност – всичко това са дрън-дрън приказки. Повечето българи, с които разговарям по този въпрос, с удоволствие поставят себе си в ролята на вълка от известната басня за вълка и агнето: „мътиш ми, не мътиш – ще те ям!“ – и това май е всичко. Веднъж и ние да се почувстваме силни, веднъж и ние да тропнем с юмрук по масата.

Въпросът обаче, поне във времената, в които живеем, според мен се състои най-вече в това, че вече никой не може да каже със сигурност кой точно е вълк и кой – агне. Докато инатестото, застаряващо и непоправимо-неразбиращо Европа българско население продължава така да си играе на вълк и агне (най-вече в собственото си съзнание, разбира се), светът комай върви в една напълно различна посока.

И после, разбира се, следва вечното „кой ни сра в гащите?“

Защо сме изостанали, защо сме бедни, защо никой не ни уважава, защо никой не ни знае?

Защо нямаме писатели, защо нямаме култура, защо, като се каже „България“, лицата на хората застиват във фалшиво-любезни усмивки?

Защо всички бягат от България? Защо това, защо онова?

Ха кажете ми тогава сами, дами и господа рационалисти?

Защо, аджеба?

- 22-02-2014|Georgi – re:
Свилен Гавазов писа:

Все пак не става въпрос турският да стане официален; става въпрос едно значително малцинство да ползва майчиният си език при едно сравнително рядко случващо се събитие-изборите. Просто турският език предизвиква в нашето съзнание шаблоните на „турското робство“,“пет века“ и т. н., вкоренени у нас почти от бебешката количка……

Аз пък се чудя какви са тия хора, ГРАЖДАНИ на една държава да не знаят езика ѝ, а уж от стотици години живеят по тези места?

Няма да питам дали са ходили на училище поне до 4-8 клас, на какъв език са обучавани в училище след като образованието е задължително в България и официалният ЕЗИК е БЪЛГАРСКИ?

Къде са живели през всичките тия години, в чужбина може би?

На какъв език се говори в общината, в работата…?

Затова ли в Търговище при подбора за работа се ИЗИСКВА турски език, той ли е официален в Търговище, в Кърджали…, в Лудогорието, а може би скоро и в гр. Търново, защото обл. управител е от Дпс?

И нямат ли внуци, деца, които да превеждат публично, или те са вече в Турция, щото отдавна са с турско самосъзнание, нищо че са българи говорещи турски език, на които е внушавано, че са „турци“?

Същото важи и за т. н. роми/цигани, за всякакви малцинства…

- 22-02-2014|veva

„…а дядковците и бабите, любопитни да чуят какво казват тези лъснати млади хора, ги гледаха и се мъчеха да разберат, с оскъдния си „ежедневен“ български и се питаха помежду си и тях: „Абе, чедо, ти какво каза там за пенсиите, не разбрах?“. На което, младежът се опитваше да даде обяснение, на турски.“

Колко невинно, наистина… Тези баби и дядковци от къде са дошли в България, а техните баби и дядковци – къде са се родили? Къде са работили като млади и как са се справяли като не разбират български език? Хайде стига словесна еквилибристика в тоя форум Всички са наясно и знаят много добре какви са подбудите на ДПС да поискат кампания на майчин език…

- 22-02-2014|Златко

Говоря отново като неспециалист: според мен е твърде близо до ума, че повечето страни на тоя свят си имат официални езици. Тънката разлика между различните страни започва там, където от официалния езикзапочва да се прави задължителен език… С други думи, на някои места има по-голяма свобода на личния и групов избор, а на други – по-малка. Оттам и естественото желание на повечето хора да живеят в страни с по-голям избор (а съответно и възможности). Както и добре разбираемото желание на хората, които се чувстват лишени от избор, да напускат страните, в които се чувстват ограничени.

Дотук всичко е просто и логично. Нелогичните неща започват там, където мнозинството хора, лишени от реална възможност за реализиране на собственото си право на свободно и неспъвано развитие (поради определени, исторически наследени ограничения, налагани от културата, в която са родени и израсли), започват да търсят (според мен не особено добре осъзнавана) компенсация за това, под формата на автоматична подкрепа (и дори желание за разширяване) на същите тия ограничения, които са „осакатили“ собствения им избор на първо място. (Говорим за „официален“ език, а всъщност имаме пред вид „задължителен“ език). Според мен в такива случаи може да се говори за един вид негативно себеутвърждаване: ако аз (ние) не мога (можем), то поне другите пък да могат още по-малко…

И така се започва с традицията на „не е важно на мен да ми е добре, важно е на Хасан да му е по-зле от мен…“

Поправете ме, ако съм пресолил нещо, моля…

- 22-02-2014|Златко

Нека се опитаме да си представим нещата под формата на следната хипотетична ситуация:

Значи, имаме две различни страни, които имат един и същи проблем: хората в тях, вместо да следват пътеките, положени в градските паркове от добронамерени градостроители, си цепят през където им е най-удобно и си проправят свои собствени пътечки (което, разбира се, разваля всичките хубави планове на градостроителите).

Сега, какви са различните реакции?

В едната от двете страни градостроителите поставят по един мустакат полицай на всяка пресечка в градските паркове. Той налага глоби, кара се, поучава и така нататък, с което, предполага се, научава хората на правилното социално поведение…

В другата, напротив, градостроителите просто полагат нови алеи там, където хората сами са показали най-удобните и лесни за тях маршрути през парковете…

В коя от двете страни бихте предпочели да живеете самите вие?

- 22-02-2014|Златко

Persistence is no replacement for relevance.

Или, казано на български: само с инат не става, иска се и (поне малко) пипе…

- 22-02-2014|РМЦ

Към veva. Да ти кажа къде са работили и как са се справяли тези баби и дядовци. На полето от сутрин до вечер. Без никоя „цивилизация“ да си помисли да ги търси по селата. Както, между другото са живели и много от бабите/моята се научи да чете на стари години/ на много от тези с български майчин език. И все пак малко по-добре, защото са от „нашите“. Но разбира се късата памет и липсата на съпоставка е много характерна за съвременният „горд“ българин.

А за подбудите на ДПС питай ДС.

- 22-02-2014|veva

Разбрах, че баба Ви се е научила да чете на стари години Да, това до някъде обяснява нещата около писанието Ви, РМЦ. Никой обаче не говори за грамотност, а за „оскъден“ ежедневен език. Защо не го научиха? Както се казва, питам и отговор не търся. Толква и с това приключвам…

- 22-02-2014|Гост

Преди години се зазяпах в някакъв латиносериал. Две страни враждуваха, испаноговорещи, разбира се, та при сключване на примирие едната страна говореше на „преводача“ на испански, той на „колегата“ си на същия език и така съобщението се пре-пре-пре-даваше. Тогава се замислих за преговорите между Украйна(Малорусия) и Русия(Великая Русь) сега след промените. Да не говоря за кабаретните сцени с наши дипломати и комшиите от Република Македония.

Любимото ми изкуство е циркът, но тези преигравания сега- то ни е гег, нито скеч, камо ли еквилибристика; ха дано се покачат отгоре връз трапеца на смъртта и каквито си щат премятания на всички възможни езици проломотят, белким се намерят будали да ги чуят…

Използвам случая да благодаря на аркадашите турци за обогатяването на езика ни с тази много цветиста дума(за будала става дума с още по-точното попадение:“От будала най боли“). Аферим!

Христю Ботйов Петков

П. П. Нещо с байо Либена Каравелов се бяхме сдърлили по този въпрос, та забравих да се самоцитирам:“Чакам събуждането на народите…“ и май е време да го актуализирам:“Та такава благословия да им тегля, че сами да разберат защо…“=

Поне ми е светло отнапреде, че брат ми Кирил след погрома над четата в Русчук на ЛИТЕРАТУРЕН ТУРСКИ се защищаваше, като преповтори моите послания от телеграмите до световните агенции за ПОТЪПКВАНЕТО НА ЧОВЕШКИТЕ ПРАВА В ОТОМАНСКАТА ИМПЕРИЯ.

- 22-02-2014|РМЦ

Отново типично се пропускат дълбоките води и се пързаляме по закачки.

Вие отговор не искате, но аз да попитам бабите и дядовците ли са виновни за ситуацията в страната. Те ли измислят сиамските близнаци „Атака“ и ДПС. Не трябва ли грамотните да насочват гнева си по-проницателно някак.

- 22-02-2014|Гост

Да, наистина беше закачка:). Но аз съм от тези баби и дядовци, които „спрягаме“ в тези коментари и съм грамотна. Хората от мойто поколение всички са грамотни, защото моето поколение беше стопроцентово „обхванато“ в училище. Тааа, само ми се иска да кажа, че тези баби и дядовци от онези райони не може да не знаят български език, всички са ходили на училище… Ще разберат предизборната агитация на любимата си партия даже и тя да се води на български. Е, друг е въпросът, ако лидерите им искат да им кажат нещо тайно, което другите да не разберат…:)

- 22-02-2014|Гост

Тожа горното е от мен – veva. Не знам защо излезе от името на Гост.

- 23-02-2014|РМЦ

Това е от Благо.

„Ще кажем официално на едно признато от всички ни малцинство, че не бива да говори на майчиния си език, защото искаме да го ПОДСЛУШВАМЕ, да разбираме какво говори, следователно вече се съмняваме в него, не вярваме в неговата лоялност, нещо повече – възприемаме го като реална опасност за нас. Да се интегрираме ли искаме, или да „държим враговете си по-близо“?“

И пак да обърна внимание, защото вие всеки път пропускате да насочите грамотността си в дълбочината на проблема. Докато ние се делим на „Атака“ и ДПС някой се ползва от това да ни държи в мизерия. Няма нищо благородно в това да хванеш най-слабия и да го риташ в ребрата докато е паднал.

- 23-02-2014|Иван Иванов – „Чужд език“

Въпросът за чуждият език е твърде странен. В САЩ има цели квартали, в които хората не говорят английски. Доколкото знам, те не са американски граждани, но имат всички права с изключение на избирателното. За да станеш гражданин на Щатите се провежда интервю, в което показваш както езикови знания, така и такива по историята на държавата. Дори един от въпросите е свързан с произхода на Статуята на свободата. Интересното е, че тези, които не са американски граждани са лоялни към държавата, в която живеят, трудят се и раснат децата им.

У нас, колкото и да е парадоксално, дори определящите се като големи националисти, не са лоялни граждани! Според мене проблемът не е в езика, а някъде съвсем другаде и мисля, че не е необходимо да го разисквам.

И нас има свобода на словото и понеже не съм юрист си позволявам да мисля, че това право не е не е свързано с това на какъв език изразяваш мнението си. Погледнато от тази страна, забраната да се води предизборна агитация на друг език освен български е противоконституционна.

И накрая бих попитал депутатите, които са гласували тази забрана, те какъв български език говорят в Народното събрание – литературен или диалектен, културен или махленски, защото „Рибата се вмирисва откъм главата“!

- 23-02-2014|сухи

Турският ни е чужд и по граматика и по звучене, а на множеството българи и е противен да го слушат; друг

е въпросът доколко турците у нас са турци, а и техният език вероятно е далече от т. нар книжовен турски. Той е съдаден много по късно от българския, да не говорим, че въобще не е развит като него; иначе авторката говори по принцип, от позициите на някакъв абстрактен хуманизъм, но осве абстракциите има и реална история, памет и прочее; така че ако се опрем на ексепретизата на бехека или някакви такива неясно откъде финансирани организацийки, то досега да сме се изпарили като нация;

- 23-02-2014|сухи

а колкото до данъците, които плащат малцинствата, хайде холан, добре че ви се отпускат някакви европейски средства, че да ви изкупуват тютюна, пък и земеделското ви производство толкова струва…

а иначе образованието е задължително по конституция, който не знае да говори и се ориентира в ситуацията, защо ще гласува? като прибавим изборният туризъм с автобусите, подмяната на представителството е пълна. Уважаема госпожо Ваксберг, някъде да сте чули в Европата да се гласува с конец, който се налага върху бюлетината?

- 23-02-2014|Александър – Колко ни е чужд турския език

Странно е, че в издание, което претендира за обективност, може да се чете статия, която обслужва теснопартийни интереси, особено пък на „партия“която е по действия неконстуционна, обслужва вече от 20 години единствено едно определено етническо малцинство и му вменява роля, която то всъщност не може да изпълнява по-редица причини-най-главната от които историческа.

Какво стана, г-жо Ваксберг, с идеята да се построи паметник на Сюлейман паша под Шипка-как гледате на подобна тема за дискусия като журналист?

Вероятно по-голямата част от аудиторията на списанието е запозната с личноста и биографията на цитирания паша.

Връзката между коментираната тема, станала актуална след неимпровизираното изказване на депутата от българския парламент Х. и въпроса към автора на статията е, мисля, добра възможност за изява на последната.

- 23-02-2014|Александър – Колко ни е чужд турския език

П. С. Бихте ли пояснили, г-жо журналист, за читателите на списанието, има ли разлика между българи и български граждани?

Едно от подзаглавията на Вашата статия е-

Турския език-роден за 10%процента от българите

Мисля, така поднесено, вече има друг акцент.

И то, с уважение към опита Ви като журналист-изобщо

не е случайно написано по този начин.

- 23-02-2014|Димитър – За феномена ДПС

Да наистина – само една буква в абревиатурата дели ДПС от ДС и това никак не е случайно. В зората на демокрацията, преди изборите за Велико народно събрание, на партийците от БКП им беше ясно, че след тъй наречения „Възродителен процес“ нито един български турчин няма да гласува за тяхната партия. Най-естествената алтернатива за турците беше да гласуват за новосъздадения СДС. И какво да се прави? Кадрите от ДС с турски произход си създадоха турска партия, която да отклони турските гласове от СДС. Но за 25 години духът излезе от бутилката и сега ДПС е сила, с която трябва да се съобразява и нейната създателка – БКП (ДС).

- 23-02-2014|Любомир Гаврилов
Цитат:

И нас има свобода на словото и понеже не съм юрист си позволявам да мисля, че това право не е не е свързано с това на какъв език изразяваш мнението си. Погледнато от тази страна, забраната да се води предизборна агитация на друг език освен български е противоконституционна.

Абсолютно! Лицемерният момент идва, когато питаме: ама как така, нали турският не е официален език. Ами не е официален, но от никъде не следва, че изборна кампания трябва да се води на официален език. Напротив, на колкото повече езици се води тази кампания, толкова по-добре. А официалният език е нещо друго.

Някой по-горе се бе възмутил, че как така за 10% от българите турският бил роден: та нали те са турци, не са българи! Нека уточним официалните дефиниции, така както са кодифицирана от конституцията и законите на страната. Първо, под българин се разбира български гражданин или човек с българско самосъзнание. Следовтелно, ВСИЧКИ български граждани са и българи.

Специално българските турци имащи българско гражданство имат абсолютно всички права и задължения, както и етническите българи имащи българско гражданство. Да се поставя под въпрос този факт (записан в Конституцията) е равнозначно да атакуваме устоите на българската държавност,

- 23-02-2014|Каменова – Колко ни е чужд турския език

Разбира се, гражданите на България трябва да говорят балгарски език. Много е лесно непрекаснато да се иска нещо, но трябва и да се даде. В Канада например, всеки, които иска да вземе гражданство, задалжително минава през два изпита: езиков (френски или английски) и цивилизационен (география и история на Канада). Известно е, че езикьт е интеграционен елемент в едно общество. Докога така наречените туркоезични ще стоят настрана от социалния живот на страната, в която са се родили? Ако искат да управляват правото си на глас, да са равноправни граждани както всички останали, нека да положат усилие да се интегрират.

- 23-02-2014|Златко

Брех, че ми хареса това тук нещо (благодаря на Здравка Евтимова, че го постна във Фейсбук)!

ТЕТ А ТЕТ

(Ивайло Балабанов)

Стара е, луда и дива

нашта вражда, Хасане,

но с хора курбан не бива-

курбан не трябва да стане.

Така ми казаха мъртвите,

моите-харамиите:

Една е луната над църквите,

над църквите и над джамиите.

И трябва да се простиме

пред кръста и пред корана.

Аз – зарад твоето име,

ти – зарад хубава Яна.

Що е назад – все е болка,

ала луната е пълна.

Тънка, висока тополка

има над село на хълма.

Да идем в среднощно време

пред нея да си простиме

Тополката да отсечеме,

сабите да си строшиме.

Това ни пише на чопа,

който Бог и Аллах ни праща:

В покрива на Европа

едната греда да е нашта.

- 24-02-2014|Ясен – Езикът на предизборната агитация

Златко,

отговарям на призива ти тези от нас, които живеят в чужбина, да споделим опита си по въпроса за езика на предизборната агитация.

При нас въпросът е решен генерално и кардинално.

А именно:

НЕ СЕ РАЗРЕШАВА ПРЕДИЗБОРНА АГИТАЦИЯ.

На никакъв език. Дори безмълвно не се разрешава. За всеки случаи са забранени и самите избори. В смисъл – няма такива. Което само по себе си решава въпроса с агитацията.

Поздрави от Китай – слънчевия крайбрежен град Цингтао, където Германците, бог да ги благослови, построили пивоварна в началото на 20-ти век, която все още работи за радост на необремененото с предизборна агитация население и гостите от цял свят.

- 24-02-2014|Златко

Великолепно!

- 24-02-2014|Красимир Дамянов

В Каталония (на български все още се казва така (каталония, каталонски, каталонец за разлика от ширналото се название от времето на Стоичков тук -Каталуня, каталанки и каталунец)естествено че предизборната пропаганфда се води на двата официални езика – каталонския и кастилския. Но не и в останалите части на кралството. Каталония е автинимна облас със свой парламент и това там е позволено. В Ипанския парламент дебатите и всичко се води на испански. Не е забранено, ако го направиш на другнот остамналите езици / баски, галицийски, валенциански, но е проява на лош вкус, невъзпитание и национализъм. Много рядко съм чувал да се случва. Що се отнася за моето мнение. мнението на човек, който се възхищава на турския, оценява, че е богатство, че е поетичен и прочие и изпитва истинско удоволаствие в Истанбул да разговаря със стоtе думи, които всеки българин носи в съзнанието си и подсъзнанието си и родовата си памет дори, мисля, че уважението към общото отчечество, ако наистина е общо, любовта към България, чиито деца сме всики, е да го правим на български. Засега поне, доколкото знам, е единственият официален език в страната.

- 24-02-2014|Златко

Тази дискусия е за мен малко по-особена от досегашните, но по една, откровено казано, доста себична причина: за разлика от повечето случаи досега, в сегашния спор не изпитвам онова тъй парещо желание да запушвам устата на другояче мислещите, което винаги досега ме е карало да реагирам остро, бързо и гръмко, на неизбежните за такива форуми разногласия. Мога само да се надявам, че това ще се окаже нещо повече от моментно настроение и че – в някакъв смисъл – то ще очертава пътя на всички ни през идещите години, на това тук място… От разнообразието – единство. И обратно. Без особени постановки за привилегироване на едното или другото.

Да се надяваме…

- 24-02-2014|Гост

От въпроса, повдигнат от г-жа Ваксберг, защитен от г-н Еневи и други, оспорван от читатели на противното мнение става ясно, че правдата не е ясно къде е. Мисля, че незнанието на български език в някои райони на страната ни е от неотдавна. Бил съм няколкократно в Делиормана и Изт. Родопи преди десетилетия и не съм срещал някой да не знае сносно български, макар да си е ачик турчин. Днешното капсуловане на турския етнос по отношение на езика е съзнателно дело на ДПС и с тази му вина трябва да сме единомислени. (неслущайно Ив, Костов нарече тази формация проклятие за България). С финансовата помощ на ислямски страни се пренаситихме с джамии, много верски училища, вероятно и езикови такива и сега дяволът е изпуснат от бутилката. Красиво е да защитаваш правата на малцинствата, но става въпрос за управление на държавата след изборите. Ами след като бюлетините са написани на български, какво право има да гласува този който не може да ги прочете. Почти съшото бих казал и за неграмотните цигани (1/3 от тях са такива), Вече се даде примера с Франция. В Германия има над 3,5 милиона турци, имат си джамии, имат си дори и училища, но едва ли пред избори се води агитация на турска реч. Да каже г-н Енев ако не е така. В Клифорния има над 2 милиона китайци, от тях половината не знаят дума английски, но изибщо не става дума за агитация на китайски. Същото е за индийците във Великобритания. Така че въпросът не е в дискриминацията на даден етнос у нас, а за съдбата на държавното управление.

И моята първа реакция от решението в парламента беше неодобрение, но после размислих. Примерите с кюрдите и каталунците е поучителен – и в двата случая са оформени силни сепаратистки тенденции.

Тезата, че за 120 години процентът на турското население отава непроменен, сега не е в сила. Първо, след 1880 г, българските семейства са имали по 5 до 10 деца, второ – заминалите в „странство“ за гурбет или учение, почти без изклювение са се завръшали, защото е имало защо. А сега къде сме.

Така, че и вашата теза, г-жо Ваксберг, има и основание и слабости.

- 24-02-2014|Благоев

Извинявам се, че в предния мой коментар сам пропуснал да дам името си и то е авторизирано от „Гост“

- 24-02-2014|Нора

Да не забравяме, че до 1960-те години в България е имало образование до и влючително гимназия. Това е било държавната политика, следваща тази СССР и нейната политика спрямо националностите.

А що се отнася до други страни, в САЩ в днешно време е просто задълдижително за един кандидат да има „испански“ креденции. Демографиката го прави неизбежно. Знам, че е много не-ортодоксално, но ето едно кратко видео което показва Мит Ромни и Гингрич да се опитват да правят точно това:

http://www. youtube. com/watch? v=MIpM6OkZkn8

Между другото, съвсем нормално е в обществени и правителствени сгради в САЩ да има надписи на испански, креол, виетнамски, и т. н. Същото се отнася и за изборни места, брошури, преброяване, и т. н.

Ако една баба не може да прочете листовката на български, тя прави единственото което може-гласува за ДПС. Проучвания на български учени показват, че хора които владеят добре майчиния си език, по-добре владеят и българския.

Да не забравяме, че Канада, Белгия, Швейцария, и т. н. имат повече от един официален език и все още не са се разпаднали.

- 26-02-2014|Любомир Гаврилов

Ей, голяма каша ви е в главите на всички. Аз съм бил в половината държави на света, където съм говорил български, развален английски, руски, френски и т. н. И никой не ми е правил забележка. Говорил съм естествено и за политика, дори предизборна и след-изборна пропаганда съм водил. За пръв път чувам за държава, където предизборната пропаганда (или не знам каква друга) трябвало да се води само на български. Много съжалявам, но в Каталония, или както там я наричате, предизборната пропаганда можете и на български да си я водите, пожелавам ви успех за това. Имайте срам поне от Венецианската комисия към Съвета на Европа, на мен щом няма да поваярвате.

- 26-02-2014|Любомир Гаврилов
Код:

Вече се даде примера с Франция. В Германия има над 3,5 милиона турци, имат си джамии, имат си дори и училища, но едва ли пред избори се води агитация на турска реч. Да каже г-н Енев ако не е така. В Клифорния има над 2 милиона китайци, от тях половината не знаят дума английски, но изибщо не става дума за агитация на китайски.

Бе как не ви е срам да лъжете? В изброените държави предизборната кампания можете да си я водите на парагонски. И който твърди противното, нека ми покаже текст на закон, който регламентира езика на избирателната кампания. В Европа, дами и господа, каквото не е забранено е разрешено. Впрочем и и в останалия цивилизован свят също, дори в Калифорния. И какво за Франция! аз живея тук от 20 години, в моя град спирките на метрото се обявяват на окситански. Няма такава опера – говорите на езика, който ви харесва. Лично Саркози съм виждал да води кампания с афиши на елзаски (немски диалект). Пази боже сляпо да прогледа – че и уроци по езици да ни дава.

- 26-02-2014|Любомир Гаврилов
Цитат:

Александър – Колко ни е чужд турския език

П. С. Бихте ли пояснили, г-жо журналист, за читателите на списанието, има ли разлика между българи и български граждани?

Едно от подзаглавията на Вашата статия е-

Турския език-роден за 10%процента от българите

Мисля, така поднесено, вече има друг акцент.

И то, с уважение към опита Ви като журналист-изобщо

не е случайно написано по този начин.

Специално за Сашко повтарям това, което вече обясни малко по-горе.. Всички български граждани, автоматично са българи. Независимо от етническия им произход. Българите включват както хората с българско гражданство, така и тези без българско гражданство, но с българско самосъзнание. Така например гагаузите от Молдова и Украйна се считат за българи. Въпреки че етнически не са съвсем. Други въпроси, Сашко? Питай, то с питане става. Никой не се е родил научен.

- 27-02-2014|Bisser Stoyanov

В Калифорния изборната кампания и процес се води на много езици. В градът West Holliwood, моят град за 25 години, вторият официален език е Руският, третият Испанският. Изискването е 5% или 10 000 от резидентите да са от тази езикова група. Ето справка в изборния закон на Калифорния. https://www. sos. ca. gov/elections/hava/ compliance_manual/ chpt4_language_requirements_final. pdf

В Беларус, чийто резидент съм в момента, официални и равнопостаени пред закона са Беларуският и Руският езици. Във всичките проявления на административния и законодателен живот на държавата. По практически съображения доминира Руският, така както в Калифорния Английският език.

FYI

- 27-02-2014|Ясен – Трите езика на финландските ескимоси

Цитат от любимата на всички ни Уикипедия:

The two „national“ languages of Finland are Finnish and Swedish. The official minority languages are the three Sami languages, Romani, Finnish Sign Language and the Karelian language…

За „the language challenged“ превеждам:

Двата „национални“ езика на Финландия са Финландски и Шведски. Официалните малцинствени езици са ТРИТЕ езика на Самите, езикът Романи, Финландският език на жестовете и Карелският език.

Какво повече има да обсъждаме ние с гайдите. По-горе виждате как една от най-развитите в социално, правно, икономическо и ако щете емоционално отношение страни в света е решила въпроса. За историчски затруднените трябва да уточним, че Финландия е била под Шведско „робство“ столетия…Чувам възгласите – ех! и ние ако бяхме били под шведско…Sorry, това е положението. Всеки с робството си. Mоже ли все пак да погледнем календара, да се ориентираме в кой век сме и така нататък…

- 27-02-2014|Благоев

Този Гаврилов не само лъже, но е и арогантен. Става въпрос за избори господине, а не на какъв езики говори Саркози по улиците в Алзас, или на какъв език са надписите на улиците! Просто се спрете, успокойте самочуствието си и не нагрубявайте, а спорете с истински доводи.

- 19-03-2014|Боян

Очевидно, на г-жа Ваксберг не ѝ пука, че я управлява правителство, подкрепяно от депутати, избрани с гласовете на хора, които не знаят езика на страната, в която живеят. Или пък иска да ни докаже, че на нея турският ѝ е близък? Не става ясно. Разсъжденията ѝ са повърхностни, а целта ѝ е чисто журналистическа: да дразни публиката, за да е в центъра на вниманието … (Това същото, което прави и Главния тука -- с постоянните публикации на текстове, които предизвикват удивление, раздразнение и обратни реакции.)

Изборният процес бил „опорочен от купуване на гласове и търговия с влияние в последните десет години“? Като че ли в миналия век нещата са били по друг начин?!

За съжаление, от времето на Алеко нещата с „изборите“ в България почти не са се изменили и на какъв език да се води „размътването“ (от новобългарската дума „агитация“!) е само един от многото проблеми на политическата област в живота …

За нимфурбацията и човешката борба

за (себе)избавление

Автор: Златко Енев

Какво е собственото ви определение за изкуство? Не се чувствайте притеснени, тук става дума не за някаква форма на префърцунена ученост. Питам ви за нещо много просто: по какво познавате, че нещо, създадено от човек, е истинско?[402]

Собственият ми отговор: изкуството е нещо, което ме принуждава да губя контрол над себе си[403]. Обикновено не за дълго и вече отдавна не толкова интензивно, колкото беше някога – но в замяна на това все така неопровержимо. Може да е непоносимо настръхване, може да е неспособност за откъсване на сетивата от сцена, която инак ме изпълва с реално непоносимо отблъскване, но от всичко най-често това са просто сълзи.[404] Неконтролируема емпатия, неспособност да потиснеш (по същество стресовата) реакция, идеща от съпреживяването на нечии (заявявани) емоции.

Дотук е сравнително банално. Малко по-интересно става, когато започна да добавям допълнителните си и значително по-спорни критерии. Сериозното изкуство започва там, където се появи и сравнително неоспоримо усещане за освобождение, за избавление от някакво бреме, или поне искрен опит за неговото постигане. Както може би вече се досещате, това поставя на мястото му въпроса за това кое всъщност е реалното въздействие на реалното изкуство – тоест простичкия факт, че дълбоките неща рядко ни докосват, да не говорим пък за „променят“, бързо. Големите музики рядко са ония, които затананикваме след едно-две прослушвания.[405] Същото, предполагам, важи и за повечето други „големи“ неща, които всеки от нас носи вътре в себе си. И това отново се подразбира от само себе си, отново си е просто „редно“: избавлението в никакъв случай не би било нещо реално, ако би идвало лесно.[406]

Оттук и следващият критерий, който може би е просто вариация на предишния: сериозното изкуство, в собственото ми усещане, е нещо неразривно свързано с бунта. Нищо против бароковата игривост или (заявяваното) божествено спокойствие на класицизма. Нищо против дори утвърждаваната морална сила на различните „педагогически“ школи.[407] Но това не е моят свят. За мен изкуството без бунт си е чиста проба противоречие в определението, опит за отнемане на същата онази специфика, която разделя живата от мъртвата материя.

С което и стигам до реалния повод за започването на този текст: (току-що изгледания) Нимф()манка – част I на Ларс фон Триер. Както вече споменах във Фейсбук, усещането е малко като от неутронна бомба: взрив няма никакъв, само дето опустошението е много осезателно… Добрият Ларс продължава своя (гениален) кръстоносен поход срещу различните мъчения, пораждани от човешките цензури. И това е добре, и това е хубаво, за всички ни. Поне самият аз винаги напускам филмите му с напълно осезаемо чувство за облекчение, най-малкото поради егоистичното удовлетворение, че не съм единствената откачалка на тоя свят, която очевидно е избрала да се тормози от – и говори публично за – неща, за които повечето от нас предпочитат да си мълчат. Разбира се, от това не следва, че помежду ни има някакво по-близко сходство освен онова на споделяните основни дразнители: (сексуална?) (неудовлетворимост?) и остро изпитвана нужда от компенсация, по възможност под форми, които биха имали шанса да приличат на „изкуство“. Останалото, ако ми позволите израза, е „пей сърце тъжовно“: чувствайки се приклещени, ние сме избрали да пеем, вместо да плачем. Облекчението, не ще и дума, е силно въпросително, и при двете основни алтернативи.

И така, темата тук е нимфоманията. Тоест не просто нимфоманията, а нимфоманията като силно концентрирана есенция на човешката неспособност за изживяване на реална близост, споделимост и съпреживяване. Самотата. И то не просто самотата, а онзи неин нетърпимо парещ вид, който ви осъжда на единичност дори и по време на възможно най-интимния човешки акт, за който са необходими (минимум) двама. Гениалността на Ларс – и визуална, и езикова – тук се е материализирала под удивителната форма на онова, което, с известна фриволност, ще си позволя да нарека „рецепта за приготвяне на папагал“. В смисъл: папагалското месо, както е известно, е прекалено твърдо и негодно за ядене, независимо от това колко дълго време се вари. Но това – само в реалната реалност. Във вселената на Ларс фон Триер, напротив, именно това папагалско месо – принципно несподелимата реалност на нимфоманското съществуване – се е превърнало в не само годно за ядене, но и силно приятно, та дори пристрастяващо блюдо, от което човек (или поне човекът, който съм аз) се откъсва само трудно, с истинско усилие на волята и едва след като се е убедил, че кинозалата малко по малко се изпразва, тоест свърши се с „лека нощ, деца“, време е сега всеки да си отива в неговата си самотна и страшно тъмна детска стая, край, точка, толкова беше.

Разбира се, всичко това си има цена. Известно усещане за конструираност, изфабрикуваност и нагласеност на историята не ви напуска през цялото време. И дори самият Ларс, в един много специален момент на игрива самокритичност, позволява на това усещане да излезе на бял свят, неприкривано и неразкрасявано: един от двамата главни герои, евреинът-антиционист (но не и антисемит) Зелигман, казва на Джо, вече не чак толкова прелестната нимфоманка от тази история, че разказът ѝ му звучи недостоверно и някак прекалено измислено. На което, разбира се, следва блестящо прост отговор, един вид разсичане на гордиевия възел: може и да е така, но ако искаш да получиш останалата част от моята история, ще трябва да приемеш и тези нейни части. (А, антиционист или не, добрият господин Зелигман е напълно реално човешко същество, което вече гори, та чак пламти от любопитство и, разбира се, е готово почти на всичко, за да продължи да слуша тази тъй реална Шехерезада – момата, която отлага собствения си край, разказвайки).

Но въпреки това (а може би и отчасти поради това) филмът си остава нещо като мощен удар между очите, едновременно пробуждащ и обезсвестяващ, доставящ в една и съща степен болка и наслада, удовлетворяващ и заедно с това изострящ сетивата за един по-нов, по-друг вид глад. Гладът на себеопознаването.

Какво точно имам пред вид? Сравнително просто е: според мен патосът на Ларс (както и онзи на преобладаващата част произведения на модерното изкуство, които не се свенят да се обвържат с класическото изискване за катарзис), има един основен враг: Срамът. Срамът като „безпощаден командир, немилостив родител, отчим и мащеха в едно и също лице, цензор, управител, губернатор на човешката душа…“ Срамът като последен бастион на мечтата за контролируемост на човешките съобщности във времената, в които живеем. Срамът като (авто)цензура.

И тук идва редът на едно малко по-мащабно отклонение. На въпроса „кое е нещото, което отличава човешките същества от всички останали на планетата?“, моят отговор е прост и еднозначен: срамът. Усещането за някаква гранична област между позволено и непозволено (инак очевидно присъстващи и в света на животните), за един чисто човешки вид сива зона, нещата от която не са директно забранени, но пък в никакъв случай не са и позволени, а това автоматично превръща консумацията и публичната им демонстрация в напълно реален риск, в опасност от колективно отхвърляне (и изхвърляне) – ето това е онова чисто човешко нещо: нещото, което ни различава ясно и еднозначно от всичко живо по тази планета. Но простите и интуитивно разбираеми неща приключват долу-горе дотук. Защото, по самото си естество на изключително фин, сложен и многостранен социален регулатор, срамът вече е нещо силно пластично, подлежащо на съмнения, проверки, предоговаряния и (в повечето случаи изключително бавни и мъчителни) промени в обществените умонагласи, които обикновено изискват колективните усилия на едно или повече поколения, нежелаещи да живеят с условностите на предшествениците си.

Оттук и сравнително сложната задача на първопроходците, които трябва да задават въпроси там, където всички вярват, че вече имат отговорите, да лишават хората от усещането за непоклатимост на „обществените устои“, да въвеждат хаос в реда, а всъщност шансове за промяна. Границата между необходимия анти-конвенционален бунт и напора на обикновената простащина е (очевидно) толкова по-трудна за прокарване, колкото по-малко сигурно и уверено в собствената си цивилизационна база е съответното общество. Но дори и при най-напредналите сред нас този род процеси са в най-добрия случай силно спорни, а в най-лошия – откровено деструктивни.[408] Няма лесни рецепти за разграничаване на пътя „напред“ от онзи „на майната си“ – и това изглежда е нещо, с което всички ще трябва да привикваме, колкото и трудно да е.

Изкуството на Ларс фон Триер е силно иконоборческо, но заедно с това и силно елитарно. Историите и героите му обикновено представят откровено гранични случаи на човешкото съществуване[409] – независимо дали става дума за жената-светица („Порейки вълните“), жената-жертва („Догвил“), жената-вещица („Антихрист“) или жената-нимфа („Нимфоманката“). А това ги прави колкото общовалидни и извисени до нивото на всеобхватни притчи за човешкото, толкова и трудно приравними до нивото на „обикновеното“ ежедневие, което е и реалната сцена, на която се води същата онази, непрестанна и вечно-яростна, битка. Битката за (себе)избавление.

И тук именно аз стигам до момента, в който ми се ще да представя нещото, на което гледам като на собствен опит за „демократизиране“ посланието на Ларс от Нимф()манка. Историята на Джо, не ще и дума, е силно завладяваща – но при всичката си небивала изтънченост и артистична извисеност тя си остава история на един изключително рядък вид човешко същество – онова, което не само е надарено със свръхизобилна потребност от задоволяване на мощни, протуберансови сексуални изблици, но и със способността да реализира тази си потребност: нещо, което без съмнение изисква множество способности от не съвсем ординарен род, не последната от които е просто способността да издържаш и понасяш в продължение на толкова дълго време чисто физическото присъствие на огромен брой човешки същества в живота, в почти всяка минута от най-личното си ежедневие.[410] Е добре, но какво правят „всички останали“? (Последното, разбира се, бидейки силно окръглена представа за битието на хората, които не притежават организаторските и чисто групови таланти на Джо, но може би възприемат себе си като надарени с не по-малка, или поне в някакъв смисъл сравнима с нейната, потребност от безпрестанен секс?[411])

Тяхната съдба, поне в собственото ми разбиране, може да бъде изразена с една-единствена дума – думата-оксиморон, с която започва този текст. Нимфурбация, тост комбинацията от незадоволима сексуална потребност и единствено достъпното средство за нейното поне частично опитомяване – мастурбацията. Тихичкото, отдавна вече превърнато в нещо повече от навик, в проста част от личната физическа и психическа хигиена (sic!) самозадоволяване, което е единствената форма на нимфомания, с която вероятно има личен опит преобладаващото мнозинство от човечеството.

Предполагам, че най-късно в този момент от изложението си ще трябва да предложа някакво обосноваване на неговата необходимост. Един вид, „Чакай бе, тоя с какво ни занимава? Хората в Киев по улиците се избиват, той тръгнал за мастурбация да ни говори.“ Отговорът ми, уважаеми читатели, е в простичкото твърдение, че между тези неща има директна, силна и изключително вредна връзка, в чието разкриване, публично представяне и подлагане на обилна, хигиенизираща светлина, вероятно се състои и една от малкото надежди за постепенното ѝ обезвреждане и преодоляване. За това, че пътят към убиването на хора по улиците вероятно започва все на едно и също място – някъде там, в детството, със заплашително размахващата пръст (или юмруци, в зависимост от конкретното място) родителска фигура, която ръмжи заплашително, може би дори през зъби: „Да не си посмял(а) да се пипаш там! Да не си посмял(а), чуваш ли!“

Патосът ми, надявам се, вече е станал достатъчно ясен. Срамът, контрольорът на човешките съдби, не е нещо, което се появява от само себе си. Той е активно пораждан и разпространяван от носителите на авторитет в човешките групи – и, като повечето други средства за социален контрол, неговите функции, предназначение и приложение са неща, които подлежат на, нека се изразим така, „силно вариращи интерпретации“. Срамът и страхът именно пред мастурбацията са едни от нещата, които бяха определящи за голяма част от собствения ми живот – и, започвайки тук една колкото обезличена (чрез псевдонаучния, интелектуален жаргон, който ползвам по протежение на този текст), толкова и парещо-лична история, аз се надявам да дам на поне някои сред вас онзи мъничък жест на подкрепа и човешка солидарност, от който се нуждае всеки от нас, без изключение. Ако обстоятелствата от живота ви са се стекли така, че нимфурбацията се е превърнала в негова неразделна част, то не се страхувайте: вие не сте ненормални, не сте асоциални, не сте заплаха за околните или себе си. Всичко, което вероятно може да се каже за вас е, че по различни причини не сте успели да откриете онзи модус на човешка съвместимост, който да ви позволи да изживеете сексуалните си потребности по някакъв по-реален начин. Някои го могат, други – не. Това не прави едните непременно „по-добри“ от другите, особено пък в някакъв изкривено-“морален“, а по същество забранително-контрольорски, модус.

Бих могъл да разказвам много, с доста любопитни и интригуващо-“мръснички“ подробности, но не виждам нужда от това.[412] Ще ви разкажа тук само една история, за която се надявам да е достатъчна – може би защото свързвам с нея (началото на) едно от големите освобождения в живота си. Когато, преди двадесет и пет години, започвах „любовния роман“ с бъдещата си съпруга, в някакъв миг на непоносима тежест, пораждана от вечно гузната ми съвест и страха пред „порока“, който не успявах да надвия, въпреки всички усилия, аз се обърнах към нея и, с малко поначупен от вълнение глас, ѝ съобщих „голямата си тайна“. Един вид, отваряй си очите, момиче, виж с какъв грешник си имаш работа: аз съм неспасяем мастурбатор. А тя се поусмихна заговорнически, забели значи гедеерските си зъби и ми отвърна простичко, „ами аз също“.

Никога няма да забравя усещането за почти непоносимо облекчение, с което се е запечатал в главата ми този момент. Гледай ти, колко било просто. А пък аз си се тормозя ли, тормозя. И още нещо, в което съм доста сигурен: някъде там, в онзи момент на споделена човешкост, сигурно трябва да се търси основата на онова, което по-късно ни помогна да прекосим онези съвместни петнадесет години, плюс отглеждането на двете деца, плюс взаимното израстване, плюс всичко.

Та така. Ако искате, приемайте, ако искате, забравяйте. Моето собствено послание е просто: срамът и страхът са силни само дотогава, докато не смеете да ги погледнете в очите. Осмелите ли се веднъж, те начаса се смаляват и започват да издишат също като някой от ония грамадни балони от рисуваните филми: фъссс, имаше го, но вече го няма.

Ах да, и още нещо: разбира се, нищо на тоя свят не може да замени онзи вид лична хигиена, който ви предпазва от вършенето на неща, от които човек наистина трябва да се срамува. Искам да кажа, не всичко на тоя свят може да се постигне с прост гьонсуратлък, ако и сегашната българска действителност да прави кажи-речи всичко възможно, за да ни убеди в противоположното.

И така, със здраве!

Златко Енев

Берлин, февруари 2013

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (2)

- 26-02-2014|Благо

Срамът е осъзнато унижение, а унижението е лишеност от избор, невъзможност да се защитиш.

Нимфоманията е въобразена близост.

Мастурбацията е отказ от близост – в началото отхвърляш привидната близост на родителското присъствие, а по-късно отказваш да търсиш невъзможната близост.

Мастурбиращият човек е гротескна картина, но неговата неестетичност се корени тъкмо в намека за самодостатъчност, а това е „греховно“. Грехът е повече социално, от колкото религиозно понятие, изразяващо стремежа да въздигнеш себе си над другите. Мастурбиращият човек не може да се защити от вероломството на чуждото присъствие, затова в такава ситуация се чувства унизен.

Признаването на „греха“ е излизане от ъгъла – осветяваш себе си пред другите. Изповедта е търсено самоунижение, възможност да бъдеш отхвърлен от вече отхвърления свят.

Някъде тук е мястото на изкуството – какво друго е вдъхновението, освен неистов подтик да сътвориш свят, в който няма да оплакваш невъзможния досег-общение с поне един себеподобен.

- 08-04-2014|Златко

Колкото и спорно да е всичко това, не искам да се изгуби. И така, слагам го тук, по липса на някакво по-подходящо място по сайта (разговорът инак се проведе във Фейсбук):

Цитат:

Златко Енев: Онова, около което се върти ежедневието на днешните българи (или поне така го виждам аз) е определянето на самите себе си чрез нещо външно, а не вътрешно. С други думи, да виждаме в себе си не „българи“, а по-скоро „не-турци“, „не-гърци“, „не-сърби“, а днес вече и „не-руснаци“ и „не-американци“. С други думи, не знаейки, кои сме всъщност, ние се опитваме да си представим възможно най-значими (за нас самите) образи, от които да се отблъснем и разграничим. Същото прави всяко дете при израстването си. Въпросът тук е „ще успеем ли някой ден най-после да надраснем детството“?

Nellie Nedeva Негативната идентичност се лекува с позитивна идентичност. Но това изисква познание за историята, фолклора, митологията, душевността на предците, хвърляне на мостове към миналото, към тревясалите гробища, залезните зарева на българския космос. Трудно е, иска усилие, но е единственият път към самоуважение (и към лечение на васалитетния ни комплекс).

10 часа · Харесвам · 1

Zlatko Anguelov Или – със смяна на идентичността. Нели, мисля, че ти бях казал, че аз не знам кое е българското „колективно подсъзнавано“ и поради това не го намирам в себе си. Не е ли негативната идентичност по-скоро липса на идентичност? И поради тази липса, на хора като мен не им е трудно да си намерят друга идентичност.

9 часа · Харесвам · 1

Nellie Nedeva Златко А., случаи има най-различни. Намирането на позитивна българска идентичност не изключва прибавянето на други идентичности, напротив. То не е отграничаване, свиване в ‹родното› и ‹провинциалното›, а е откриването на една митична основа, която те прави равен на хората от другите народи с ясна позитивна идентичност. Това е първата стъпка към усвояване на техните идентичности, добавянето им към своята. То е процес на натрупване, accretion. Разбира се, възможно е да приемеш друга идентичност без да си намерил своята. Но винаги е добре да стъпиш на твърда родна почва, да усвоиш своята ‹Итака› (по Кавафис), ако и да е бедна. Но кой знае – както показва знаменитото стихотворение, понякога стигаш до Итака в края на жизнения си път, преоткривайки я с очите на дълго пътувал по света странник.

9 часа · Харесвам · 1

Zlatko Enev Интересна тема. Хайде да споделим малко опит тогава…

Значи, моите пет пари: първо, идентичността не е някаква абстракция, която можеш да си изковеш от, примерно, събраните приказки на Николай Райнов, а след това да я сравняваш със събраните приказки на различните си международни познати. Идентичността е нещо, което – поне за мен – е ежедневна битка с онова, което наричам „склонените рога на сънародниците си“. Искам да кажа, никога не съм преживявал начините, по които хората вършат тия неща в националности, различни от моята собствена – естествено – но затова пък безкрайната упоритост на „нашичките“ в отказването на каквото и да било признание за нечии положени усилия е просто неповторима. Няма (или почти не е имало) някакви исторически личности в тази страна, които да не са се сблъсквали с все същото „Кой, ти ли бе? Аз мога ли или не мога?“, с което се сблъсква всеки от нас ежедневно, независимо от това дали се опитва да продава чушки или да пише нещо си. Искам да кажа, има изключения като Вазов, но те вървят главно по линията на „изграждането на нацията“ (тоест възхваляваш „българското“ епически, ония най-после се усещат, че им вършиш работа и кротват – от което, разбира се, ти не ставаш по-голям; Вазов специално е написал най-добрите си неща далеч преди „да го признаят“)…

8 часа · Променено · Харесвам · 1

Zlatko Enev Сега, да продължа: борбата за взаимно отрицание е нещото, което изпълва българското духовно пространство в най-величайша степен и с която всичко друго из това пространство просто не може да се сравнява. НИКОЙ да не си въобразява, че може да бъде видян като „нещо си там“: ВСИЧКИ сме едно и също, знае се какво… За около петнайсет години работа „из духовните сфери български“ (първата половина от които – като напълно невидим за „упществото“ автор на „детски глупости“), всичко, което успявам да постигна до момента е, че поне не ми се нахвърлят по онзи пределно презрителен начин, по който го правеха преди това (сега вече знаят, че умея да раздавам нелоши словесни крошета, това е всичко)…

8 часа · Променено · Харесвам · 1

Zlatko Enev Не твърдя, че по други места ставало лесно или нам› как си. Просто не знам как е. Но твърдя, че у нас всичко се върти около отрицанието, ВСИЧКО! Няма друга дейност, която да занимава мозъците на целокупното население до такава степен. Заявявам го не на шега и не за да дразня. ВСИЧКО тук се върти около отрицанието. Ако имаш сила да го износиш – твоя си работа. Ако не – пак твоя си работа. Понякога направо се чудя как изобщо в тази страна се стига дотам, че някои хора получават признание посмъртно. И колко често не получават нищичко – Георги Марков например, за когото самият аз, за собствен срам, до скоро не знаех почти нищо… Пълно игнориране едни на други, пълно свеждане на нещата до сплитане на рога, пък ако ще след това и всички да изпукаме…

8 часа · Променено · Харесвам

Zlatko Enev Ей това ни е идентичността, Нели. Не ща да приказвам повече, от нежелание да разкривам прекалено много бездните, над които газя всеки божи ден, като някакъв пишман-факир, който ежедневно преодолява силата на гравитацията, за да си лежи там на неговите си гвоздеи. Не ми се приказва, защото не виждам смисъл. Нито ще променя нещо с тия приказки, нито пък те ще ми помогнат с нещо. Инат, слава богу, дал господ, както и напълно българска решимост да игнорирам всичко и всички, които ми отвръщат с точно същото. Всеки срещу всеки – и господ отгоре – най-хептен. Ей това е всичко, което виждам. Останалото… знам ли?

8 часа · Харесвам · 1

Zlatko Enev Е, може би е по-лесно, когато човек просто не очаква чак толкова много. Което, в собствения ми опит, означава обаче, че по принцип и не върши и кой знае колко много, за да очаква нещо си. В смисъл, когато хоризонтът се свежда до личната и онази на семейството и близките приятели сфера, то сигурно е някак по-лесно „да се говори позитивно“. Нашенци да си е.. т майката, ние сме по-интелигентни от тях и в резултат на това живеем по-добри животи в по-добри страни. Децата ни са интелигентни, съпрузите или съпругите – свестни хора, имаме работа, имаме парици, имаме сигурност. Кво толкова сега да се блъскаме над факта, че ония там не ебават нищо и никого за пет пари? Ами тяхна си работа. След двеста години ще бъдат други. Западът нали и той през това е минал? А моята идентичност си е моя лична работа, ония там с нищо не могат да ми я развалят. Аз съм позитивен човек, точка.

И така нататък… Хубаво, почтено и нормално. Пет пари не мога да възразя срещу всичко това, самият аз живеех долу-горе по този начин допреди да започна да си търся белята в работа „на полза роду“, Проблемът е само в това, че то няма нищо общо с България. България е също като черна дупка, която поглъща всичко, което се докосне до нея. Ако ти стиска да се приближиш – действай, кой ли му пука? Ако не – пак няма лошо, животът ти поне осигурен откъм горчилки. Но заемеш ли се с нея – дупе да ти е яко, защото тя ще погълне всичко, което ѝ изпращаш, без да издаде и звук (най-много да се оригне, ако е по-вкусничко). И единственият начин да се измъкнеш от всичко това, особено ако работиш с езика, е да напуснеш българския език, или сам, или с помощта на мрежа от преводачи и литературни служби, което, то се знае, изисква дипломатически способности, дето са по силите само на много избрани хора (а аз изобщо не съм от тях, дай ми на мен да се бия…)

8 часа · Променено · Харесвам · 1

Zlatko Enev И така нататък, и така нататък. Накъдето погледнеш – все нож… И, което е най-важното: НУЛА свобода на избора. Защото – и в това е най-голямата подигравка в цялата тази галиматия: животът ти губи всякакъв, АБСОЛЮТНО всякакъв смисъл при всеки опит да зарежеш именно онова, което го прави толкова мизерен и горчив – връзката ти със същите тия хора, които всеки ден чоплят семки и плюят шлюпките в лицето ти, дали от зла воля или просто от скука, то вече и господ не знае…

8 часа · Харесвам · 1

Roumiana Stankova …you sound so familiar.. neither the first, nor the last ‚ enlightener‘/ is there such a word//…it‘s part of the mission…was it your apology?!.. just joking/enlightening the mood

5 часа · Харесвам

Zlatko Anguelov Адаш, твоята откровена изповед показва твоя избор – и той е твоя кръст. Всеки кръст, понесен с достойнство и печал, заслужава любов и уважение. От мен ти го имаш и ще го имаш винаги. България ти изглежда като черна дупка, но тя е част от целия свят. В България има няколко личности, които са ми близки, които работят за нея само позитивно. Аз се прекланям пред тяхната праволинейност и непоклатима българска идентичност: те я носят с достойнство. Що се отнася до моята собствена идентичност, благодаря на Нели, че ми напомни за Кавафис. Ето в тези два стиха се съдържа онова, с което се идентифицирам и аз: Недей забравя никога Итака.

Да стигнеш там – това е твойта цел,

ала по пътя никак да не бързаш,

че по-добре – години да пътуваш

и остарял на острова да спреш,

богат, с каквото в пътя си спечелил,

без да очакваш нещо той да ти даде.

Итака те дари с прекрасното пътуване.

Без нея нямаше да можеш в път да тръгнеш.

Но нищо друго няма тя да ти даде.

58 мин. · Променено · Харесвам

Zlatko Anguelov Работата, която всеки от нас върши – където и да е, по силите на каквито и да са подбуди – е винаги полезна, но ние не знаем това, защото така е устроен света. Аз съм приел, че „… нищо друго няма тя да [м]и даде“!

59 мин. · Променено · Харесвам

Zlatko Enev Нещата са далеч по-сложни от простото търсене на признание (от което да пази господ, между другото). България е едно дълбоко материалистическо и дребнобуржоазно общество, при това не от вчера. Колата, вилата, да уредим децата – това са ценностите, около които се върти света на повечето ѝ обитатели. Съответно около това се върти и признанието им. Така че, както казах – да пази господ! В интерес на истината, ако има нещо на тоя свят, пред което да се чувствам несигурен и дори уплашен, то това е мисълта, че единствено българското признание е нещото, което би могло да унищожи енергията ми и да ме направи „същия като тях“. Докато отвътре ми гори този гняв, докато презрението ме пришпорва всеки божи ден като някакъв луд и жесток ездач, страшно няма. Тях поне ги познавам добре, с тях съм свикнал, долу-горе както Фауст с присъствието на Мефистофел. Знам, че това убива много от добрите неща вътре в мен, но съм го приел като част от сделката. Не чакам, нито пък искам, признанието им. В един късметлийски момент от живота си срещнах една жена, която ми каза може би най-голямата мъдрост, която някога съм срещал: номерът в живота е да искаш от него само и единствено неща, за които вече знаеш, че имаш. И това си е моята лична тайна. Имам всичко, което искам (може и да не ми личи, но наистина е така – ако не ми вярвате, попитайте се как така насмогвам да го нося това чудо всеки ден). Ако имам нужда от нещо, то това са технически промени – промени в начина ми на живот, най-вече. Прекалено много време се заседях на едно място – и това няма как да се промени, докато децата ми зависят от мен. Но при първата възможност, която ми се удаде (ако!), паля маторчето и хуквам по света – нещо, което няма как да стане, докато съм никой от никъде… Ето за това ми е нужно светът поне от малко-малко да подочуе нещичко за нещата, които правя. Не толкова от гъдел, колкото от нуждата от движение, от промяна и срещи с малко по-големи хора, които в момента липсват почти напълно. Стига толкова само разговори с мъртъвци (нямам пред вид сънародниците си, а хората от книгите), време е вече да започна да уча нещо и от живите. Не знам дали ще мога, може би вече съм вкоравен до степен, която не осъзнавам. Но при всички случаи си го желая. Искам да се понеса нанякъде и да се нося дълго време. Това е нещото, което имам само отчасти, само в главата си. Сега вече го искам и в реалността…

А България? Знам ли? И с мен, и без мен – все тая, поне за тях си. Засега не успявам да изляза извън похлупака на този език и неговата пълна невидимост. Може би това ще си остане така до края – с тази мисъл също съм свикнал: колкото – толкова. Но при всички случаи зависимостта от вятърничавото внимание на една публика, която не си вижда показалците, щото са заврени дълбоко в носа ѝ, ме лишава от мотивацията да върша нещо повече от тия дреболии. За кого да пиша продълженията на „Реквиема“? За кого, наистина? За себе си? Дрън-дрън, че пляс: писането е форма на диалог, колкото и езотерично да е. Онзи, който пише „за себе си“, просто няма какво да каже на другите. Но пък когато „другите“ отговарят единствено с „абе я си е. и майката!“, то очевидно е, че тях също ги няма. Остава си само надеждата за измъкването извън похлупака. Извън този език, извън тази култура. Това е нещо, което не познавам и е напълно възможно да съм пълен с детински илюзии. По принцип ситуацията би трябвало да бъде една и съща навсякъде. Но хората най-често се отнасят към „чуждите“ по-другояче, отколкото към „своите“. Понякога с нечовешка жестокост, друг път с неочаквана склонност да им отдават неща, които никога не биха дали на близките си. Доверие, внимание, дори и приятелство…

Така че, стига толкова. Приказките са си приказки, а лозето, както е известно, си иска мотика. Никой няма да свърши онова, което си остава наша работа. Не че свършването ѝ има някакво кой знае какво значение. Поне течението на времето не се забелязва. Което никак не е малко…

И така, до по-добри моменти…

З.

7 мин. · Променено · Харесвам · 1

Zlatko Anguelov една малка забележка: Любов и Уважение не означава признание, поне когато аз ги изпитвам. Означава нещо много повече и напълно истинско.

Лайната ни

Автор: Димитър Кенаров

Отвори сателитната карта на София в Google Maps, Here или каквото там ползваш. От площад „Св. Неделя“ тръгни на север по „Мария Луиза“, после прелети над Централна гара, над Централните гробища, а оттам нагоре по булевард „Мара Бунева“, който скоро се превръща в булевард „Лазар Михайлов“. Продължи да следваш пътя между китните къщурки на квартал „Бенковски“ (бившите села Биримирци и Обрадовци), докато най-накрая не се озовеш сред постапокалиптичните зеленосиви ниви на Софийското поле.

Сега отмести птичия си поглед леко на изток. Точно там, насред нищото, където се срещат Искър, Владайската и Перловската река. Видя ли я? Прилича на печатна платка с резистори, кондензатори и диоди. Някаква електрическа централа, подстанция или рафинерия, може би.

Приближи се, приближи се още малко. Усещаш ли вонята през екрана? Не бърчи нос, моля. Това е твоята миризма. Това е мястото, до което всеки ден пътуват (но не по небето, а под земята) твоите драгоценни лайна. Добре дошъл в Софийската пречиствателна станция за отпадъчни води Кубратово.

Не знам защо реших да дойда тук. Може би защото наскоро четох едно прекрасно есе в Задочни репортажи за България на Георги Марков, в което писателят си спомня за лабораторна станция за отпадъчни води в северната част на София, някъде през 60-те години, предполагам на мястото на днешната СПСОВ Кубратово. Марков описва как в тази станция няколко души – „такива, които никой не знае откъде идват и накъде отиват“ – живеят в пълна изолация от заобикалящия ги свят и политическа система като на „остров на прокажените“, защитени от вонята, зад която не смее да премине, дори и милицията.

„Вонята е нашата независимост,“

казва един от героите, човекът без паспорт Хари. А Мария, бивша гръцка партизанка, споделя: „Тук никой не се бори за власт, никой не се опитва да измести никого, никой не забива нож в гърба никому, никой не лъже, а всеки казва точно това, което мисли.“

Дойдох тук, защото вероятно е добре да казваме нещата директно от време на време, да слизаме долу, сред вонята, в най-ниската част. А от СПСОВ Кубратово по-ниско нема. Това е, така да се каже, Марианската падина на София, негативът на софийския ни Еверест, Черни връх. Дъното на дъното. Мисълта, която удобно изтласкваме от себе си с всяко пускане на водата в тоалетната. Несъзнаваното на града.

Построена през 1984-та на площ от 600 декара, Кубратово се води най-голямата пречиствателна станция на Балканите с дневен капацитет от около 365 000 куб. м или, според цветната брошура, 243 милиона бутилки минерална вода от 1,5 литра, или 150 олимпийски басейна. Минерална вода, която не би желал да пиеш, и басейни, в които, гарантирам, не би искал да плуваш.

Посреща ме старшият мениджър на станцията, Желяз Рангелов, който днес е моят личен Вергилий в чистилището на водата. Желяз изглежда на около 40, с кръгло, гладко избръснато лице, сини очи зад очила и русолява, оредяваща коса. Носи чиста, добре изгладена белезникава риза и говори ясно, спокойно.

„Tова е входната точка,“

казва, когато минаваме над огромен бетонен канал, събрал в себе си отпадъчните води на милион и половина софийски жители. Течението е бързо, безмилостно. Цветът е сивокафяв, шоколадов. Оттук понякога минават гуми, дървета, рибешки глави от рибни цехове. Веднъж през 90-те, разказва Желяз, пристигнало живо прасе, което някак успяло да се изкачи по стръмния бряг и се втурнало направо през стъклата на апаратната.

Първата стъпка на пречистването е механична: серия от огромни решетки, които задържат по-едрите предмети и ги изхвърлят на поточна лента. Шишета, спринцовки, дамски превръзки, презервативи:

пред мен е анонимният, интимен живот на София

Онова, което си мислил, че скриваш от другите, от себе си дори, е изложено пред погледа. Тук е истинският музей на съвременното изкуство, а не онзи, фалшивият, в Софийския арсенал до Хилтън. И сега се сещам за вица за разликата между инсталация и пърформанс. Инсталация е да се изсереш пред входа на блока, след което да звъннеш на всички врати. Пърформанс е да звъннеш първо и тогава да се изсереш. Как обаче се нарича изкуството, когато цял град се изсира, но няма кой да натисне звънците? България?

С Желяз продължаваме напред. Аерирани пясъкозадържатели. Първични утаители. Индустриални бъбреци, наречени биобасейни, в които микроорганизми разлагат органичните отпадъци и които миришат странно приятно – на нещо като шампоан. „Внимание! Опасност от удавяне. Дълбочина 5,5 метра“ пише на няколко табели.

Вторични утаители. Третична стъпка за отстраняване на азот и фосфор. Огромни цилиндрични постройки, метантанкове, където утайката бавно се стабилизира в продължение на 20 дни. Отделеният биогаз отскоро се използва в когенератори за производство на топло и електроенергия, които задоволяват средно около 60% от разходите на станцията.

Накрая влизаме в старо хале с жълата олющена фасада. Вътре, сред ужасяваща воня, работят гигантски преси за механично обезводняване на утайката. От анусите на пресите непрекъснато излиза черна суха маса, която по поточни линии се извежда навън, в огромните полета в самия край на станцията, където сноват булдозери. „Това е готовият продукт“ казва Желяз и се усмихва. 140 000 тона утайка на година.

Готовият продукт се продава на местни земеделски кооперативи. Точно така, читателю, ти наторяваш собствената си храна. А вече пречистената бистра вода се излива в Искър.

На излизане, преди да се отправя обратно към центъра на София, решавам да се отбия в

манастир Свети Великомъченик Мина,

буквално залепен до СПСОВ Кубратово, от южната страна на Владайската река. Пречиствателна станция за отпадъчни води редом до пречиствателна станция за душата – трудно се измислят такива неща. Смята се, че манастирът е основан през късната римска епоха, като през средновековието се разраства значително и става част от Софийската Мала Света гора. По-късно е разрушен, но местни селяни случайно откриват останки и комплексът е отново възстановен през периода 1942-1945 г. Известно време функционира като метох, но днес не са останали монахини, а само свещеник в църквата, който се моли за миряните сред миризма на тамян.

Питам свещеника, отец Борис, около трийсет и няколко годишен снажен мъж с гъста черна брада и калимявка, какво е да се работи до пречиствателна станция. „Понякога се разнася лоша миризма, но пък всичко е за доброто на града, – ми отговаря той. – Бог ни е заръчал да пазим и да се грижим за природата.“

Бог може да е заръчал много неща,

но ние не обичаме да ги изпълняваме, или ги изпълняваме половинчато, както на нас ни изнася…

Пресичайки моста на Владайската река, на връщане от манастира, поглеждам надолу и виждам, че цялото корито е осеяно с пластмасови отпадъци, а цветът на водата е сивокафяв, шоколадов. На практика, Владайската и Перловската река са толкова замърсени от незаконни зауствания, колкото и централният канал за отпадъчни води на София. Но за разлика от канала, реките не минават през пречиствателната станция, а се изливат директно в Искър, оттам в Дунав и после в Черно море.

Според РИОСВ – София може би до една трета от всички отпадъчни води на града ни не влизат изобщо в отходната канализация. Към всеки две части чиста вода, ние винаги прибавяме една част лайняна. Това е държавата ни. Това са лайната ни.

Който иска – да пие.

Източник

Димитър Кенаров е журналист на свободна професия, сътрудник на множество америкснаки издания, сред които Virginia Quarterly Review, the Nation, the Boston Review, Etiqueta Negra и др. Негови репортажи са включени в сборника Best American Travel Writing 2009.

Коментари (6)

- 27-02-2014|Bisser Stoyanov

„Вонята е нашата независимост“ би било по-апетитно заглавие. Само 126 посещения и нито един коментар. С Георги Марков и Димитър Кенаров през анонимният интимен живот на София. Репортажът от страната на Розовата долина ми напомня за „Парфюмът“ от Патрик Зюскинд -“слънчевите лъчи играеха в златистокафявата, бистрата, кристално бистрата течност››. Действителност, която предизвиква у теб поход или те прави канибал. Или емигрант.

- 28-02-2014|Ясен – Лайна с миризма на рукола

Написано е много добре. Съвременен език. Четивно.

Nice touch със пречиствателната станция за душата редом с тази за лайната…

После се зачудих дали българските лайна са по-миризливи от италианските например…Имам предвид само разликата в диетата. А думата заустване ми напомни за съответната тръба на Созопол дето се излива директно в Черно море (или вече я постриха пречиствателната и напразно се притеснявам)

- 09-03-2014|Люба Александрова

За статията – добри думи, най-вече за откровения финал.

Защото не е важно колко и каква част третираме, пречистваме от нашите човешки отпадъци, а колко и докога изхвърляме в Природата, тя да се справя.

Но ако авторът би продължил статията, какво би написал?

Все така ли ще я караме? При 7 млрд. човеци?!!

И докога ще издържи Земята, докога ще се справя някакси с нас и нашите отпадъци – не само във водата, а и във въздуха, в почвата ѝ?

Аз бих предложила един финал – наздраве, настоящо и бъдно човечество! каквото дробим, това сърбаме!

- 27-04-2014|Спас Зеленогоров – Аз пия

Чудесно, драматично, извисено, ако и темата да е лайнарска. Не, хиляди пъти не, европейците и американците на серат. Там лайната са някак си немиризливи, не вонят и в техните пречиствателни станции работят поети и балерини щъкат на пръсти…Не в пречистветелната станция в Кубратово е проблемат, а в лайнарските размисли на Лайнаров, пардон Кенаров. Дисидент е възможно да си и в не-тоталитарни общества, но изписаното е по-скоро пърформанс, първо да изсереш кафявите си размисли и после да ги публикуваш. Наздраве, аз пия.

- 27-04-2014|Гост

Пак се натъкваме на типология, този път от текста на Георги Марков отпратката е към „Живот и съдба“ на Василий Гросман, където при отбраната на Сталинград бойци около офицера Греков, макар напълно изолирани и пред лицето на неизбежна смърт, дори нямат продукти и пият ръждива вода, вдъхват с пълни гърди мимолетната си свобода. Не се изненадах никак, когато видях, че при екранизацията на романа, се започва именно от този епизод като доминантен, сиреч–почукване по наковалнята, за да се даде общото звучене на творбата. Каква сполучлива алюзия и при Георги Марков– тъкмо в клоаката на столицата да си си ти, без никой да ти се пречка. И още нещо– изобразените персонажи на писателя явно не досаждат на себе си, постигнали вътрешния си баланс в хармония с природата и обществото; да не говорим и за своеобразната художествена условност, избрана умело от Георги Марков– да го предава като репортаж с наличните жанрови изискавания, като в максимална степен отстранява авторовата си субективност. Оценката е квинтесенция от цялостното изображение, а не както в сбъркани писания да се размахва пръст и се поучава, пък било и с кръпки от афоризми…

Няма място за скептицизъм и прибързани извди, щом са налице вече и следовници на най-доброто, завещано ни от Георги Марков. Дано Д. Кенаров устиска в този тежък маратон. Нека!

Броди

- 27-04-2014|Ясен – @Спас Зеленогоров

Добре че се обаждаш, Спасе. Тъкмо чета за тебе в Задочните репортажи на Георги Марков. Там си описан подробно, издълбоко и окончателно. Наздраве.

Последното престъпление на възродителния процес – част 2

Автор: Михаил Иванов

(Втора част. А сега накъде?)

На 25 октомври 1989 г. се провежда ново заседание на Политбюро, на което идеите от заседанието на 1 септември се доразвиват, като се прави и равносметка на постигнатото за изминалите близо два месеца:

ПРОТОКОЛ „А“ № 223

ОТ ЗАСЕДАНИЕТО НА ПОЛИТБЮРО НА ЦК НА БКП

НА 25 ОКТОМВРИ 1989 ГОДИНА

/резиденция „Бояна“/

Присъстват другарите:

Тодор Живков, Георги Атанасов, Гриша Филипов,

Димитър Стоянов, Добри Джуров, Йордан Йотов,

Милко Балев, Пенчо Кубадински, Андрей Луканов,

Георги Йорданов, Григор Стоичков, Васил Цанов,

Димитър Станишев и Емил Христов

Присъстват и другарите:

Петър Танчев, Георги Танев, Любомир Шопов,

Евгени Узунов, Минчо Чунтов, и първите секретари

на областните комитети на БКП Николай Жижев,

Димитър Димитров, Никола Цонев, Атанас Константинов,

Пантелей Пачов, Петър Петров, Лазар Причкапов и Минчо Йовчев

ВЪПРОСИ НА ДНЕВНИЯ РЕД:

1. За единството на българския народ и практическото осъществяване на Юлската концепция.

РЕШЕНИЯ:

Утвърждава внесената от др. ТОДОР ЖИВКОВ разработка „Единството на българския народ и практическото осъществяване на Юлската концепция“ и неговите встъпителни бележки на заседанието като документ със стратегическо и практическо значение за политиката на партията и държавата при новите условия и реалности. В него на основата на общочовешкия опит и марксистко-ленинското учение и в неразривна връзка с Юлската концепция на нашата партия[413] са разработени актуалните проблеми и са посочени основните принципи и подходи за укрепване на единството на българския народ в името на практическото осъществяване на голямата цел – изграждането на България като високоразвита и културна социалистическа държава. (ЦДА, фонд 1б, опис 68, а. е. 3788[414]).

Внесените документи (вероятно писани не от Тодор Живков, макар че разработката е представена от негово име, а бележките към нея той чете в началото на заседанието) имат претенцията да са стратегически – в тях се формулират основните цели на по-нататъшното провеждане на асимилационната политика на комунистическото ръководство. Прави впечатление забележителната промяна в идеологическия модел – общочовешкият опит е поставен наравно и даже преди марксистко-ленинското учение като изходна база. Всъщност няма защо да се учудваме – това са времената на „преустройството“.

Атмосферата на заседанието е нееднозначна. Изказванията, които са с неизменния за подобни обсъждания приповдигнат прокомунистически патос, варират от относително реалистични тревожни констатации до откровена бруталност и цинизъм във формулираните цели и предлаганите мерки. Самият Тодор Живков изглежда унил. Произнесеното от него заключително слово съдържа песимистична оценка за общото състояние на Съветския блок:

„Какво друго поражда много сериозни проблеми пред нас? Това е, че се разпада нашата социалистическа общност. Всичко, което беше договорирано досега, вече се преоценява от всички страни. На нашия пазар липсват десетки и десетки стоки, които сме доставяли от социалистическите страни… Другата страна на въпроса е, че досегашният статут и досегашните механизми на търговия вече рухват и рухват от един път. Това се отнася и със Съветския съюз, и с Полша, и с Унгария. Сега вече започна с ГДР[415], с Румъния и т. н.“ И още: „Съветският съюз не може да бъде вечно колония на нашите социалистически страни, да ни дава само суровини, нефт и газ. Съветският съюз е на едно от последните места по икономическо равнище на човек от населението.“

„Първият партиен и държавен ръководител“ е осъзнал, че българското комунистическо ръководство е в изолация, че никой от доскорошните му съюзници не подкрепя политиката към турското малцинство:

„И пак се връщам на така наречения турски въпрос. Сега, другари, ние нямаме решителна поддръжка. Съветският съюз ни поддържа, но той ни поддържа в рамките на неговата глобална стратегия. И може би правилно действува. Той не отстъпва от своите отношения с Турция и т. н. И вероятно са прави. Ние нямаме никаква поддръжка. Нас не ни поддържа никой. Ние сами трябва да се поддържаме. Останахме сами.“

И въпреки това до последния момент, в условията на разпад на социалистическата система, управляващата върхушка продължава да следва принципа, формулиран още в самото начало на нейното управление след преврата на 9 септември 1944 г.: Турция е наш враг и следователно между нея и турците в България не може да съществуват никакви връзки. Онези, които се чувстват свързани с Турция, нека да си вървят, а останалите трябва да бъдат „приобщени“ (което от края на 60-те години означава – трябва да бъдат асимилирани).

Тази параноична идея е водеща по време на цялото заседание. Нека да проследим това:

Ето как се обясняват изселническите настроения в представената от името на Тодор Живков разработка:

„Главната причина е пантюркизмът като сегашна държавна политическа доктрина на Република Турция.“ И по-нататък: „Развитието на събитията показва, че с нас разчистват сметки, че ислямизираните българи са изкупителна жертва в една безпрецедентна политическа провокация. Основните оръжия в тази провокация са пантюркизмът и панислямизмът…Чрез проблема с т. нар. етнически турци в България се разкрива плацдармът на една антисоциалистическа кампания. …И самата Турция се домогва да застане в началото на фитила на балканския барутен погреб. Тя държи този фитил тъкмо чрез мюсюлманското население, продължавайки една политика, чиито принципи са формулирани отдавна…

…Опасна е в крайна сметка турската политическа доктрина, която иска да използва исляма като оръжие за задоволяване на имперски амбиции. Историята в това отношение е категорична.“

Грубо изопачавайки и демонизирайки политиката на кемалистка Турция към България и към турското малцинство у нас, авторите на „разработката“ не желаят и да си помислят, че отчуждението на турското население към българската държава може да се обясни с дискриминационната политика – с политиката на постоянен натиск на властите към него.

В този дух са и разсъжденията в „Бележките на отдел „Патриотично възпитание“ за заседанието на Политбюро на 25 октомври 1989 година“ (ЦДА, фонд 1б, опис 63, а. е. 81):

„срещу себе си имаме вековен противник, който цели унищожаването на България.“

„Възниква въпросът – ислямът ли е нашият главен противник? Или това е фактът, че по-голямата част от това население се турчее и когато чужди журналисти ги питат защо заминават за Турция, те отговарят – защото се чувстваме турци. А това означава, че един от основните наши противници наред с исляма е турцизмът и влиянието на Турция. И тук ние трябва да насочим главните си усилия.“

В заключителното си слово Тодор Живков обобщава, посочвайки „опасността“, която е надвиснала над България:

„Кой е прицелът на турския пантюркизъм? Прицелът е България, искат да унищожат България.“

А сега да видим как разсъждават партийните велможи. Те като че ли се състезават кой по-брутален израз да подбере:

Минчо Йовчев (първи секретар на Областния комитет (ОК) на БКП на Хасковска област):

„…ние трябва да бъдем готови и тези, които не желаят да се чувстват българи, да им предложим да заминат. И да насочим усилията си към останалите, да ги приобщим към нашия народ.“

Пенчо Кубадински (член на Политбюро и председател на Националния съвет на Отечествения фронт). Негова любима метафора е, че България е бременна с турското население, а когато една жена е бременна, тя трябва да се освободи от плода си. Тук той леко модифицира този образ:

„Когато ние сме бременни с този въпрос, аз мисля, че най-правилното решение на въпроса е да се освободим (курсивът мой, М. И.) от онова население, което не можем да приобщим.“ След което започва да прави сметки: „Ако ние от Кърджали изкараме 100 хил. души по силата на разделените семейства,[416] 50 хил. от Шумен и 80 хил. от Русе, ние си решаваме въпроса спродухването (курсивът мой, М. И.) на това население…Ние трябва, каквото можем, да направим, за да решим този въпрос, а останалото население ще го приобщаваме. Не центърът да се постави на приобщаването, а приобщаването трябва да стане като отделим сламата от сеното.“

Георги Атанасов (член на Политбюро и председател на Министерския съвет):

„Трябва да имаме предвид, че и врагът е окуражен от това, което става, защото се получи пробив. Врагът получи увереност от това, което се разви, че той тук има база, на която да се опира, че той може да манипулира хора.“

И така лексиката е: „врагът“, „врагът има база“, „получи се пробив“. Остава читателят сам да съобрази кой е врагът?

„Аз мисля – казва на друго място Георги Атанасов, че най-добрият вариант за нас еизвеждането (курсивът мой, М. И.) и едновременно линия на приобщаване на тези, които остават. Ние трябва да търсим решение с оглед по-голяма част от това население да излезе.“

Петър Танчев (председател на Постоянното присъствие на Българския земеделски народен съюз):

„…трябва да кажем, че беше голям успех за България, за нас, след изявлението на др. Тодор Живков, откриването на границите и изселването на 300 хиляди души.[417] Това винаги трябва да се третира като голям успех за България. Ако бяха излезли (курсивът мой, М. И.) още 200 хиляди, щяха да останат 300 хиляди и щеше да бъде по-лесно разглеждането на този въпрос на настоящото заседание.“

Добри Джуров (член на Политбюро и министър на Народната отбрана):

„Каква трябва да бъде стратегическата ни цел? Аз съм дълбоко убеден, че трябва да бъде в два плана:

1. Колкото можем повече да изселим. (Курсивът мой, М. И.) Внимателно, разбира се, и диференциран подход.

2. Колкото можем повече да приобщим към нас.“

Йордан Йотов (член на Политбюро и секретар на ЦК на БКП идеологическите въпроси):

„Аз поддържам възгледа, че наша основна, трайна и крайна стратегическа цел трябва да бъде очистването (курсивът мой, М. И.) на българските земи от всички онези, които имат чуждо национално съзнание, по-конкретно всички онези, които имат турско национално съзнание.“

От думите на комунистическите ръководители лъха неприязън, недоверие и враждебност.

Най-голямо внимание на заседанието е отделено на методите, с които ще се осъществява стратегическата цел да се „приобщят“ онези турци, които ще останат в страната (които няма да бъдат изселени, изведени, очистени, продухани).

Общо е безпокойството, че, въпреки масовото изселване през изминалото лято, все още са останали райони в страната, където турското население е преобладаващо.

В „разработката“, като се пренебрегват данните за географското разпределение на турското население у нас след 1878 г., заплашително се описва с военни термини как турското население (очевидно то се смята враждебно население) е заело големи територии и сложило ръка на цели отрасли на икономиката:

„Ние допуснахме очевидно дирижирана дислокация[418] на наследници на ислямизирани българи,[419] благодарение на което те покриха значителна територия на страната. За това помогнаха и икономически фактори и преди всичко обстоятелството, че позволихме някои отрасли да се предоставят предимно „в ръцете“ на това население.“

В първата чернова на „бележките“ на отдел „Патриотично възпитание“ се казва:

„Да обвържем мероприятията по преструктуриране целите на демографската политика със задачата за разбиване на компактността на това население и неговата миграция в други райони на страната, при заселване на здрав български елемент в тези райони, така че да се създава оптимална обстановка за работа по възродителния процес.“

Петър Петров (първи секретар на ОК на БКП на Разградска област):

„Не намалим ли тази концентрация, типична за Лудогорието – Разград, Исперих, Дулово, Каолиново – не съумеем ли да вкараме повече традиционни българи, а една част от населението да отиде в други области или да замине за Турция, трудно ще решим въпроса. Това ще бъде един вечен дразнител и ще създава много трудности за икономиката.“

Минчо Йовчев:

„При нас са 220 хиляди човека. Аз смятам, че в тези райони земи няма, промишленост няма. И ние ще я ограничаваме. Значи най-малко 100 хиляди души са излишни. Какво ще правим с тези 100-120 хиляди души?“

На заседанието се прави равносметка за направения преди две седмици опит за деконцентрация на турско население от Разградска област чрез насилствено разселване в Северозападна България, с който читателят вече е запознат. Оценката е отрицателна. Тодор Живков дава заден ход. В своето заключително слово той казва:

„…вероятно трябва да направим някои корекции в разселването на тези граждани след това заседание. Един от изводите е този: да спрем това изселване. Ясно е, че сме стъпили на неправилна позиция. Действително това може да ни доведе до големи допълнителни трудности за партията и страната.“

Изразява несъгласие и министър-председателят Георги Атанасов:

„Ние насочихме някои в нови райони и веднага ударихме на камък и отвън, и отвътре. Тук нещата ще имат много сложен характер.“

Пенчо Кубадински също е категорично против. Той обаче не се отказва от идеята за деконцентрация, но като сменя посоката на разселването – не на турци към районите, населени предимно с българи, а обратно – на българи към районите със смесено население:

„Другари, трябва да ни е ясно, че тази работа е трудна и няма да стане. Всичко, което приказваме по отношение на разселването, е един блъф. Защо не вземем обратната страна – ако планината не отива при Мохамед, Мохамед да отиде при планината. Защо например от София да не отидат 30 или 50 души във Венец и тогава ще се създаде съвсем друга обстановка. Ако ние сега от Шумен до Силистра, от Разград до Силистра и от Русе до Търговище не наситим селата с български елемент, ще направим непростима грешка. Защо не правим това? Обратното няма да стане.“

За промяна на посоката на разселването се изказва и Йордан Йотов.

Разбира се не става и дума за това каква ще бъде съдбата на разселените вече 2236 души от Североизточна България, които са принудени да живеят при нечовешки условия, настанени в училищни салони и порутени общежития, останали без жилище и работа. Станала е грешка. „Стъпили сме на неправилна позиция“ – казва Тодор Живков. И толкова.

Но има и нещо друго – идеята да се разсели турското население от Североизточна България и Хасковска област съвсем не е изоставена. То ще бъде проведено, но методите ще са други. На първо място се обсъжда икономическата принуда. Ще оставим хората без поминък, така че те сами да решат да се махнат. А на тяхно място ще заселваме „български елемент“.

Ето как изглежда тази идея, изречена от Тодор Живков в заключителното му слово:

„Ясно е, че главното в разселването на това население трябва да бъде икономиката. Да вземем Разградска област така, както я познавам. Ами тя плаче за комплексна механизация в селското стопанство… Там при една механизация не с един-два пъти, а с няколко пъти да се увеличи обществената производителност на труда. И тогава ние ще готвим младежи, но тези младежи ще отидат да работят другаде, защото няма какво да правят там. Ще заселваме български елемент там и т. н. Трябва да спрем да изграждаме мощности и други.“

По-обобщено това е казано и в „разработката“, в която се говори:

„…за рационално „прекрояване“ на структурите на икономиката в териториален аспект така, че естествено, по икономически път, да се движи това население в различни територии, отрасли и производства… От тази гледна точка трябва да се осъществяват и текущите мерки за преструктуриране или прекратяване на дейността на някои производства, за пренасочване и преквалификация на трудови ресурси и т. н. Особено опасно е да се получава „затваряне“ на селища и общини с преобладаващ брой ислямизирани българи. Тук е нужна с цялата си сила да навлезе принципът за разчленяване на относителното единство на това население.“

От своя страна отделът „Патриотично възпитание“ разсъждава как ще изглежда насищането на районите със смесено население с „българския елемент“:

„На първо място още в тези седмици, когато обсъждаме плана за 1990 година, следва да свържем въпроса със задачите, произтичащи от 44-то постановление, което създава необходимите условия за целенасочена миграция на населението. Това трябва да доведе до положителни демографски изменения, преструктуриране и технологично обновление, засилване на присъствието на българи с традиционни имена в такива градове като Шумен, Кърджали, Разград, Търговище, до преодоляване на компактността на селища, където живеят само потомци на ислямизирани българи.

На преден план трябва да излязат естествените интереси на хората, икономическите мотиви и стимули, разместване на млади хора в други райони, където могат да създават свои семейства.“

Разработената от социалните инженери в апарата на Централния комитет концепция изглежда много по-директно в изказванията на първите секретари на областните комитети. Някои от тях съвсем не са се отказали от „разсейването“ на турското население. Нека да ги чуем:

Петър Петров:

„Безспорно ние трябва сега да работим главно по преструктурирането на икономиката и то в смисъл и при нас да въведем нови технологии и да намалим потребността от толкова население. И на второ място – с това да се опитаме да постигнем известна деконцентрация. Ние трябва обезателно в компактните селища да закрием някои промишлени обекти.

…Аз свързвам това веднага с известно разсейване, каквото и започна да се прави. Ние сме съвсем в началото. Примерно досега сме изпратили в други области около 2000 души…И в същото време обезателно трябва да намерим форма, и то главно по икономическите стимули, да дойдат традиционни българи. Ако това не стане и не вкараме в едно компактно селище поне малко традиционни българи, аз смятам определено, че нищо не сме свършили и няма да има по-нататък влияние.

…Ако искаме да извадим една част от това население, ние трябва да намалим тютюна, въпреки че това ще има изключително голямо отражение върху икономиката на страната.

…През последните години е голям натискът във всички по-големи селища да се открият средни училища… Но в същото време сега, когато се откриха на много места средни училища, създадохме условия отново компактно децата да се учат, което е крайно неблагоприятно, защото това означава до десети и единадесети клас да стои там, в събота и в неделя си е в къщи и каквото е научил, то веднага да бъде разрушено. А в по-големия град, където е по-малка концентрацията, влиянието е по-благоприятно, независимо, че пак контактува. Затова би трябвало много разумно, заедно с министерството да прегледаме училищата и да се отиде към закриване на някои от тези средни училища в районите, където има такова компактно население, да създадем условия да излязат оттам, да излязат даже от семейната среда.

Правилно е в ръководствата на кметствата да изпратим традиционни българи. Това трябва категорично да стане и на всички възлови места.

…би трябвало да водим политика за разсейване, колкото и трудна да е тя.“

Минчо Йовчев:

„Масирано изпращаме българския елемент в селата. Няколко хиляди български комунисти от северните райони в продължение на 10-15 дни ще пребивават в тези селища. Отделно хора на Министерството на вътрешните работи, които са опитни и в тези тежки моменти имаха изключително самообладание и свършиха голяма работа.

…вярно е, че трябва да намаляваме тютюна, за да можем да ги лишим от поминък, да създадем икономически условия за движения на север. Искам да ви кажа, че първото, което ще направим, е да ги преселим в нашите райони, имам предвид Чирпанския край. Става дума за следното, че ние ще създаваме сега условия за животновъдство и то може да компенсира тютюна…

…Що се отнася за движението на наши хора към вътрешността на страната, това е комай единственото, което можем и трябва да направим, за да можем да намалим тази концентрация. В същото време аз изказвам следното съображение. Този процес трябва да бъде добре обмислен, регулиран и дирижиран, защото ние имахме във вътрешността на страната над 35 хиляди човека, които живееха там. Но не се чувстваха българи. Наложи се тях първи да изпращаме. Сега въпросът е, че когато изпращаме това население на север, ние трябва да сме създали предварително подготовка и нагласа и в българското население да ги приемат и да им създадат условия за работа.“

Димитър Димитров (първи секретар на ОК на БКП на Варненска област):

„В областта на икономиката. Каза и др. Петров, но нашата позиция е по-категорична. Ние много други неща нямаме в магазините. Че щяло нещичко да се изработи някъде из тези цехове, които имаме в тези села, с него няма да обогатим нашия пазар. Ние сме категорично да се закрият. Това е предпоставка наново да ги върнем на работа, предпоставка да стоят на място. Като дадем и на жената му 5 декара тютюн, и той като работи в цеха, ние развъждаме прости хора, нищо повече не вършим.

Единственият начин, лостът, чрез който можем да раздвижим това население, е да го лишим от възможността да отсяда на място. То трябва да се движи, да му се въздействува. Ако на този етап не можем в другите области, можем да разселим вътрешно в нашите области. Могат да заминат в Генералтошевски район, в Балчишки, в Каварненски, където няма компактни села и изобщо села без такива хора.

Така че такава мярка би подпомогнала този процес с икономически средства. Бях във Венец и в Каолиново в петък. Вярно, че са млади хора, но питат какво ще ги правим сега? Казвам, които са механизатори, приемете ги, които са животновъди, приемете ги. Ами жените какво ще ги правим? Няма да работят. Напролет и тютюн няма да им дадем. На гражданите ще го раздаваме, каквато задача трябва да изпълним, ще я изпълняваме, но по-нататък да продължаваме с този начин на обособеност, това, което третирате като особен момент в материала, трябва да се преборим.

…За студентите, които се връщат, ние сме дали съответни разпоредби да не се приемат във висшите учебни заведения. Той е ходил, подавал е молби, напускал е не във време, когато трябва – той няма право да се върне във ВУЗ.

…По отношение на учителите. Категорично сме обявили – преквалификация. Който е заминавал, няма право вече да заема учителско място.

…Че ще ни обвинят, че имало административно-командни методи, нека да ни обвиняват. Нещата трябва да се държат в ръце и икономиката да върви напред.“

Остават 16 дни до 10 ноември 1989 година, когато ще настъпи радикална промяна – Тодор Живков ще бъде отстранен от властта с вътрешнопартиен преврат.

Литература

Ангелов, В. (съст.). 2008. Строго поверително! Асимилаторската кампания срещу турското национално малцинство в България (1984-1989). София: Печатница „Симолини“.

Михаил И. Иванов е роден през 1943 г. в София. От 1969 г. работи в Института за ядрена изследвания и ядрена енергетика към БАН. Защитил е докторска дисертация, ст. н. с. ІІ степен по теоретична и математическа физика. Научните му трудове са в областта на нелинейните явления и на приложението на теорията на симетриите за класификация на елементарните частици и атомните ядра. През пролетта на 1968 г. Михаил Иванов организира дискусионен клуб във Физическия факултет на Софийския университет, който е разтурен от управляващите, като „трибуна за клевети и хули срещу политическата линия на Комунистическата партия“. От 1973 до март 1990 г. е член на БКП.

Коментари (1)

- 03-03-2014|проф. Боян Дуранкев – Честит национален празник на България – Освобожден

Честит национален празник на България – Освобождението от турско робство!

Поклон пред нашите прадеди – горди освободители и свидни жертви за Свободата на българския народ, пред жертвите на руския народ, дарили себе си за чуждото освобождение!

И… да не се срамим да се наричаме българи!

Впрочем, кога авторът ще се заинтересува от асимилаторската политика на Турция по отношение на българското малцинства в Турция? Това е тема за истински българин!

За насилието: анализ на три примера от Украйна

Автор: Константин Павлов – Комитата

Представям ви материала „За насилието: анализ на три примера от Украйна“, публикуван в „Ежедневный журнал“, руски аналитичен опозиционен сайт. Авторът е Дмитрий Шабанов, украински опозиционер, участник в майдана в Харков (Източна Украйна)

Преди няколко седмици, покрай участието на Стефан Цанев в „Панорама“ и моята забележка във Фейсбук към коментара на известния писател за това, че бедата на „българската революция, е че не проля и капка кръв“, дадох интервю за блога „Площад Славейков“, където разсъждавам за ролята на насилието в днешните български протести и по принцип.

Но дебатът за насилието и въобще за методите и моралните основания на българската революция си стои на дневен ред, тоест не сме приключили дискусията, дори не сме я започнали като хората. Затова и ми беше много интересно да прочета долния анализ, посветен на събитията в Украйна, и определено смятам, че има какво да научим, ако четем повече. Приятно четене, преводът е мой:

Константин Павлов – Комитата

За насилието: три примера от Украйна

В своята най–нова история Украйна преминава през жестоки изпитания, предизвикващи горещи спорове. Разбира се, за взаимното неразбиране способстват и последиците от дезинформацията. Тези, които съчувстват на антикриминалния характер на украинската революция, няма да успеят да се разберат взаимно с жертвите на пропагандата, които вече са повярвали, че на Майдана стояха фашисти и мародери. Но има и други причини. Бих искал да обсъдя и друг важен въпрос, поляризиращ тези, които спорят за Майдана. Ще го формулирам като етична задача, става ли?

Сценарий 1. Гражданите N, O, P и R, за да постигнат някаква цел, са се обединили в група, въоръжили са се с хладно или с огнестрелно оръжие и са приложили сила към други лица.

Сценарий 2. Държавната структура S, за да постигне определени цели, е организирала група от цивилни лица, въоръжила ги е с хладно или с огнестрелно оръжие и е подкрепила употребата им на сила към трети лица.

Въпрос:

– Съществуват ли ситуации, когато е допустима употребата на насилие, съответстваща на сценарий 1?

– А на сценарий 2?

– Симетрични ли са тези ситуации от етична гледна точка?

По време на обсъжданията на тази задача се сблъсках с голямо разнообразие от отговори, които могат да бъдат сведени до три групи:

– Отговор №1. Не, никога. Не никога. Ситуациите са симетрични. Целта не оправдава средствата и употребата на сила извън закона е недопустима във всички случаи.

– Отговор №2. Не, никога Да, понякога. Ситуациите са несиметрични. Държавата има монопол върху употребата на сила, и, извън волята на държавата, гражданите нямат право да употребяват сила. Но ако за държавата (която представлява всички граждани) или за някоя от нейните структури е необходима употребата на сила, то тя трябва да се приложи в тази форма, която позволява решаването на поставената задача.

– Отговор №3. Да, понякога. Не, никога. Ситуациите са несиметрични. Ако целите на гражданите са достойни и не могат да бъдат постигнати с други средства, то насилието от страна на гражданите може да бъде оправдано. Правото на насилие е делегирано на държавата от нейните граждани; Ако държавата не злоупотребява с него, то е ограничено със строги процедури. Излизането извън рамките на тези процедури представлява узурпиране на властта.

Кой поред е вашият отговор? Моят е третият. Впрочем страните, живеещи в съответствие с този отговор, са постигнали най–големи успехи в стандарта на живот и в нивото на гражданските свободи.

Може ли тогава да се докаже, че №3 е правилният отговор? В моята система от координати това е възможно. Дали ще сработи това доказателство във вашата система – не знам.

С примери най–лесно може да се обоснове, защо именно отговор №3 е правилен, а №1 не е. Ако гражданите са се самоорганизирали, за да се съпротивляват на терористи, които се опитват да унищожат заложници, техните действия заслужават пълно одобрение.

Ако пък те противостоят на държавата, която е узурпирала властта, техните действия съответстват на правото на гражданите на въстание – в случай, че узурпацията на властта няма как да бъде спряна с други средства.

Ако те се опитват да получат справедливост по отношение, например, на криминалната власт във Врадиевка (млада жена, изнасилена от милиционери – б. пр.), и това не може да се направи по друг начин – то имат право на това.

Ако противостоят на държава, която два месеца игнорира мирен протест и отговаря на исканията на половината граждани на страната само чрез садистко и незаконно прилагане на сила – то те са прави.

Отговор №2 съответства на популярния принцип „началникът винаги има право“. Ако държавата отстъпи от процедурите, ограничаващи правото на насилие, това означава че тя решава някакви свои задачи, а не защитава интересите на гражданите. Това действие приключва с пълна загуба на легитимност от държавата и с безправно състояние на гражданите ѝ.

1.

От приведените от мен примери, най–актуалният е този, който се отнася към Майдана. Участниците в антикриминалната революция действително употребиха сила. Доколкото разбирам, кадрите на такова прилагане на сила са добре известни на руския зрител, който се интересува от политика (а също и на източно–украинския зрител, който е закачил на вената си иглата на руската пропагандна машина)

Можеха ли да минат без насилие и да бъдат чути? Не, и развитието на събитията демонстрира това съвсем ясно. Винаги ли насилието е минималното необходимото? Вероятно не. Употребата на насилие има своята логика. Когато започна ескалацията на конфликта, за да бъде тя ограничавана, трябваше да се притежава свръхчовешка сдържаност. За щастие, моите съграждани демонстрираха именно това качество. А понякога, разбира се, не се получава… Но, нали разбирате, когато обсъждаме такива случаи, трябва да разглеждаме детайлите и да претегляме – дали страните действително са могли да действат по по–добър начин.

И сега ще ви стане ясно моето отношение към широко употребявания аргумент срещу Майдана: ако в Германия или в Америка бяха пробвали да направят нещо подобно, щяха тутакси да бъдат арестувани. Разбира се. И знаете ли защо? И в Германия, и в Америка политиците не могат просто да игнорират мирните протестни акции, поддържани от половината население. А за да бъдат наказани силовите структури за прекомерна употреба на сила, не трябва да се строят барикади. Достатъчно е да се обърнеш към съда. И в такива условия, когато насилието стане прекалено за достигане на съвсем справедливи цели, то неговото пресичане (от страна на властта) ще се окаже оправдано.

2.

Да разгледаме и втория пример – един обикновен случай от живота в Харков. В сравнение с киевските събития, той ще ви изглежда дреболия. Това стана на 18–ти февруари – в деня, в който спецчасти на украинската държава подпалиха (или поне не предприеха никакви мерки за спасяване на) Двореца на профсъюзите, където ранени хора изгоряха живи. В този ден стана известно, че МВР използва Вътрешни войски като прикритие на законен и незаконен спецназ, което доведе до жертви и сред Вътрешни войски.

В социалните мрежи се разпространяваше призив да се блокира изходът на харковската Академия на вътрешните войски на МВР на Украйна, курсантите в която получиха заповед да потеглят за Киев. Освен някои мои познати, натам се отправиха и две момичета, с които работя, всяка по 45–50 кг. живо тегло. Имах намерение да приключа първо с някои неща в университета и да ходя към акдемията, за да ги нагледам. После да ги прибера, ако ситуацията започне да става опасна.

Не успях да стигна до там. Една от тях се върна, втората като че ли също планирала да се прибира от митинга. В мрежата се появи информация, че курсантите нямало да пътуват. Заедно с жена ми се успокоихме (предстои ѝ да ражда след около месец) и се прибрахме у дома.

Прибрах се и разбрах, че преждевременно съм се успокоил. Протестиращите са стояли пред Академията и са скандирали „Останете си у дома!“. „Беркут“ ги е притиснал към другата страна на улицата. А ако по–нататък не вярвате, гледайте видеото – станало е следното. На противоположната страна на улицата стоят протестиращи. Зад гърба на милицията се появяват няколко десетки цивилни с жълто–зелени жилетки и палки. Те събрали предметите, които протестиращите донесли пред портата на Академията, приближили се до милиционерите, преминали през кордона и… започнали да бият с палки участниците в протеста. Милицията стояла на едно място и гледала… Когато протестиращите били разпръснати, хората с жилетките се събрали заедно и си тръгнали.

Какви са тия с жилетките? Харковският губернатор обясни. Това са „ангели“ от обществената организация „Украински фронт“, създаден по негова инициатива. Цяла редица специфични задачи се решават с ръцете на такива „общественици“, и това е започнало отдавна.

(Ако ви е интересно, погледнете статията ми от 2010г. Тогава писах за „хората в черно“ или за „общинската охрана“)

Това е нещо, което повечето от колегите ми видяха с очите си. След тази случка, аз вярвам на съобщението от Киев за това, че организирани от милицията бандити разгромяват града и дори разстрелват гражадни.

Как мислите, дали губернаторът на Харков запазва легитимност след тези събития?

3.

А сега да разгледаме един аспект на събитията в Киев. Ще цитирам заявлението на Харковската правозащитна група:

„На 20–ти април 2014г., в центъра на Киев фактически започна терористичен акт. Снайперисти, с помощта на огнестрелно оръжие, специално пригодено да поразява цели на далечно разстояние, от предварително подготвени огневи точки, убиха на Майдана на независимостта десетки невъоръжени хора. Целта на снайперистите беше именно убийството на хора.

Събитията от това ужасно престъпление бяха отразявани в директен ефир по много телевизионни канали, но никой от субектите, упълномощени да водят борба с тероризма, не предприе никакви мерки за незабавно прекратяване на терористичната операция против гражданите на Украйна.

Затова, ние сме уверени, че това престъпление е могло да бъде извършено единствено от спец–частите в една от спец–службите за безопасност“

Според заслужаващи доверие твърдения, тези снайпери са стреляли и по полицаите. Тогава една от правоохранителни части изчислила позиците на снайперистите, но ѝ било забранено (от най–високо ниво) да ги закачат. Майдановците са уверени, че снайперистите са командировани от Русия. Източниците от милицията пък твърдят, че това са наши, „родни“ спец–служби. Скъпи руски читатели, а на вас не ви ли е интересно да разберете, чии са били те всъщност? Някакви информации започнаха вече да изплуват.

Между другото, дали ви е интересно, как реагира част от руската общественост? След като наблюдавахме кадрите от Киев, потопен в кръв по заповед от Янукович, нашите съграждани с произход от Украйна, които са станали руски майстори на културата, Ланови и Кобзони, призоваха Янукович да приложи сила. Такава ни е, значи, културата…

Да, има и още една версия – че хората от майдана сами са си организирали снайперистите. Доколкото разбирам, жителите на Русия харесват именно тази версия. Както разбрахте, за да бъде опровергана тя, е достатъчен аргументът на правозащитните организации. А сега, вземете предвид и че снайперистите са се намирали върху най–строго охраняваните правителствени сгради. Че са използвали професионално оръжие. И накрая – последния аргумент. Фрагменти от текста на неизвестен автор, циркулиращ из „Фейсбук“:

„Провокатори са се преоблекли в униформи на Беркут и обстрелват протестиращите, съобщата НТВ.

Провокатори са се преоблекли в униформи на КАТ и взимат подкупи.

Провокатори са се преоблекли в униформи на милицията и са изнасилили девойка във Врадиевка.

Провокатор се е преоблякъл в униформата на президент и управлява Украйна…“

Разбира се, преломният момент в цялата работа беше употребата на снайперисти. По всички правила, хората трябваше да се разбягат. А те прииждаха и прииждаха точно там, където могат да бъдат убити. Особено опасно беше за медиците: Снайперистите стреляха по червените кръстове. Нови доброволци обличаха кръстовете и отиваха да изтеглят ранените…

Янукович през това време беседваше с министрите на външните работи на три европейски държави, ако не броим времето, в което напускаше помещението, за да се говори с Путин по телефона, а пратениците търпеливо очакваха завръщането му. Отговорността за изхода от кръвопролитието пое Радата (Парламентът), опозиционните сили и част от депутатите в Партията на регионите („партията на началството“). Единствената парламентарна сила, която не даде нито един глас за прекратяване на огъня, бяха комунистите. Администрацията на президента, дори и след тези решения, се опита да придвижва спец–части и да заплашва с употреба на сила.

Простреляната от снайперист Олеся Жуковская, видео.

Кажете, дали в светлината на горните събития, дали президентът е загубил легитимност или не?

Пиша този текст в събота, 22–ри (февруари). Харковският губернатор събира на конгрес на депутатите от Югоизточна Украйна и Крим. Изглежда ни очаква повече или по-малко завоалирано решение за отделяне на част от Украйна. За жителите на тези региони това е път в нищото. Какво да се прави?

Свършвам работа и отивам на харковския майдан…

PS. За илюстрация, видеото „Как си тръгна небесната сотня“ от Киев,

от събитията на ул. „Институтска“ от 20–ти февруари 2014г.

Източник

Константин Павлов – Комитата е български блогър, публицист и политически активист.

Коментари (8)

- 02-03-2014|Гост – Комитата

Комита, ти върна ли се вече от Майдана, след като провери достоверността на теориите си?

- 02-03-2014|Люба Вълчева

Вашата позиция и коментар(и физиономиата Ви ми е позната), сушам и гледам по всички новини по няколко пъти на ден във всички български СМИ, постарайте се да видите и другите гледни точки, светът не се върти около Вас подобните на Вас.

- 02-03-2014|Златко

Добре, но щом говорим за други гледни точки, то не е ли редно и да ги представим по някакъв начин? Инак става някак много типично – ще захвърлим някаква предизвикателна фраза, но пък няма да я подкрепим с нищо друго освен с неприязън и зле прикрито мърморене. И каква е ползата от всичко това? Къде е дискусията?

- 02-03-2014|Константин Павлов – Комитата – Ако нямате аргументи срещу написаното не се обажда

Скъпи опоненти, ако ще ме атакувате лично, поне се запознайте с фактите. Може ли да ми кажете, кога съм бил на Майдан, и кога не съм слизал от телевизиите, че нямам спомен?

И към какво точно от написаното имате възражение? Какви са отговорите на въпросите, които давате? какви са оценките на събитията? Нямате, нали.

- 03-03-2014|Майя Маркова – аман от путинолюбци

Аз пък съм за ТАЗИ гледна точка и благодаря за материала. Разбира се, обратната гледна точка също може да бъде защитавана, както и всяка друга, но не усещате ли, че една гледна точка се обезценява, когато доводите в нейна подкрепа се окажат руски танкове?

- 03-03-2014|Bisser Stoyanov – Привет от Беларус

Кокло е хубаво човек да живее в Беларус където в средствата за масова информация и в общественните дискусии гледната точка е една единствена. Три месеца порицание на Майдана и нито един коментар на съмнение за братската помощ на Великая Рус. Какъв късметлия е Комитата, че му е разрешено да размишлява в публичното пространство на България.

- 04-03-2014|Златко

И все пак понякога си мисля, че сме страхотни късметлии. Искам да кажа, това хората от моето поколение. Или поне ония сред тях, които са в състояние да го осъзнаят. Искам да кажа, само едно, едно и половина поколения преди нас хората пишеха ей такива неща (това тук е от „Зияющие высоты“ на Александър Зиновиев):

Боже, ты видишь, – плачу.

Могу на колени встать.

Пошли мне, боже, удачу.

Хочу знаменитым стать.

Ты знаешь, я не тщеславен.

И не корыстолюбив.

Я равнодушен к славе.

Доволен уж тем, что жив.

Мне слава нужна для дела.

Давно я о нем молчу.

В душе моей накипело,

Я в морду им дать хочу.

Мне слава нужна для силы,

Как молоту нужен пар.

Чтоб крепче я им влепил бы,

Чтоб тверже был мой удар.

Искам да кажа – да желаеш „славата“, за да можеш да „натресеш ония ТАМ, по мутрата“?

Може ли да има нещо по-нещастно, като умонагласа, на тоя свят? В смисъл, целият ти живот да се върти около идеята, че щом само ги „изтрепем“, и всичко ще се подреди аламинут? Боже, що за детинщини?

Ей затова ние сме големи късметлии. Просто защото успяхме да стигнем до времето, в което е вече КРИСТАЛНО ясно, че не някой друг, а САМИТЕ НИЕ сме си виновни и отговорни за всичко, което ни се случва. И че не можем да натресем никого по мутрата – всъщност можем, но от това пет пари полза няма.

Ей затова за мен една от най-големите мъдрости на тоя свят е оная на мъдрия стар опосум на име Пого, създаден от художника Уолт Кели.

Както казва Нийл Постман: Предлагам думите му на всички технологически утописти и месии, които присъстват тук. „Ние се срещнахме с врага“, каза Пого, „и той беше ние.“

- 09-03-2014|mg1951

Винаги може да се намери координатна система от морални ценности оправдаващи насилието, като тази на украинския блогър например.

Но палежите на техника и сгради, и особено отстрелването на хора като дивеч в 21 век не подлежи на оправдание.

Да, чуха се различни тези кой е поръчал стрелбата, но не беше ли най-добре с разформироването на репресивния апарат на старата власт, да започне веднага по топлите следи разследването на тези убийства?

Не се прави това и в момента, въпреки изтеклите записи от телефонния разговор на външния министър на Естония и комисаря на ЕС?!

Март 2014

Екстазът на влиянието

Автор: Джонатан Лийтъм

Цялото човечество е един автор и един том;

Когато някой човек умре, не от книгата е откъсната една глава,

тя просто е преведена на по-добър език;

и всяка глава трябва да бъде така преведена…

Джон Дън

Любов и кражба

Помислете си за един такъв разказ: култивиран човек на средна възраст си припомня историята на някаква amour fou, започнала когато, пътувайки в чужбина, той е наел стая в чужд град. В момента, в който вижда дъщерята на дома, той е изгубен. Тя е на пред-тийнейджърска възраст, а чарът ѝ моментално го покорява. Без да осъзнава възрастта ѝ, той започва интимна връзка. Накрая тя умира, а разказвачът – белязан от нея завинаги – остава сам. Името на момичето предоставя заглавието на историята: Лолита.

Авторът на историята, която описвам тук, Хайнц фон Лихберг, публикува своята история за Лолита през 1916, четиридесет години преди романа на Набоков. По-късно Лихберг става известен журналист по времето на нацизма, а младежкото му произведение изчезва от полезрението. Дали Набоков, който е останал в Берлин до 1937, съзнателно е заимствал историята на Лихберг? Или по-ранният разказ е съществувал за него като скрит, неразпознат спомен? В историята на литературата не липсват примери за този феномен, наречен криптомнезия. Друга хипотеза е, че Набоков, познавайки много добре историята на Лихберг, си е позволил онзи вид цитиране, който Томас Ман, самият той майстор на това изкуство, нарича „по-висше преписване“? Литературата винаги е била вид топилен тигел, в който постоянно се претопяват познати теми. Само малка част от онова, на което се възхищаваме в набоковата Лолита може да бъде открита в нейния предшественик; тя в никакъв случай не може да бъде извлечена от него. И все пак: дали Набоков съзнателно е заемал и цитирал?

„Когато живеете извън рамките на закона, трябва да елиминирате нечестността“. Цитатът иде от филма-ноар на Дон Сигъл от 1958, The Lineup, със сценарист Стърлинг Силифънт. Филмът все още се показва по програмни кина, най-вероятно благодарение на невероятния портрет на платен убиец-социопат, създаден от Илай Уолак, както и заради дългата, безкомпромисно авторска кариера на Сигъл. И все пак, какво са стрували тези думи – за Сигъл, Силифънт или тяхната публика – през 1958? И отново: какво е струвала тази фраза когато я е чул Боб Дилън (говори се, че е било в някакво програмно кино в Гринич Вилидж), прочистил я малко, а след това я вмъкнал в „Абсолютно сладката Мери“? Какво струва тя днес за културата като цяло?

Присвояването винаги е играело ключова роля в музиката на Дилън. Музикантът-автор си е заемал неща не само от цял куп стари холивудски филми, но също и от Шекспир, Скот Фитцджералд и Изповеди на един Якуза от Юничи Сага. Пипнал си е също и заглавието на изследването на Ерик Лот за изкуството на менестрелите, Любов и кражба. Можем да си представим колко много Дилън е харесвал общия резонанс на заглавието, в което емоционалните простъпки се сблъскват със сладостта на любовта, както го правят толкова често и в песните на самия Дилън. Заглавието на Лот пък, от своя страна, е разбира се рефрен от Любов и смърт в американския роман на Лесли Фидлър, който идентифицира литературния мотив на „белия“ и „черния“ герой, като например Хък и Джим или Ишмиъл и Куийкуег – цяла серия вградени позовавания, облягащи се на присвояващото, момчешко „Аз“ на самия Дилън. Изкуството на Дилън предлага парадокс: в същото време, в което настоятелно ни призовава да не гледаме назад, то кодира едно познание за отминали източници, които инак може и да имат само малко място в съвременната култура, като поезията от времената на Гражданската война, писана от южняшкия бард Хенри Тимрод, съживена отново в последния албум на Дилън, Модерни времена. Оригиналността и присвояването вървят при Дилън ръка за ръка.

Същото може да се каже и за цялото изкуство. Осъзнах това по принуда когато един ден започнах да търся източника на абзаца от Джон Дън, цитиран тук в началото. Познавах стиховете, признавам, не от някакъв университетски курс, а от филмовата версия на [романа] Черинг крос роуд, номер 84 с Антъни Хопкинс и Ен Банкрофт. Заех книгата от библиотеката с надеждата да открия абзаца на Дън, но той не се намираше там. Така че заех филма отново, и ето го абзаца, прочетен в глас зад кадър от Антъни Хопкинс, но без да се посочва името на автора. За нещастие цитатът осен това беше и съкратен, така че, когато най-после се обърнах към Мрежата, започнах да търся „Цялото човечество е един том“ вместо „Цялото човечество е един автор и един том“.

Търсенето в Интернет в края на краищата се оказа не по-успешно от онова в библиотеката. Бях мислил, че измъкването на книги обратно от огромното празно пространство било въпрос на няколко траквания по клавишите, но когато отидох на сайта на йейлската библиотека открих, че повечето от книгите там все още не съществуват като компютърен текст. В един последен отчаян опит затърсих привидно по-обърканата фраза „всяка глава трябва да бъде преведена така“. Абзацът, който търсех, най-после дойде при мен, както се оказа, не като част от научна колекция в библиотека, а просто защото някой друг, който обича Дън, беше го публикувал на собствената си страница. Редовете, които търсех, се оказаха част от Размишление 17 в Размишления по случайни поводи [Devotions upon Emergent Occasions], което пък се оказа най-известното нещо, писано някога от Дън, съдържащо освен това и фразата „никога не мисли, че знаеш за кого бие камбаната; тя бие за теб“. Търсенето беше ме превело от филм през книга, през пиеса, през уебсайт и обратно до книга. Но пък, от друга страна, тези думи може и да са толкова известни само защото Хемингуей ги е задигнал за заглавието на своята книга.

Литературата се намира в някакво плячкосано, фрагментарно състояние от дълго време насам. Когато бях на тринадесет си купих антология с битнически писания. Незабавно, и за мое голямо вълнение, открих някой си Уилям С. Бъроуз, автор на нещо, наречено Голият обяд, публикувано там в откъси, в цялата му бляскава брилянтност. По онова време Бъроуз беше толкова радикален литератор, колкото светът беше в състояние да предложи. Нищо друго, в целия ми опит с литературата оттогава насам, не е имало толкова силно въздействие върху усещането ми за чистите възможности на писането. По-късно, опитвайки се да разбера това въздействие, аз открих, че Бъроуз е използвал изрезки от писанията на други автори в творбите си – едно действие, което преподавателите ми биха нарекли плагиатство. Някои от тези заемки са били задигнати от американска научна фантастика от четиридесетте и петдесетте, което пък прибави за мен един допълнителен шок на разпознаване. В този момент вече знаех, че методът на „изрязването“, както Бъроуз го е наричал, е бил централен за онова, което той е правел, каквото и да е смятал, че е – и че той е вярвал съвсем буквално, че то е сродно с магията. Когато той пишеше за творческия си процес, целият настръхвах – толкова осезателна беше възбудата ми. Бъроуз разпитваше вселената с помощта на ножица и лепило – и най-малко имитаторският от всички автори не беше никакъв плагиатор.

Страхът от зараза

През 1941, седейки на верандата си, Мъди Уотърс записвал песен за американския фолклорист Алан Ломакс. След като изпял песента (на име „Кънтри блус“, както казал на Ломакс), Уотърс описал начина, по който стигнал до написването ѝ. „Направих я някъде към осми октомври ’38“, казал той. „Тъкмо оправях спукана гума на една кола. Едно момиче беше ме тормозило. Чувствах се тъжен и песента ми дойде на ума, ей така ми дойде, и започнах да пея“. След това Ломакс, който знаел за записа на Робърт Джонсън на име „Пешеходен блус“, запитал Уотърс дали има и други песни, използващи същата мелодия. „Има някои блусове, които се свирят като този“, отговорил Уотръс. „Тази песен идва от памучните полета и едно момче беше записало по едно време плоча – Робърт Джонсън. Издаде я с име „Пешеходен блус“. Чух мелодията преди да я чуя на плоча. Чух я от Сон Хаус“. Почти на един дъх, Уотърс предложил две обяснения: първо, собственото му активно авторство: той я е „направил“ на точно определена дата. А след това „пасивното“ обяснение: „дойде ми ей така“. След като Ломакс повдига въпроса за външните влияния, Уотърс, без срам, опасения или безпокойство, казва, че е чул версия на Джонсън, но че неговият учител, Сон Хаус, му я е показал. По средата на тази сложна генеалогия Уотърс обявява, че „тази песен идва от памучните полета“.

Блус- и джаз-музикантите са изложени открай време на един вид „open source“-култура, в която предварително съществуващи мелодийни фрагменти и по-големи музикални структури са достъпни за свободна обработка. Модерните технологии само са увеличили възможностите; музикантите са придобили възможността буквално да дублират звуци, вместо да ги наподобяват чрез загатване. В Ямайка от седемдесетте години, Кинг Тъби и Ли „Скрач“ Пери са деконструирали записана музика, използвайки удивително примитивна пред-дигитална техника, за да създават онова, което те наричат „версии“. Комбинативното естество на техните средства за производство бързо се разпространява сред ди-джеите в Ню Йорк и Лондон. В наши дни, в резултат на един безкраен, славно нечист и фундаментално социален процес, по подобни начини се генерират безчислен брой часове музика.

Визуалният, звуков и текстов колаж – които в продължение на много векове са били сравнително странични традиции (тук някое ченто[420], там по някой народен пастиш[421]) – са станали внезапно централни за цяла серия от различни движения през двадесети век: футуризъм, кубизъм, дадаизъм, musique concrete, ситуационизъм, поп арт и апроприационизъм. Всъщност колажът, общият знаменател на този списък, може да бъде наречен формаТА на изкуството от двадесети век, да не говорим пък за двадесет и първия. Но нека забравим за момент хронологиите, школите или дори вековете. С натрупването на различни примери – музиката на Игор Стравински и Даниел Джонсън, картините на Франсис Бейкън и Хенри Даргър, романите на хората от групата УЛИПО или на Хана Крафтс (авторката, която е опоскала Студеният дом на Дикенс, за да напише Историята на една робиня), както и някои високо ценени текстове, които докарват ядове на почитателите си след разкриването на техните „изплагиатствани“ елементи, като например романите на Ричард Кондън или проповедите на Мартин Лутър Кинг – става все по-ясно, че присвояването, мимикрията, цитирането, алюзията и прикритото сътрудничество представляват един вид sine qua non на творческия акт, които се разпростират из всички форми и жанрове в областта на културната продукция.

В поредицата Симпсънови има една съдебна сцена, която отдавна вече е част от телевизионния канон. В нея се представя спор върху собствеността на анимационните герои Итчи и Скратчи (Сърбелко и Чесалко), който бързо ескалира до нивото на екзистенциален дебат върху самата природа на рисуваните филми. „Анимацията се гради върху плагиатството!“, обявява гневливият анимационен-продуцент-вътре-в-анимационен-филм, Роджър Майърс младши. „Ако отнемете правото ни да крадем идеи, откъде тогава ще дойдат те?“ Ако носталгично настроените аниматори никога не биха заемали идеи от Котаракът Фриц, то не би съществувало и Шоуто на Рен и Стимпи; без Ранкин/Бас и коледните специални издания на Чарли Браун не би имало South Park; а без Флинтстоун – които са долу-горе The Honeymooners, само че облечени в рисувани първобитни костюми – Симпсънови не би съществувало. Но ако всички тези неща не ви се струват като достатъчно важни потенциални загуби, то помислете за забележителните серии от „плагиати“, които свързват едни с други Приам и Тисба на Овидий и шекспировия Ромео и Жулиета или Уестсайдска история на Ленард Бърнстийн, или пък шекспировото описание на Клеопатра, копирано почти дословно от плутарховото житие на Марк Антоний, а по-късно цапнато от Т. С. Елиът в Пуста земя. Ако това са примери за плагиатство, то ние искаме повече плагиатство.

Повечето артисти са доведени до призванието си когато дарбите им, все още начеващи, са пробудени от творенията на някой майстор. С други думи, повечето артисти са спечелени за изкуството от самото изкуство. Да откриеш собствения си глас не означава просто да се прочистиш и източиш от думите на другите, а да възприемеш и прегърнеш най-различни родства, общности и дискурси. Вдъхновението може да бъде наречено вдъхване на паметта за някое действие, което никога не е било преживяно. Изобретяването, трябва да признаем скромно, се състои в съзидание не от празнота, а от хаос. Всеки артист познава тези истини, независимо от това колко дълбоко той или тя може да прикрива това знание.

Какво се случва, когато някоя алюзия остане неразпозната? Един по-внимателен поглед към Пуста земя може да ни помогне да си изясним това. Корпусът на поемата на Елиът се състои от шеметна смесица от цитати, алюзии и „оригинално“ писане. Когато Елиът загатва за Сватбена песен от Едмунд Спенсър със стиха „Течи полека, мила Темза, ще свърша песента си скоро“, то какво да кажем за читателите, които не познават поемата на Спенсър, и която никога не е била сред по-известните му? (Всъщност в наши дни тя е известна най-вече с това, че е използвана от Елиът). Възможни са два отговора: да отдадем стиха на самия Елиът, или да открием източника по-късно и да го осъзнаем като плагиат. Елиът демонстрира не малко безпокойство пред тези въпроси: бележките, които е добавил така внимателно към Пуста земя могат да бъдат прочетени като симптом за страха на модернизма пред чуждото влияние. Разглеждан от такъв ъгъл, какво всъщност представлява постмодернизмът, освен модернизъм без неговия страх?

Заобиколени от знаци

Сюрреалистите са смятали, че предметите в този свят притежават някаква дадена, но неопределима интензивност, която се износва от използването им в ежедневието. Те са се стремели да възобновят тази дремеща интензивност, да доведат умовете си отново до близък контакт с материята, съставляваща техния свят. Максимата на Андре Бретон „Красиво като случайната среща на шевна машина и чадър върху операционна маса“ е израз на увереността, че простото поставяне на предмети в някакъв неочакван контекст подсилва техните мистични качества.

„Кризата“, идентифицирана от сюрреалистите, е диагностицирана в същото време и от други хора. Мартин Хайдегер смята, че същността на модерността се открива в една определена технологическа ориентация, която той нарича „обрамчване“. Тази тенденция ни окуражава да виждаме предметите в нашия свят само от гледна точка на това как те ни служат или са използвани от нас. Задачата, която той определя, е да се открият начини да поставим себе си отново vis-à-vis с тези „предмети“, така че да можем да ги видим като „неща“, открояващи се на фона на функционалността си. Хайдегер вярва, че изкуството притежава големия потенциал да разкрива „нещостта“ на предметите.

Сюрреалистите разбират, че фотографията и киното биха могли да осъществяват този процес на съживяване автоматично; процесът на обрамчването на предмети в някакъв обектив често е достатъчен, за да се създаде заряда, търсен от тях. Описвайки този ефект, Валтер Бенямин прокарва сравнение между фотографския апарат и психоаналитическия метод на Фройд. По същия начин, по който теориите на Фройд „изолират и правят достъпни за анализ неща, които преди това са се носели наоколо, незабелязани в общия поток на възприятието“, фотоапаратът се фокусира върху „скрити детайли при познатите предмети“, разкривайки „напълно нови структурни формации на темата“.

Струва си да се отбележи тогава, че рано в историята на фотографията една серия от съдебни решения е могла лесно да промени хода на развитието на това изкуство: съдилищата са били запитани дали фотографът, аматьор или професионалист, трябва да иска разрешение преди да заснеме и разпечата някой образ. Дали фотографът краде от личността или сградата, чиято фотография е заснел, като отнема нещо, притежаващо лична и удостоверима ценност? Онези първоначални решения са били направени в полза на пиратите. Точно както Уолт Дисни е могъл да извлече вдъхновение от филма на Бъстър Кийтън Steamboat Bill, Jr., от братя Грим или от съществуването на реални мишки, така и фотографът трябва да бъде свободен да улавя даден образ без да плаща на източника. Светът, който пресреща окото ни през обектива на камерата е бил преценен като (с малки изключения) един вид обществено достояние, при което някоя котка може да разглежда краля.

Романистите също могат да хвърлят по някой поглед към света, но понякога ние получаваме и укори за това. За онези, чиито нервни възли са били формирани във времената преди телевизията, подражателното разгръщане на поп-културните икони изглежда в най-добрия случай като досаден тик, а в най-лошия – като опасна безвкусица, която компрометира сериозността на литературата, като я позиционира извън сферата на платоновата вечност, която тя би трябвало да обитава. В един студентски семинар, който набързо минах, едно сиво величие се опитваше да ни убеждава, че литературният разказ винаги трябвало да отбягва „която и да било черта, която може да го позиционира във времето“, защото „сериозната литература трябва да бъде извън времето“. А когато ние възразихме, че в собственото му добре известно творчество героите се движат из помещения, осветени от електричество, карат коли и говорят не англосаксонски, а следвоенен английски език – и още, че определени видове литература, които самият той е оценил като велики, примерно Дикенс, са свободно изпъстрени със съдържателно-злободневни, комерсиални и свързани с времето си позовавания – той нетърпеливо прекрои предписанието си така, че то да включва онези експлицитни позовавания, които биха датирали дадена история до „лекомисленото сега“. А след като го притиснахме, той каза, че, разбира се, имал пред вид „модните масово-популярни медии“. На това място междупоколенческият разговор беше прекратен.

Роден съм през 1964. Израснах, гледайки Кептън Кангару[422], кацането на Луната, милиони телевизионни реклами, the Banana Splits, „Военно-полева болница„и The Mary Tyler Moore Show. Роден съм с някои думи вече поставени в устата ми – „лейкопласт“, „ку-тип“[423], „ксерокс“ – названия на предмети, вече също толкова фиксирани и вечни в моята логосфера като „такси“ и „четка за зъби“. Светът е дом, осеян с остатъци от продукти на поп-културата и техните емблеми. Пораснах съпровождан също и от пародии, които насочваха към оригинали, все още неизвестни за мен – познавах „Манкис“ преди „Бийтълс“, Белмондо преди Богарт, а си „спомням“ и филма Лятото на 42-ра от една сатира на списание Mad, макар че все още не съм гледал оригинала. Не съм единственият, който е бил роден във времева поредица, извърната назад, в едно непоследователно царство от текстове, продукти и образи – комерсиалното и културно обкръжение, с което ние едновременно допълваме и зачеркваме естествения си свят. Не бих могъл да твърдя, че то е повече „мое“ от тротоарите и горите по света, но все пак го обитавам и, за да имам някакъв шанс като артист или гражданин, вероятно ще бъде по-добре, ако му дам някакво име.

Нека за момент се обърнем към Кинолюбителят на Уокър Пърси:

Другите хора, така съм чел, ценят забележителните моменти в живота си: моментът, в който човек се е изкачил на Партенона по залез слънце; лятната нощ, в която е срещнал самотно момиче в Сентрал парк и е постигнал сладка, естествена връзка с нея, както казват в книгите. Аз също срещнах веднъж едно момиче в Сентрал парк, но в това няма кой знае колко за запомняне. Онова, което си спомням е момента, в който Джон Уейн застреля трима мъже с една карабина, докато падаше на прашната улица в Дилижансът, както и момента, в който котенцето намери Орсън Уелс във входа, в Третият човек.

В наши дни, когато можем да ядем текс-мекс храна с китайски пръчици, докато слушаме реге и гледаме по Ютюб някой клип за падането на Берлинската стена – тоест, когато кажи-речи всяко нещо може да се представи като познато – едва ли е за учудване, че някои от произведенията на най-амбициозното изкуство се опитват да представят познатото като непознато. Вършейки това, преобразявайки онова, което човешкият живот наистина би могъл да бъде там далеч, отвъд бездните на илюзията, посредничеството, демографията, маркетинга, имагото и външния вид, артистите се опитват по парадоксален начин да възстановят онова, което се приема като „реално“, в три цялостни измерения; да реконструират някакъв еднозначно окръглен свят откъм несъизмеримите потоци от плоски гледки.

Каквито и обвинения в липса на вкус или нарушаване на търговски марки да могат да се отправят към артистичното присвояване на медийното обкръжение, в което ние плуваме, алтернативата – а именно да се присвием или да се оттеглим на пръсти в някаква кула от слонова кост на непричастността – е далеч по-лоша. Ние сме заобиколени от знаци; повелята ни е да не игнорираме никой от тях.

Монополът върху ползването

Идеята, че културата би могла да бъде собственост – интелектуална собственост – се използва, за да се оправдае всичко, от опитите да се принудят момичета-скаути да изплащат авторски хонорари за пеенето на песни около лагерни огньове, до съдебното дело за имитация на авторско притежание, поведено от наследниците на Маргарет Мичел срещу издателите на Вихърът, който си отиде от Елис Рендъл. Корпорации като Селера Дженомикс се опитват да запазят патенти върху човешките гени, докато Асоциацията на звукозаписната индустрия в Америка (ASCAP) съди многобройни хора, снемали музика от Интернет, за нарушение на авторски права, и постига извънсъдебни споразумения за хиляди долари с ответници, чиято възраст стига до дванадесет години. ASCAP си изкопчва различни такси от притежателите на магазини, които пускат фонова музика в помещенията си. Студенти и учени биват активно обезкуражавани да копират текстове с помощта на копирни машини. В същото време авторското право се счита от повечето утвърдени писатели и артисти за право по рождение и един вид крепостна стена; източник на изхранване за техните безкрайно крехки практики в един грабителски свят. Плагиатството и пиратството, в края на краищата, са чудовищата, от които ни учат да се страхуваме, нас, работещите артисти, докато те бродят из горите, заобикалящи нашите дребни резервати на взаимно уважение и обезщетение.

Едно време е маркирано не толкова от идеите, за които се спори, колкото от идеите, които се приемат за безусловни. Характерът на една епоха зависи от нещата, които не се нуждаят от защита. В това отношение само малцина от нас подлагат на въпрос настоящата конструкция на авторското право. То се приема като закон – както в смисъл на някакъв универсално разпознаваем морален абсолют (като закона срещу убийството), така и като нещо естествено присъщо на нашия свят (като закона за гравитацията). А всъщност то не е нито едното, нито другото. По-скоро, авторското право е едно продължаващо социално договаряне, зле изковано, безкрайно преправяно и несъвършено във всяко от въплъщенията си.

Томас Джеферсън например е считал авторското право за необходимо зло: той е подкрепял идеята за предоставяне на минимално насърчение за творческата работа, нищо повече, след което да се позволява на идеите да се разпространяват свободно, както го е предвидила природата. Неговото разбиране за авторското право е въплътено в Конституцията, която дава на Конгреса правомощието да „насърчава прогреса на науката и полезните изкуства, осигурявайки за ограничени периоди от време на авторите и изобретателите изключително право върху съответните техни писания и изобретения“. Това е акт на баланс между творците и обществото като цяло; онези, които идват по-късно, може и да свършат много по-добра работа от начинателите на първоначалната идея.

Но визията на Джеферсън не е просъществувала добре, всъщност е била постоянно подкопавана от онези, които гледат на културата като на пазар, в който всяко нещо, притежаващо ценност, трябва да бъде притежавано от един или друг. Отличителната черта на съвременния американски закон за авторското право е неговата раздутост почти до безкрайност – разширяването му както по обхват, така и по време. Без изискване за регистрация, всеки творчески акт при някое осезаемо художествено средство днес подлежи на защита на авторско право: имейлът до приятеля ви или рисунката с пръсти на детето ви, и двете неща са автоматично защитени. Първият конгрес, който предоставя авторско право, дава на авторите първоначален срок от четиринадесет години, който може да бъде удължен за още четиринадесет, ако авторът е все още жив. Сегашната продължителност е доживотно право за автора, плюс още седемдесет години. Само малко преувеличение е да се каже, че всеки път, когато Мики Маус е на път да попадне в публичната сфера, срокът на авторското право на мишока се удължава.

И докато законът става все по-ограничаващ, технологиите все по-ясно разкриват тези ограничения като чудати и произволни. Когато старите закони се съсредоточаваха върху възпроизвеждането като единица за компенсация (или подсъдност), то това беше не защото в правенето на копие от оригиналното произведение имаше нещо фундаментално посегателско спрямо правата на автора. По-скоро това беше така, тъй като някога копията бяха нещо лесно за откриване и преброяване, така че те бяха превърнати в полезен ориентир, чрез който да се решава дали правата на даден автор са били нарушени. В съвременния свят обаче актът на „копиране“ не притежава съдържателен смисъл, съответстващ на някакво нарушение – ние правим копие всеки път, когато приемаме текст по имейл или изпращаме/препращаме текст. С други думи, той е нещо, което е невъзможно да се регулира или дори опише.

Напоследък по кината развлечението ми се предшества от по някой ужасен трейлър, произведен от лобистката група, наречена Асоциация на киното в Америка (Motion Picture Association of America, MPAA), в който купуването на пиратско копие на холивудски филм се сравнява с кражбата на кола или чанта – и, както ни напомнят заплашителните надписи, „Вие не бихте откраднали някоя чанта!“ Тази асоциативна връзка е по същество подкана към преставане да се мисли. Ако аз бих ви казал, че пиратстването на DVD-та или снемането на музика е не по-различно от заемането на книга на някой приятел, моите аргументи биха били също толкова етически несъстоятелни, колкото и онези на MPAA. Истината лежи някъде в огромното сиво пространство между двете пресилени позиции. Защото, една кола или чанта, щом бъде открадната, вече не е достъпна за притежателя си, докато присвояването на някой артикул на „интелектуална собственост“ оставя оригинала недокоснат. Както е писал Джеферсън, „Онзи, който получава от мен някоя идея, получава обучение, без да намалява моето собствено; точно по същия начин, по който някой, който запалва свещта си от моята, получава светлина без да затъмнява моята“.

И все пак индустриите на културния капитал, които печелят не от творческа работа, а от преразпределение, гледат на продажбите на култура като на игра с нулева сума. Издателите на нотни записи се страхуват от звукозаписните компании, които се страхуват от производителите на компактни касети, които се страхуват от онлайн-продавачите, които пък се страхуват от който и да е следващ, който ще се възползва най-бързо от нематериалните и безкрайно възпроизводими плодове от труда на артиста. Така е било във всяка индустрия и при всяко техническо нововъведение. Джак Валенти, говорителят на MPAA: „Казвам ви – видеорекордерът е за американските филмови продуценти и американската публика същото, каквото е Бостънският удушвач за самотната жена, която си седи вкъщи.“

За да се мисли ясно понякога е необходимо да се разплете езика. Думата „авторско право“ евентуално може да изглежда също толкова съмнителна в утвърдените си предназначения, колкото и „семейни ценности“, „глобализация“ и, разбира се, „интелектуална собственост“. Авторското право не е „право“ в какъвто и да било абсолютен смисъл; то е гарантиран от правителството монопол върху използването на дадени творчески резултати. Така че, нека го наричаме по този начин – не право, а монопол върху ползването, „използване-монопол“ – а след това да размислим как ненаситното разширяване на монополните права винаги е било противоположно на обществения интерес, независимо дали става дума за Андрю Карнеги, контролиращ цената на стоманата или за Уолт Дисни, определящ съдбата на своята мишка. Независимо от това дали монополизиращата облагодетелствана страна е някой жив артист или неговите наследници, или държателите на акции на някоя корпорация, губещият винаги е общността, включително и живите артисти, които инак могат да се възползват чудесно от един здравословен публичен сектор (public domain).

Красотата на вторичната употреба

Преди няколко години някой ми донесе странен подарък, купен в магазина за сувенири на Музея за модерно изкуство тук в центъра (MoMA): издание на моя собствен първи роман, Пистолет, и чат-пат музика (Gun, With Occasional Music), експертно изрязан в контурите на пистолет. Предметът беше дело на Robert The – артист, чиято специалност е прераждането на ежедневни материали. Гледам на първата си книга като на стар приятел, който никога не пропуска да ми напомни за духа, с който навлязох в тази игра на изкуство и търговия – а именно: да ми бъде позволено да вмъквам материалите на собственото си въображение по рафтовете на книжарниците и в умовете на читателите (ако и само шепа) е огромна привилегия. Платиха ми 6,000 долара за три години работа, но по онова време с радост бих публикувал резултатите и за нищо. Сега старият ми приятел беше си дошъл вкъщи в нова форма, каквато самият аз едва ли бих могъл да му измисля. Книгата-пистолет не беше точно годна за четене, но това едва ли би могло да ме засегне. Плодотворният дух на странична асоциация, която този присвоен обект ми връщаше обратно – странната красота на вторичната употреба – беше един вид награда за публикувания автор, която никога преди това не бих могъл си въобразя. А в света има място както за моята книга, така и пистолета-книга на Robert The. Няма нужда да се прави избор между двете.

В първия живот на творческата собственост, ако творецът има късмет, съдържанието е продадено. След като е приключил търговския живот, нашата традиция поддържа и един втори живот. Вестник се доставя в кутията ви, а на следващия ден в него се увива риба или той става част от архив. Повечето книги изпадат от печат след една година, но дори и вътре в този период те могат да бъдат продавани в антикварни книжарници и запазвани в библиотеки, цитирани в рецензии, пародирани в списания, описвани в разговори и разграбвани от деца, за да си правят костюми за Хелоуин. Разделителната линия между различните възможни ползвания е красиво степенувана и трудна за определяне – толкова повече, колкото продуктите на човешкото творчество се дестилират и отекват из сферите на културата, в които са били въведени; толкова повече, колкото те ангажират възприемчивите умове, за които, предполага се, са били предназначени.

Активното четене е нагъл набег срещу литературното наследство. Читателите са като номади, бракониерстващи из полета, които не притежават – при което артистите са не повече в състояние да контролират въображенията на публиките си, отколкото културната индустрия е в състояние да контролира вторичните употреби на своите артефакти. В класическата детска история Кадифеният заек, старият Костелив кон предлага на Заека урок по практиката на текстовото бракониерство. Ценността на една нова играчка се крие не в материалните ѝ качества (не „да имаш неща, които бръмчат вътре в теб, плюс копче за натискане“), обяснява Костеливият кон, а в начина, по който играчката се използва. „Истинското не е в това как точно си направен… То е нещо, което ти се случва. Когато някое дете те обича много, много дълго време, не само за да си играе с теб, ами НАИСТИНА те обича, тогава ти ставаш Истински.“ Заекът се страхува, разбирайки, че стоките не стават „истински“ без да бъдат активно преработени: „Ама боли ли?“ Опитвайки се да му вдъхне увереност, Костеливият кон казва: „Това не се случва изведнъж… Ти ставаш. Иска се дълго време… Обикновено, по времето, по което си Истински, повечето ти коса е била изобичана, очите ти са изпаднали и вече си малко хлабав в ставите, и много износен“. Разглеждани откъм перспективата на майстора на играчки, разхлабените стави и липсващите очи на Кадифения заек представляват вандализъм, те са признаци на злоупотреба и грубо отношение; за други, това са признаците на употреба, изпълнена с любов.

Артистите и техните заместители, които попадат в капана на търсенето на компенсация за всяка възможна вторична употреба, свършват до там да атакуват собствените си най-добри членове на публиката, заради престъплението, че възвеличават и съхраняват техните творби. За Асоциацията на звукозаписната индустрия в Америка, да преследва собствената си, купуваща плочи публика, има толкова малко смисъл, колкото и за романистите, които се дърпат при подписването стари издания на свои книги за колекционерите. А пък артистите, или техните наследници, които попадат в капана на атаките срещу авторите на колажи, сатириците и дигиталните семплъри[424] на техните произведения, атакуват следващото поколение от създатели за престъплението, че са били повлияни, за престъплението да реагират със същата смесица от опиянение, негодувание, страст и ликуване, които характеризират всички артистични приемници. Вършейки това, те правят света по-малък, като по този начин изневеряват на нещото, което за мен изглежда като основната мотивация за участие в световната култура: да се направи света по-голям.

Лицемерие относно източниците или диснотрицание[425]

Фирмата „Уолт Дисни“ е създала удивителен каталог, основаващ се на работите на други творци: Снежанка и седемте джуджета, Фантазия, Пинокио, Дъмбо, Бамби, Песен на Юга, Пепеляшка, Алиса в страната на чудесата, Робин Худ, Питър Пан, Госпожицата и скитника, Мулан, Спящата красавица, Мечът в камъка, Книга за джунглата и, за съжаление, Планетата на съкровищата – едно завещание на културен семплинг, което не може да бъде достигнато и от Шекспир или групата Де ла Соул. Но дисниевото войнство от лобисти надзирава полицейски възникналото по този начин скривалище на културни материали с такава ярост, сякаш това е някакъв Форт Нокс – като заплашва със законово преследване, например артиста Денис Опънхайм, за използването на Дисни-образи в скулптура, и забранявайки на изследователката Холи Крауфорд да използва образи, свързани с Дисни – включително и в произведения на изкуството от Лихтенщайн, Уорхол, Олдънбърг и други – в монографията ѝ Привързан към Мишката: Дисни и съвременното изкуство.

Този странен и специфичен акт – заграждането на принадлежаща на общността култура в полза на само един корпоративен притежател – е в близко сродство с онова, което може да се нарече имперско плагиатство, свободното използване на произведения от Третия свят, или „примитивни“ произведения и стилове, от страна на по-привилегировани (и по-добре платени) артисти. Помислете за Госпожиците от Авиньон на Пикасо или някои от албумите на Пол Саймън и Дейвид Бърн: дори и без да нарушават авторското право, тези създатели са били посрещани с известен скептицизъм когато е ставала очевидна степента, до която са заемали. И, както в случая, когато Лед Зепелин се оказаха дадени на съд, за да плащат обратни авторски хонорари за блусмена Уили Диксън, такива неща могат да се окажат и скъпо струващи. Ако искаш да живееш извън закона, трябва да бъдеш честен: може би именно това, или поне отчасти, е нещото, което накара Дейвид Бърн и Брайън Ено наскоро да създадат уебсайт за „ремикс“, където всеки може да снема лесно де-асемблирани версии на две песни от My Life in the Bush of Ghosts – албум, който разчита основно на разговорна реч, набрана от най-различни източници. Може би това е и причината, поради която Боб Дилън никога не е възразявал срещу който и да било семпъл на неговата музика.

Кенет Кох веднъж беше казал, „аз съм писател, който обича да бъде повлияван“. Това беше очарователно признание, а и рядко. За толкова много артисти творческият акт представлява един вид наполеоново налагане на собствената уникалност над вселената – après moi le déluge на копировачите. И за всеки Джеймс Джойс или Уди Гатри, или Мартин Лутър Кинг, или Уолт Дисни, който е събрал цяло съзвездие от гласове в творчеството си, изглежда има по някоя корпорация или литературно наследничество, горящи от нетърпение да запушат бутилката: културни дългове се втичат навътре, но не изтичат навън. Можем да наречем тази тенденция „лицемерие относно източниците“. Или можем да я наречем според най-злокачествените лицемери на източиците си за всички времена: Диснотрицание.

Не може да се открадне подарък

Читателят ми, разбираемо, би могъл вече да е стигнал до момента, в който му се ще да извика: „Комунист!“ Едно голямо, разнообразно общество, не може да процъфтява без собственост; едно голямо, разнообразно и модерно общество не може да процъфтява без някаква форма на интелектуална собственост. Но пък е нужно само малко размисляне, за да се осъзнае, че има множество източници на ценност, които понятието „собственост“ не може да улови. А произведенията на изкуството съществуват едновременно в две икономики – пазарната икономика и икономиката на подаръка.

Кардиналната разлика между размяната на подаръци и на стоки се състои в това, че един подарък установява връзка на чувства между двама души, докато продажбата на стока не води непременно до създаването на връзка. Отивам в железарски магазин, плащам на човека за нов лист за ножовка и си излизам. Може и да не го видя никога повече. Необвързаността всъщност е достойнство на стоковия модус. Ние не искаме да бъдем безпокоени и, ако продавачът би желал да побърбори малко за семейството, аз ще отида да пазарувам някъде другаде. Но един подарък създава връзка. Има множество примери: бонбонът или цигарата, предложени на непознатия, с когото споделяме мястото в самолета, няколкото думи, които сигнализират добра воля между пътниците в нощния автобус. Тези символични действия осъществяват най-простите връзки в социалния живот, но модела, който те предлагат, може да бъде разширен до най-сложните съюзи – женитбата, родителството, менторството. Ако върху тези (често по същество неравни) обмени се постави някаква ценност, те дегенерират до нещо друго.

И все пак, едно от по-трудните за разбиране неща е, че икономиките на подаръците – подобно на онези, поддържащи софтуер с отворен код – съществуват заедно и естествено с пазара. Именно тази двойственост на артистичните практики е нещото, което ние трябва да идентифицираме, ратифицираме и увековечим в животите си като участници в културата – или като „произвеждащи“, или като „консуматори“. Изкуството, което е важно за нас – което докосва сърцето или съживява душата, или доставя наслаждение на сетивата, или предоставя кураж за живота, по какъвто и начин да опишем това преживяване – се приема така, както се приема подарък. Дори и да сме платили такса на входа на музея или концертната зала, когато сме докоснати от някое произведение на изкуството, до нас идва нещо, което няма нищо общо с цената. Ежедневната търговия на животите ни протича на собственото си постоянно ниво, но подаръкът ни предоставя един несводим до стока източник на вдъхновение.

Начинът, по който ние третираме дадено нещо, може обаче да измени природата му. Религиите често забраняват продажбата на свещени предмети, като се подразбира, че светостта им се губи ако бъдат купувани или продавани. Считаме за неприемливо да се продава секс, бебета, телесни органи, законови права и гласове. Идеята, че дадено нещо не трябва никога да бъде превръщано в стока е общоизвестна като неотчуждаемост – едно понятие, изразено по най-известен начин от Томас Джеферсън във фразата „надарени от Създателя си с определени неотчуждаеми права…“ Едно произведение на изкуството изглежда е от по-жилава порода: то може да бъде продавано на пазара и все пак да излезе наяве като произведение на изкуството. Но ако е вярно това, че по същество в търговията на изкуството се прави подарък от страна на артиста към неговата аудитория чрез произведението на изкуството, ако аз имам право когато казвам, че където няма подарък, там няма и изкуство, то сигурно е възможно да се разруши някое произведение на изкуството чрез превръщането му в чиста стока. Не твърдя, че изкуството не може да се купува и продава, а само, че подаръчната част от произведението налага ограничения върху начина на предлагането му. Това е причината, поради която дори и някоя истински красива, изобретателна и силна реклама (каквито има много) никога не може да бъде някакъв вид истинско изкуство: една реклама не притежава статуса на подарък, т. е. тя никога не е наистина за личността, към която е насочена.

Силата на една подаръчна икономика си остава трудна за разбиране за емпириците на нашата пазарна култура. В наше време реториката на пазара предпоставя, че всичко трябва и може да бъде продавано, купувано и притежавано по подходящ начин – един наплив от отчуждение, нападащ ежедневно все по-смаляващия се редут на неотчуждаемото. В теорията на свободния пазар дадена намеса с цел да се удържи особственостяването, се счита за „патерналистка“, защото тя сковава свободното действие на гражданина, сега вече пре-позициониран като „потенциален предприемач“. Разбира се, в реалния свят ние знаем, че отглеждането на деца, семейния живот, възпитанието, социализацията, сексуалността, политическия живот и много други базисни човешки дейности изискват отделяне от пазарните сили. Всъщност, плащането за много от тези неща може да ги съсипе. Може и да сме склонни да хвърлим поглед към Кой иска да се ожени за мултимилионер или към някое наддаване в eBay, на което се продават яйцеклетките на известни фотомодели, но само за да уверим самите себе си, че някои неща са под нивото на собствените ни стандарти за човешко достойнство.

Забележителното нещо при подаръчните икономики е, че те могат да процъфтяват в най-невероятни места – в западнали квартали, в Интернет, в научни общности, както и сред членовете на Анонимни алкохолици. Класически пример са комерсиалните системи за събиране на кръв, които по правило водят до кръвни резерви с по-ниска сигурност, чистота и ефикасност, отколкото доброволните системи. Една подаръчна икономика може да бъде от по-висше качество когато става дума за поддържане на ангажимента на дадена група към определени извънпазарни ценности.

Общественото достояние

Друг начин за разбиране на присъствието на подаръчни икономики – които живеят като духове в комерсиалната машина – е смисъла на общественото достояние (commons). Едно обществено достояние, разбира се, е всяко нещо като улиците, по които се движим, небесата, из които управляваме самолети или публичните паркове и плажове, по които прекарваме свободното си време. Едно обществено достояние принадлежи на всички и на никого, а употребата му е контролирана единствено от общото съгласие. Едно обществено достояние описва ресурси като корпуса от антична музика, основаващ се както на произведенията на композитори, така и на народни музиканти, за разлика от търговските екземпляри, като например „Happy Birthday to You“, за който ASCAP, 114 години след създаването на мелодията, все още продължава да събира такси. Айнщайновата теория на относителността е обществено достояние. Писанията от публичния сектор са обществено достояние. Клюките за известни личности са обществено достояние. Тишината в кинозалата е преходно обществено достояние, невъзможно крехко, високо ценено от онези, които го жадуват и конструирано като взаимен дар от онези, които го композират.

Светът на изкуството и културата е огромно обществено достояние, изпъстрено със зони на решителна търговия, но оставащо славно недостъпно за каквото и да било всеобхватно отърговяване (commodification). Най-близката прилика тук е с общественото достояние на някой език: той може да бъде изменян от всекиго, разширяван дори и от най-пасивния потребител. Но това, че езикът е обществено достояние не означава, че общността го притежава; всъщност мястото му е между хората, той не се притежава от никого, дори не и от обществото като цяло.

Но почти всяко обществено достояние може да стане обект на посегателство, да бъде разчленявано, заграждано. Американското обществено достояние включва веществени активи като публични гори и минерални изкопаеми, невеществено богатство като авторски права и патенти, критично важни инфраструктури като Интернет и правителствените изследвания, както и културни ресурси като етера, по който се разпространяват теле- и радиопрограмите. Същото важи и за обществените пространства. Те включват ресурси, за които сме платили като данъкоплатци и наследили от предишни поколения. Те са не просто някакъв опис на продаваеми активи; те са социални институции и културни традиции, които ни дефинират като американци и ни съживяват като човешки същества. Някои нахлувания в сферата на обществените достояния са позволени, защото ние вече не сме в състояние да демонстрираме по-енергична обвързаност с публичния сектор. Злоупотребите остават незабелязани, защото ограбването на общественото достояние се разглежда в отделни, мимолетни проблясъци, а не като панорама. От време на време виждаме как някой естествен био-резерват е пресушен; може и да подочуем нещичко за революционен медикамент против рак, създаден с помощта на данъчни долари, правата върху който фармацевтичните компании получават за по една песен. Но по-голямото движение си остава прекалено незабелязано. Представата за обществено достояние върху културните материали си остава повече или по-малко неназована.

Зачитането на общественото достояние не е въпрос на морално убеждаване. То е практическа необходимост. Ние в западното общество преминаваме през период на все по-интензивно вярване в частното притежание, за сметка на общественото благо. Трябва да бъдем постоянно бдителни, за да предотвратим нахлуванията на онези, които егоистично използват общото ни наследство за личното си облагодетелстване. Такива нападения върху естествените ни ресурси не са примери за предприемачески дух и инициатива. Те са опити да се отнеме нещо от всички хора в полза на само малцина.

Неоткритото публично знание

Артистите и интелектуалците, изгубили надежда в перспективите, свързани с оригиналността, могат да добият кураж от един феномен, идентифициран преди около двадесет години от Дон Суонсън – учен в областта на библиотечното дело към университета в Чикаго. Той го нарича „неразкрито публично знание“. Суонсън показва как някои от настоящите проблеми в медицинските изследвания могат да бъдат обработени по важни начин, а може би дори и решени, просто чрез систематично претърсване на научната литература. Оставени сами на себе си, изследванията тежнеят към един вид специализация и абстрахиране от проблемите на реалния свят, които са ги мотивирали на първо място и с които те си остават свързани. Това предполага, че такъв един проблем може да бъде подхванат ефективно не чрез поръчване на още повече изследвания, а чрез приемане на допускането, че голяма част от решението вече може да бъде открита в различни научни списания, където тя очаква да бъде събрана от хора, способни да четат и разбират различни специалности. Самият Суонсън е направил това в случая със синдрома на Рейнò – болест, която причинява постоянно обезцветяване и изтръпване на пръстите при млади жени. Откритието му е особено впечатляващо – може би дори скандално – защото то е извършено в областта на все по-разширяващите си биомедицински науки.

Неразкритото публично знание ни дава куража да поставим под въпрос пресилените претенции за оригиналност, предявявани в изявления пред пресата и бележки на издатели: дали дадено интелектуално или творческо предложение е наистина новаторско или ние просто сме забравили за неговите заслужаващи внимание предшественици? Дали решаването на определени научни проблеми наистина изисква масивно допълнително финансиране или някоя компютризирана машина за търсене, внедрена по новаторски начин, може да свърши същата работа по-бързо и по-евтино? И накрая, дали нашият апетит за творческа жизненост изисква непременно насилствеността и раздразнителността на един нов авангард, с неговите уморителни и досадни императиви под лозунга „убий бащата“, или може би ще бъде по-добре да приемем екстаза на влиянието – и да задълбочим готовността си да разбираме общността и извън-времевостта на методите и мотивациите, достъпни за артистите?

Раздай всичко

Преди няколко години Филмовото общество към центъра Линкълн обяви ретроспектива на творбите на Дариуш Мерджуи, по онова време моя свежа страст. Мерджуи е един от най-добрите кинематографисти в Иран и единственият, чиято тема са личните отношения между членовете на висшата средна класа в интелигенцията. Едва ли е нужно да се казва, че възможностите за гледане на негови филми бяха – и си остават – действително редки. Отправих се към горен Манхатън за един от тях, адаптация на Франи и Зои на Дж. Д. Селинджър, само за да открия, пред вратите на залата Уолтър Рийд, че прожекцията е била отменена: обявяването ѝ довело да заплаха от съдебно преследване. Вярно, ставаше дума за правата на Селинджър по закон. И все пак, защо би трябвало да му пука, че някакъв слабо известен ирански режисьор му е отдал почит чрез размишление върху неговата героиня? Дали кинопрожекцията би навредила на книгата му или би го лишила от някакво решаващо обезщетение? Плодотворният дух на страничната връзка – простираща се тук отвъд границата на онова, на което се гледа като на най-тежко сред международните нарушения на закона – беше в този случай задушен. Студената, нежива ръка на един от литературните герои от детството ми беше се протегнала откъм нюхемпшърската си крепост, за да сдържи любопитството ми от настоящия ден.

Оттук, няколко твърдения:

Всеки текст, който е проникнал в общественото съзнание до степента, в която са го направили Отнесени от вихъра или Улис, по неизбежност става част от езика на културата. Карта-превърнала-се-в-пейзаж, той се е преместил в място, намиращо се отвъд всякакви заграждения или контрол. Авторите и техните наследници би трябвало да разглеждат следващите пародии, пречупвания, цитирания и ревизии като оказване на почит, или поне като цена, която се заплаща за успеха.

Една корпорация, която е наложила върху културния ландшафт някаква неизличима представа – например образа на Мики Маус или идеята за лейкопласт – трябва да заплати някаква подобна цена.

Основната цел на авторското право е не да се възнаграждава труда на авторите, а „да се насърчава прогреса на науката и полезните изкуства“. За тази цел законът уверява авторите в правото върху техния оригинален израз, но окуражава и други да градят свободно върху идеите и информацията, предавани от дадено произведение. Този резултат не е нито несправедлив, нито злополучен.

Съвременните закони за авторско право, търговски марки и патенти са понастоящем корумпирани. Настояването за вечно авторско право е отрицание на същностния подаръчен аспект на творческия акт. Аргументите в негова полза са също толкова не-американски, колкото и ония за отмяна на данъка върху наследството.

Изкуството е свързано с наследството. Новаците пладнуват в полето на културата.

Дигиталният семплинг е метод на изкуството като всеки друг, сам по себе си неутрален.

Въпреки извиването на ръце при всеки технологически завой – радиото, Интернет – бъдещето ще бъде много подобно на миналото. Артистите ще продават някои неща, но и ще дават някои безплатно. Промените може и да са тревожни за ония, които си мечтаят за по-малко неопределеност, но животът на артиста никога не е бил изпълнен с яснота.

Мечтата за перфектно систематично възнаграждение е безсмислица.[426] Аз плащам наема си чрез цената, която думите ми донасят, когато бъдат публикувани в лъскави списания, но в същото време ги предлагам почти безплатно на обеднели литературни тримесечници, или ги чета безплатно в етера за някое радио интервю. Така че, каква е цената им? Какво биха стрували те, ако някой бъдещ Дилън би ги преработил в песен? Трябва ли да се мъча да правя подобни неща невъзможни?

Всеки текст е изтъкан изцяло от цитати, позовавания, отгласи, културни езици, които го пронизват надлъж и нашир като стереофония. Цитатите, които се използват при създаването на някой текст са анонимни, непроследими, и въпреки това вече реални; те са цитати без кавички. Ядрото, душата – нека отидем още по-далеч и кажем субстанцията, обема, реалния и стойностен материал на всички човешки изказвания – е плагиатство. Защото по същество всички идеи са от втора ръка, съзнателно и несъзнателно извлечени от милиони външни източници, и ежедневно използвани от събирача с гордост и удовлетворение, породени от предразсъдъка, че самият той ги е заченал. А при всичко това у тях няма и частица оригиналност, където и да било, освен при лекото обезцветяване, което те получават от неговия мисловен и морален калибър и темперамент, и които се разкриват в характеристиките на формулирането. Старото и новото предоставят основанията на всеки момент. Не съществува връв, която да не е изплетена от тези две нишки. По необходимост, по склонност и по наслаждение, всички ние цитираме. Най-новите неврологични изследвания показват, че паметта, въображението и съзнанието сами по себе си са неща ушити, скърпени, смесени. Ако ние изрязваме и слепяме самите себе си, то не би ли било важно да го простим и на своите произведения на изкуството?

Артистите и писателите – както и нашите адвокати, гилдии и агенти – твърде често се обвързват с имплицитни искове за оригиналност, които причиняват вреда на тези истини. А самите ние твърде често, в качеството си на сметкаджии и търговци на дребно, в малките предприятия на самите нас, действаме в противоречие с дарителската част от нашите привилегировани роли. Хората, които третират част от богатството си като дар, живеят по-различно. Ако обезценяваме и замъгляваме дарителската функция на собствените си практики, ние превръщаме произведенията си в нищо повече освен реклами на самите себе си. Може и да се утешаваме с мисълта, че гладът ни за дъщерни права (subsidiary rights) във виртуалната вечност е някакъв вид героичен ответен жест срещу грабливите корпоративни интереси. Но истината е, че ако артистите теглят от една страна, а корпорациите от друга, то губещият е колективното въображение, от което сме били изхранени на първо място, и чието съществуване като окончателно хранилище на нашите жертвоприношения, прави работата ни да има някаква стойност, преди всичко останало.

Като романист, аз съм клечица в океана на историите, хвърчащо листо във ветровит ден. Много скоро ще бъда издухан настрана. За момента съм благодарен да мога да припечелвам хляба си и трябва да ви замоля да зачитате за известно време (в смисъла на Томас Джеферсън) моите дребни, но за мен скъпи монополи върху използването. Не пиратствайте моите издания; напротив, ограбвайте визиите ми. Името на играта е „Раздай всичко“. Вие, читателю, сте добре дошли в историите ми. Те никога не са били мои, на първо място, но аз ви ги дадох. Ако сте склонни да им обърнете внимание, то вземете ги с моята благословия.

Източник

Джонатан Лийтъм, роден през 1964, е един от утвърдените по-млади американски писатели. За книгата си Motherless Brooklin получава наградата на националната критика (2000), както и наградата „Златен кинжал“. Последните му по-големи романи, Крепостта на самотата (2003), Хроничният град (2009) и Дисидентски градини (2013) също се радват на голям успех.

Коментари (2)

- 06-05-2014|Златко

Основната специфика на електронно разпространяваната информация – в противоположност на онази, разпространявана на материални носители, независимо дали това са каменни плочи, папируси или хартиени книги – е в нейната несравнимо по-голяма достъпност. В един абсолютно ясен, не нуждаещ се от каквито и да било обяснения смисъл, в наши дни се повтаря гутенберговата революция: тоест нещо, което преди това е било достъпно само за сравнително тесни кръгове от хора, изведнъж разширява периметъра си на достъпност до нива, които преди този момент са били напълно невъобразими. Всеки текст, появяващ се в наши дни, е потенциално достъпен за целия четящ свят, като остават, разбира се, чисто културните прегради (езици, предразсъдъци, авторски права и пр.). Те обаче са нищожно малки в сравнение с ограниченията на материалните носители (отново нещо, което не се нуждае от абсолютно никакви обяснения и аргументи). Въпросът „книги или електроника“ е анти-въпрос, не-въпрос, уважаеми господа и дами интелектуалци. Разбира се, че книгите няма да изчезнат. Те са културен феномен с прекалено голяма важност за средата и обстоятелствата, при които живеем. Но заедно с това не подлежи на никакво съмнение, че те все повече ще се превръщат в ниша, предназначена най-вече за ценители (по някакъв подобен на виниловите грамофонни плочи начин). В България, където всичко това все още звучи силно отвлечено, думите ми може и да изглеждат като един вид кощунство. А всъщност те отразяват една напълно банална реалност: допреди три години ОГРОМНАТА, ГИГАНТСКА част от нещата, които ме интересуваха, бяха повече или по-малко практически недостъпни (ако би трябвало да ходя до библиотеки или книжарници, за да търся информациите, които преработвам в един нормален работен ден, животът ми би се превърнал в непрестанно ходене, перипатетика par excellence). Днес вече всичко ми е под ръка, ВСИЧКО (освен книгите на български език, които – с молба за извинение – възприемам като сериозна дупка в познанието си, но такава, с която съм готов да живея). И така, нека сме наясно: всякакви аргументи В ПОЛЗА на хартиените книги – освен най-простия, че те са прекалено важен културен артефакт, за да изчезнат така просто – са по принцип несериозни, дори донякъде детински. Миризма, усещания, умиление пред детските спомени, бла, бла, бла… Книгите са просто външният образ на нещо, което човек не може да си позволи да не вижда – необходимостта от знание, и то от все повече и повече, несравнимо повече от преди, гигантско, невъобразимо допреди само няколко години, ЗНАНИЕ. И именно по тази причина те трябва да отстъпят и да заемат мястото, което им подобава – в областта на носталгията, спомените, а след някое и друго десетилетие – магазините за МНОГО богати хора и музеите. Всичко останало е въпрос на безжалостна липса на време, с която, искаме или не, трябва да живеем всички. Просто никой от нас няма време за (напълно ненужна) борба с материята, това според мен е всичко. А останалото? Него внуците ни дори няма да го разбират, така си мисля…

- 06-05-2014|Златко

Ах, да – остава си открит, разбира се, дребния въпрос, че в дългосрочен план книгите, а май и повечето продаваеми днес видове информация, комай ще престанат да бъдат чак толкова добър бизнес, ако изобщо някакъв. Сорри, майна, както казват пловдивчани. Не че това ме радва, но пък не изпитвам ни най-малко състрадание към всички хора, тръгнали да реват, че „културата загива“. Загиват динозаврите – във всички времена. По-дребните и по-гъвкави животинчета оцеляват – и тяхно е, както се казва, царството небесно.

Бъдещето на Европа: интервю с Джордж Сорос

Автор: Джордж Сорос

Грегор Петер Шмитц: Конфликтът в Крим и Украйна промени формата на европейската и световна политика. По-късно ще се върнем към това. Но първо, нека поговорим за една тема, по която заемате критична позиция в течение на много години: кризата на Европейския съюз. Що се отнася до еврото, не е ли най-лошото вече зад гърба ни?

Джордж Сорос: Ако имате пред вид това, че еврото ще си остане с нас, имате право. Това беше потвърдено от германските избори, при които темата почти не беше дискутирана, както и от коалиционните преговори, при които тя беше препратена към под-комитета 2А. Канцлерката Ангела Меркел е доволна от начина, по който се справи с кризата, доволна е и германската общественост. Избраха я с увеличено мнозинство. Тя винаги е вършила само онова, което беше минимално необходимо за запазване на еврото. А това ѝ спечели съюзничеството както на про-европейците, така и на онези, които разчитат на нея за защита на германските национални интереси. Това не е дребно постижение.

Така че еврото е тук и ще си остане, а договореностите, които се развиха в отговор на кризата, бяха утвърдени като новия ред, управляващ еврозоната. Това потвърждава най-големите ми страхове. Това е именно кошмарът, за който винаги съм говорил. Надявам се, че руската инвазия в Крим може да послужи като звънец за пробуждане. Германия е единствената страна, която е в състояние да промени настоящия ред. Никоя от страните-длъжници не може да го направи: ако някоя от тях се опита, тя незабавно ще бъде наказана от финансовите пазари и европейските власти.

Ако кажете това на германците, те биха ви отговорили така: но ние вече се променихме много. Вече сме по-щедри и променихме политиката си по финансовите съкращения.

Осъзнавам, че Германия престана да тласка под вода страните-длъжници. Те вече получават по малко кислород и започват да дишат. Някои от тях, особено Италия, все още затъват, но с много по-ниска скорост. Това позволи на финансовите пазари да се покачат, защото икономиките стигнаха до дъното, а това почти автоматично води до възстановяване.

Но изгледите за дълъг период на стагнация не са отстранени. Обикновено се казва, че еврозоната е заплашена от дефлация, но съпротивата от страна на германския Конституционен съд, както и собствените законодателни институции на ЕС ще попречат на Европейската централна банка (ЕЦБ) да преодолява успешно дефлационните напрежения по начина, по който са го правили другите централни банки, особено Федералният резерв.

Изгледите за стагнация поставиха в ход една негативна политическа динамика. Всеки, който намира преобладаващите подредби за нетърпими, бива автоматично изтласкан в някаква анти-европейска поза. Това ме кара да очаквам процесът на разпадане да придобие нова сила. По време на острата фаза на евро-кризата имахме една финансова криза след друга. Сега би трябвало да се появи серия от политически, а не толкова финансови кризи, макар че последните също не могат да бъдат изключени.

Казвате, че настоящата подредба е нетърпима. Кое точно се нуждае от промяна? Какво трябва да бъде реформирано?

На върха на евро-кризата Германия се съгласи с определен брой системни реформи, най-важната от които беше банков съюз. Но когато финансовото напрежение се уталожи, тя оряза отстъпките, които беше направила. Това доведе до настоящите споразумения, които потвърждават най-големите ми страхове.

Докато разговаряме тук, европейските финансови министри са на път да приключат едно споразумение върху банковия съюз. Какво мислите за него?

В процеса на преговорите, така нареченият банков съюз беше трансформиран в нещо, което е почти напълно противоположно: подновено утвърждаване на националните „силози“, или отделно управлявани банки. Това е победа за един вид оруелов новговор.

И какво е грешното при него?

Кръвосмесителното отношение между националните власти и банковите управления. Особено Франция е известна със своите inspecteurs de finance, които в края на краищата управляват главните ѝ банки. Германия има своите Landesbanken, а Испания своите caixas, които имат нездравословни връзки с провинциалните политици. Тези отношения бяха основен източник на слабост в европейската банкова система и те играят важна роля в банковата криза, която все още тежи върху еврозоната. Предложеният банков съюз би трябвало да ги елиминира, но те бяха до голяма степен запазени, главно по германско настояване.

Това е една доста драстична присъда. С какво я подкрепяте?

На практика банковият съюз ще остави банковата система без заемодател от последна инстанция. Предложените за разрешаване на проблемите процедури са толкова сложни, с толкова много единици за вземане на решения, че на практика ще бъдат безполезни в случай на криза. Нещо повече, на ЕЦБ е забранено по закон да предприема действия, за които не е изрично упълномощена. Това я прави много по-различна от останалите централни банки, от които се очаква да действат по собствено усмотрение в случай на криза.

Но Германия е твърдо решена да ограничи броя на задълженията, които могат да ѝ бъдат наложени чрез ЕЦБ. В резултат на това страните-членки си остават уязвими за финансови напрежения, от които други развити страни са предпазени. Това е нещото, което имам пред вид когато казвам, че прекомерно задлъжнелите членове на ЕС са в позицията на страни от третия свят, които имат дългове в чужда валута. Банковият съюз не коригира този дефект. Напротив, той го засилва още повече.

Звучите разочаровано.

Защото съм. Не оставих камък непреобърнат в опитите си да предотвратя това развитие на нещата, но сега, когато то все пак се получи, не искам да блъскам с глава срещу стената. Приемам, че Германия успя да наложи нов ред в Европейския съюз, макар и да го считам за неприемлив. Но все още вярвам в Европейския съюз, както и в принципите на отвореното общество, които го вдъхновяваха първоначално, и бих желал този дух да се възстанови. Искам да се прекрати процеса на разпад, а не той да се ускорява. Така че вече не защищавам тезата, че Германия трябва „или да води, или да напусне еврозоната“. Моментът, в който беше възможно да се проведе радикална промяна в правилата, управляващи еврото, вече отмина.

Тоест, по принцип вие вдигате ръце от Европа.

Не. Отказвам се от опитите за промяна на финансовите споразумения, на отношенията между кредитори и длъжници, които сега се превърнаха в постоянна система. Ще продължа да работя в областта на политиката, понеже тя е онази, в която очаквам драматични развития.

Разбирам. Очевидно е, че хората са загрижени от възхода на популистките движения в Европа. Виждате ли възможност да се настоява за повече политическа интеграция в момент, в който тенденцията е към дезинтеграция?

Вярвам във възможността да се намират европейски решения за проблемите на Европа. Националните решения правят проблемите още по-тежки.

Изглежда, че про-европейците често мълчат по важни въпроси, защото се страхуват, че като говорят, биха могли да окажат подкрепа за екстремистите – например в случая с многото бежанци от Близкия изток и Африка, които се надяваха да достигнат Европа, но бяха задържани на италианския остров Лампедуза.

Независимо дали това ни харесва или не, емиграционната политика ще бъде централен въпрос при изборите. Трябва да намерим някаква алтернатива на ксенофобията.

Какво предлагате да направим?

Създадох инициативата Отворено общество за Европа (OSIFE). Едно от нейните първи мероприятия се нарича Солидарност сега, в Гърция. Първоначалната идея беше да се пробуди европейска солидарност към тежкото състояние на гръцкото население, което страда от евро-кризата – и гръцка солидарност към тежкото състояние на имигрантите, които живеят при нечовешки условия и са преследвани от крайно националистическата партия Златна зора. Отне ни известно време да поставим проекта в ход, а по времето, в което успяхме, вече беше прекалено късно да се създаде европейска солидарност към гърците, защото и други тежко задлъжнели страни се нуждаеха от подкрепа. Така че пропуснахме този шанс, но инициативата ни имаше полезния страничен ефект да ни предостави по-добро разбиране за имиграционния проблем.

И какво научихте?

Че между Севера и Юга има непреодолим конфликт по въпроса за предоставянето на убежище. Страните от Севера, основно кредитори, са много щедри в начина, по който третират хората, търсещи убежище. Така че всички тези хора искат да отидат там, особено в Германия. Но това е повече отколкото страната може да абсорбира, така че те поставиха в ход едно европейско споразумение, наречено Дъблин III, което изисква търсещите убежище да се регистрират в страната, в която първоначално са влезли в ЕС. Това обикновено са страните от Юга, най-вече Италия, Испания и Гърция. И трите са тежко задлъжнели и са подложени на политики за икономически съкращения. Те не притежават подходящи условия и оборудване за хората, търсещи убежище, в резултат на което се развиха ксенофобски, анти-имигрантски, популистки политически движения.

Хората, търсещи убежище, са хванати в капан. Ако се регистрират в страната, в която са пристигнали, никога няма да могат да потърсят убежище в Германия. Така че мнозина предпочитат да останат нелегални, надявайки се по някакъв начин да стигнат до Германия. Мизерните условия, при които те живеят, подхранват анти-имигрантските настроения.

Разглеждайки другите европейски въпроси, не са ли вашите фондации силно ангажирани с проблемите на ромите (циганите)?

Да, ние сме ангажирани с тези въпроси в продължение на повече от двадесет и пет години. Ромският образователен фонд създаде ефективни методи за образоване на ромски деца и същевременно засилване на тяхната ромска идентичност. Ако това би се извършвало в по-големи мащаби, то би разрушило враждебните стереотипи, които стоят на пътя на успешната интеграция на ромите. В сегашната ситуация образованите роми могат да се смесят с мнозинството, понеже вече не пасват в стереотипа, но самият стереотип си остава непроменен.

Това е друг пример за положителното въздействие, което има Европейската комисия. Очаквам от европейските структурни фондове да разширят програмите, които функционират.

Какво мислите за последните политики на Владимир Путин във връзка с Украйна, Крим и Европа?

Сега стигате до същината на въпроса. Русия се възстановява като голям геополитически играч и Европейският съюз трябва да осъзнае, че има един подновен съперник от изток. Русия се нуждае остро от Европа като партньор, но Путин я позиционира като конкурент. Има значителни политически сили вътре в руския режим, които се отнасят критично към политиката на Путин в това отношение.

Може ли да бъдете по-специфичен?

Важното в случая е, че Путин ръководи откъм позиция на слабост. Той беше доста популярен в Русия, защото възстанови някакъв ред след хаоса. Новият ред не е чак толкова по-различен от стария, но фактът, че той е отворен към външния свят е определено подобрение, важен елемент от неговата стабилност. Но след предварително договорената смяна с Дмитрий Медведев от премиер-министър към президент, хората се почувстваха дълбоко разтревожени. Путин пък се почувства изключително застрашен от протестното движение. Той стана репресивен у дома и агресивен в чужбина.

Това беше момента, в който Русия започна да доставя масивни количества оръжия за режима на Асад в Сирия и така помогна да се преобърнат нещата в борбата с бунтовниците. Рискът се изплати, понеже в този момент западните сили – Съединените щати и ЕС – бяха прекомерно заети със собствените си вътрешни проблеми. Барак Обама искаше да предприеме възмездни мерки срещу употребата на химически оръжия от страна на Сирия. Той поиска одобрението на Конгреса и беше на път да не го получи, когато Путин дойде на помощ и убеди Асад да предаде доброволно химическите си оръжия.

За него това беше убедителна дипломатическа победа. Но спонтанното въстание на украинския народ трябва да го е научило, че мечтата му за подновено обединение на остатъците от Руската империя е неосъществима. Сега той е изправен пред избора между поддържане или промяна на курса и търсене на по-голяма сговорчивост в чужбина и по-малко репресивност у дома. Настоящият му курс вече се доказа като саморазрушителен, но той изглежда продължава да упорства.

Дали Русия е чак толкова сериозна заплаха за Европа, ако икономиката ѝ е толкова слаба, колкото твърдите?

Олигарсите, които контролират голяма част от руската икономика, нямат доверие в режима. Те изпращат децата и парите си в чужбина. Това е, което прави икономиката толкова слаба. Дори и при цена на петрола от над 100 долара за варел, което е минимума, от който Русия се нуждае, за да балансира бюджета си, тя не расте. Путин стана агресивен поради слабостта си. Той няма скрупули, може да бъде безмилостен, но все пак е експерт по джудо, а не садист. Така че икономическата слабост и агресивното поведение са произтичащи едно от друго неща.

Как трябва да реагира на това Европа?

Тя трябва да бъде по-единна, особено в отговор на руската агресия в Украйна. Путин се гордее с това, че е геополитически реалист. Той уважава силата и се чувства окуражен от слабостта. Но позите на непрестанна враждебност са ненужни. Независимо от настоящата ситуация в Украйна, Европейският съюз и Русия се допълват взаимно в много отношения; и двете страни се нуждаят една от друга. За Русия има множество възможности да играе конструктивна роля в света, точно защото както Европа, така и Съединените щати са така заети с вътрешните си проблеми.

Но какво означава всичко това на практика, особено в Близкия изток?

То напълно промени геополитическата ситуация. Имам някои специфични идеи във връзка с тази тема, но тя е много сложна. Няма как да ги обясня изцяло, защото са замесени прекалено много страни и всички те са взаимно свързани.

Опитайте все пак.

Трябва да започна с едно по-общо наблюдение. По света има все по-нарастващ брой неразрешени кризи. Това е симптом за упадъка на глобалната управляемост. В момента разполагаме само с много зачатъчна система. По принцип има само една международна институция с твърда власт: Съвета за сигурност към ООН. Ако петте постоянни членове се съгласят едни с други, те могат да наложат волята си във всяка част от света. Но има много суверенни страни с армии, както и пропаднали държави, които не са в състояние да поддържат монопола си върху използването на насилие или твърда власт.

Студената война беше стабилна система. Двете суперсили се намираха в патова ситуация поради взаимната заплаха от разрушение и им се налагаше да удържат съюзниците си. Така че борбата се водеше основно по периферията. След колапса на Съветския съюз имаше един кратък период, в който Съединените щати се оказаха в позицията на безспорен световен лидер. Но те злоупотребиха с властта си. Под влиянието на неоконсерваторите, които твърдяха, че САЩ трябва да употребят силата си, за да наложат волята си в света, президентът Джордж У. Буш обяви „война срещу терора“ и нахлу в Ирак под фалшив претекст.

Това беше трагично неразбиране на подходящата роля на хегемонната или имперска сила. Защото именно силата на привличането – меката власт – е онова, което осигурява стабилността на империите. Твърдата власт може и да е необходима за завоевания и самозащита, но хегемонът трябва да се грижи за интересите на ония, които зависят от него, за да може да си осигури тяхната лоялност, а не да преследва единствено собствените си интереси. Съединените щати правеха всичко това много добре след Втората световна война, когато създадоха Обединените нации и се ангажираха с плана Маршал. Но президентът Буш забрави тези уроци и разруши американското водачество за нулево време. Мечтата на неоконсерваторите за „нов американски век“ продължи по-малко от десет години. След това президентът Обама отново доведе американската политика обратно в реалността. Постиженията му в областта на външната политика са по-добри, отколкото се признава публично. Той прие огромната загуба на власт и влияние, и се опита да „води изотзад“. Във всеки случай обаче той се занимава повече с вътрешната, отколкото с външната политика. В това отношение Америка се намира в същата позиция като Европа, ако и по различни причини. Хората гледат навътре и са уморени от войни. Това създаде вакуум на властта, който позволи на различни конфликти да се разпространяват безпрепятствено по целия свят.

В последно време Русия се придвижи вътре в този вакуум, опитвайки да се утвърди отново като геополитически играч. Това е смел маньовър, внушен от путиновата вътрешна слабост, и той се изплати добре в Сирия поради слабостта на Запада. Русия можа да направи онова, което западните сили не можаха: да убеди Асад да предаде „доброволно“ химическите си оръжия. Това радикално промени геополитическия пейзаж. Внезапно се появиха изгледи за разрешаване на трите основни нерешени конфликта в Близкия изток – Палестина, Иран и Сирия – точно по време, когато това най-малко можеше да се очаква.

Сирийската криза е далеч най-тежката, особено по човешките си последствия. Появата на Русия като основен доставчик на оръжия, обединена с навлизането на Хизбола като доставчик на войска, преобърна шансовете в полза на Асад. Борбата не може да приключи само чрез някакво политическо споразумение, наложено и гарантирано от международната общност. Без това, двете страни ще продължават да се бият до безкрайност, поддържани от външните си съюзници. Но постигането на политическо споразумение би отнело месеци или години. А междувременно Асад преследва преднамерена политика на лишаване от храна и разрушаване на медицинската система, като начин да подчини цивилното население. „Умрете от глад или се предайте“ е неговото мото.

Това пробужда призрака на хуманитарната катастрофа. Освен ако се намери начин за предоставяне на хуманитарна помощ отвъд фронтовите линии, през зимата повече хора ще умрат от болести и глад, отколкото от военните действия.

А какво ще кажете за Иран?

В иранската криза се получи реален пробив, под формата на временно съглашение върху атомните оръжия с новия президент Хасан Рухани. Санкциите, наложени от западните сили, бяха много ефективни. Самата Иранска революция вече стигна до точка, при която изпадна в ръцете на една тясна клика, Революционната гвардия. Моллите бяха най-вече изтикани вън от властта. Като глава на моллите, Върховният водач не може да е бил доволен. Освен това той трябва да е осъзнавал, че голяма част от населението е дълбоко недоволна от режима. За разлика от предишните опити за преговори, той изглежда поддържа идеята за достигане на помирение със Съединените щати. Това подобрява изгледите за окончателно споразумение. Трябва да имаме пред, че, както наскоро писа Вали Наср, Иран притежава вторите по големина залежи от природен газ в света, след Русия, и че по принцип той е в състояние да се конкурира с Русия при доставките на газ за Европа.

Остава сега да поговорим и за най-дълготрайната от всички кризи, палестинската.

Последните събития в Египет подобриха шансовете за напредък в дълго нестихващата палестинска криза. Армията, с активната подкрепа на Саудитска арабия и държавите от Персийския залив, отстрани от власт законно избрания президент и се зае с брутално потискане на Мюсюлманското братство. Това инак обезпокоително развитие на нещата има един потенциално благотворен страничен ефект: то дава възможност за мирно споразумение между палестинските власти и Израел, при същевременно изключване на Хамас. Това би било напълно немислимо само допреди няколко месеца. Държавният секретар Джон Кери се ангажира с палестинските преговори далеч преди да се отвори тази възможност, така че се намира в изгодна позиция. Премиер-министърът Бенямин Нетаняху е изпълнен с подозрения, но при цялата си непримиримост той не може да се противопостави открито на преговорите защото, след като открито поддържаше Мит Ромни по време на американските избори, сега се намира в сравнително слаба позиция. Преговорите напредват, но действително много бавно.

Ако и трите кризи биха били решени, в Близкия изток би се появил нов ред. Има да се изминава много дълъг път, тъй като различните конфликти са взаимно свързани, а потенциалните губещи в един конфликт могат да действат като допълнителни сили на съпротива при някой друг. Нетаняху например е настроен непоклатимо против сделка с Иран, тъй като мирът с Палестина би сложил край на политическата му кариера в Израел. Въпреки това най-общите очертания на един потенциален нов ред вече могат да се различат, макар че не може да се каже какво точно ще бъде въздействието на настоящата криза в Украйна. Русия би могла да стане по-влиятелна, отношенията между Саудитска арабия и САЩ биха могли да станат напрегнати, а Иран може да се окаже най-близкия съюзник на Америка, втори само след Израел. Но ситуацията си остава променлива и може да се промени буквално всеки ден.

В последно време кризата в Украйна засенчи всички останали.

Действително. Украйна и особено Крим са от много по-голяма важност за Русия, отколкото каквото и да било в Близкия изток. Путин прецени ситуацията силно погрешно. Миналата есен той нямаше трудности да надхитри Европейския съюз, който беше скован от вътрешните си политически и финансови проблеми. Под германско ръководство Съюзът предложи прекалено малко, но пък в замяна искаше прекалено много. Путин беше в състояние с лекота да предложи по-добра сделка на украинския президент Янукович. Но украинският народ се надигна и осуети сметките и на двете страни.

Бунтът улучи Путин в ахилесовата пета. Идеята за спонтанен бунт просто не влизаше в сметките му. От негова гледна точка светът е управляван от сила и хората на власт могат лесно да манипулират общественото мнение. Неспособността да се контролират хората е признак на слабост.

В съответствие с това той постави като условие за помощта си Янукович да потисне бунта. Но употребата на сила пробуди обществеността и в края на краищата Янукович беше принуден да капитулира. Това би могло да доведе до патова ситуация и запазване на статуквото, при което Украйна би останала хлабаво балансирана между Русия и Европа, с корумпирано и неефективно правителство, противопоставящо се на гражданското общество. А това пък щеше да бъде долнокачествено равновесие, при което разходите биха надвишавали приходите за всички замесени страни.

Но Путин упорстваше в контрапродуктивния си подход. Янукович беше първо въведен в болница, а след това изпратен в Сочи, за да бъде мъмрен от Путин. Инструкциите на Путин доведоха конфронтацията до кулминационна точка. Противно на всички очаквания, група граждани, въоръжени почти само с тояги и щитове, направени от картон и метални капаци от варели за боклук, надвиха полицейски сили, които стреляха на месо. Имаше много жертви, но гражданите победиха. Това беше истинско чудо.

Но как можа да се случи нещо такова? Как си го обяснявате?

Всичко това се вписва директно в моето разбиране за фактора на човешка несигурност, но заедно с това то разкрива и една забележителна прилика между човешките дела и квантовата физика, която преди това не бях осъзнавал. Според Макс Планк, измежду много други учени, суб-атомните явления имат двояк характер: те могат да се проявяват като частици или като вълни. Нещо подобно се случва и с човешките същества: те са отчасти свободно стоящи индивиди или частици, но отчасти и компоненти от по-големи единици, които се проявяват като вълни. Въздействието, което те имат върху реалността, зависи от това коя алтернатива доминира поведението им. Има потенциални повратни точки от едната алтернатива към другата, но не е сигурно кога те ще се случат, а несигурността може да бъде разрешена единствено в ретроспектива.

На 20 февруари на площад Майдан беше достигната именно една такава повратна точка, когато хората бяха толкова твърдо решени да защищават Украйна, че забравиха за индивидуалната си смъртност. Онова, което придаде историческа значимост на самоубийственото им поведение беше, че то успя. Едно дълбоко разделено общество беше доведено от ръба на гражданска война до безпрецедентно единство. Революциите обикновено пропадат. Оранжевата революция от 2004 година се превърна в караница между водачите си. Би било грешка да се прави заключението, че тази революция е осъдена на същата съдба. Действително, партиите, участващи във временното правителство са твърдо решени да избегнат това. Разглеждана в ретроспектива, съпротивата от Майдан би могла да се окаже раждане на една нация. Това многообещаващо вътрешно развитие беше директна реакция срещу едно външно потисничество. За нещастие то може да предизвика по-нататъшен натиск от чужбина, понеже успешната съпротива на Украйна би представлявала екзистенциална заплаха за продължаващото господство на Путин в Русия.

Имате пред вид руската инвазия в Крим. Как виждате нейното евентуално развитие?

Ако бъде ограничена до Крим, тя ще послужи като по-нататъшен импулс за по-голямо национално сцепление в Украйна. Крим не е неразделима част от Украйна. Хрушчов е прехвърлил Крим в Украйна през 1954 чрез административен указ. Мнозинството от население там е руско и той е база на Руския черноморски флот. Именно това е причината, поради която Путин е в състояние да постави Украйна под директен военен и икономически натиск, а те не се намират в позиция, от която да могат да се съпротивляват сами. Нуждаят се от подкрепата на западните сили. И така бъдещето на Украйна зависи от това как западните сили, особено Германия, ще реагират.

И какво трябва да правят западните сили?

Те трябва да се съсредоточат върху подсилването на Украйна, а не толкова върху наказването на Русия. Не могат да предотвратят присъединяването на Крим. Разбира се, те ще протестират срещу него, понеже то нарушава Будапещенския меморандум от 1994, който гарантираше целостта на Украйна, включително и Крим, но не са в позиция, от която могат да му се противопоставят чрез военни средства. Дори санкциите трябва да бъдат използвани умерено, за да бъдат запазени като удържаща мярка срещу истинската опасност, а именно директно военно или икономическо нападение върху Украйна. Руските сили вече окупираха една газова централа в Украйна, която снабдява Крим, а могат да заемат и повече територия, ако не бъдат възпрени.

За щастие икономическите санкции могат да бъдат мощна удържаща мярка, ако бъдат използвани разумно. Замразяването на авоарите на руски олигарси в чужди банки е обратното на умните санкции. Олигарсите, които изпращат децата си в чужбина, отслабват руската икономика. Досега бягството на капитали беше повече или по-малко компенсирано от директните чужди инвестиции. Ефективните санкции биха били насочени към обезкуражаване на притока от финансови средства, независимо дали под формата на директни инвестиции или банкови заеми. Нещо повече, САЩ биха могли да отворят стратегическите си петролни резерви и да позволят продажбата им в чужбина. Това би поставило руската икономика в дефицит. Тя е достатъчно крехка, за да бъде уязвима за умно проведени санкции.

Но не би ли било всичко това един вид доброволно наложено самонаказание? Германия има големи инвестиции в Русия, които са също толкова уязвими.

Ефективните санкции срещу Русия трябва да се указват като заплаха срещу Русия отначало само под формата на удържащи мерки. Ако заплахата се окаже ефективна, те няма да бъдат приложени. Но канцлерката Меркел е изправена пред фундаментален избор: трябва ли Германия да се ръководи от тесните си национални интереси или по-скоро да утвърждава водаческата си позиция в Европейския съюз, с което да изкове единна европейска реакция? От нейния избор зависи не само съдбата на Украйна, но също и бъдещето на Европейския съюз. Пламенната ѝ реч пред германския парламент на 13 март ми дава надежда, че ще вземе правилното решение.

И каква е вашата представа за правилния избор?

Голямоформатна техническа и финансова програма за подкрепа на Украйна. ЕС и САЩ, под ръководството на Международния валутен фонд, подготвят многомилиарден пакет от помощи, които ще спасят страната от финансов колапс. Но това не е достатъчно: освен това Украйна се нуждае и от външна помощ, която може да бъде предоставена единствено от ЕС. Нужна е мениджърска експертиза и достъп до външни пазари.

Украйна е потенциално привлекателна дестинация за инвестиции. Но за да се реализира този потенциал се изисква да се подобри бизнес-климата като се вземе на фокус постоянната корупция и слабото управление на закона. Новият режим в Украйна е силно мотивиран да се заеме с тази задача. Но само ЕС може да отвори вътрешния си пазар и да предостави политическо рисково обезпечение за инвестициите в Украйна. От своя страна Украйна ще насърчи компаниите си да подобрят мениджмънта като намерят европейски партньори. По такъв начин Украйна ще бъде все по-добре интегрирана в европейския общ пазар. Това би могло да предостави и един силно необходим финансов стимул за европейската икономика. И, което е още по-важно, да помогне да се пробуди отново духа, който първоначално е вдъхновявал идеята за Европейския съюз.

Източник

Джордж Сорос е американски финансист от еврейско-унгарски произход. Известен е с дейността си на филантроп. Основава фондация „Отворено общество“ и написва няколко книги. Сумата, която е дарил от 1991 г. насам чрез фондация „Отворено общество“ се оценява на около 5 млрд. долара.

Коментари (9)

- 26-03-2014|И това е коментар

Сорос: и отпред-назад, и отзад-напред да го обръщаш, четеш и възпяваш, все сорос си остава. Та този СороС е най-малкото толкова всезнаещ, колкото и вашият Хитър Петър, мои далечни роднини. Ако е вярно онова, което аз знам – а аз знам много да коля и беся – същият този хитрец Петър е промълвил миг преди да се пресели във вечната премъдрост: „Многознаенето на земята не прощава никому, човеци.“

А Сорос ни придумва както му доде на акъла и езика – като един друг, пред-преходен герой на вашето наскоро неотминало време, на име Манго. След като се измъквал от колибата по късна икиндия /това ще рече малко преди надвечер/ той се протягал сладкосънно и съобщавал на рошавите си съмахаленци: „Значи, днеска или слънце Ще Да Е пекло, или вятър Ще Да е дуфал, или дъжд прекапвал.“ Каквото кажел Манго, това и БИЛО СТАНАЛО. Бедният /в смисъл „поруган“/ български език е имал около осемнадесет глаголни врема – някога, някога, толкова някога! – и късноколибарският пророк е използвал надсъзнателно пророчески формата на бъдеще време… в миналото. /Мъдростта на Сорос Ще Да Е била още невръстна в ония години./

Но!

Но, за да не дразня фатално хер Енефф – и напразно, при това -, тъй като той е дръчният* притежател на „Златния пръст“, ще добавя набарзо: Скучаещият милиардер се прави, че не знае едно архи-прозрение:

„Никой не е пророк в собственото си село.“

Онова, което има са евреи и евреи. Аз завиждам „искрено и лично“ на един измежду всички тях: на Исус от Назарет – заради Небесното му Царство, в което всички трябва да са кротки и смирени. И – дано не са ме лъгали клетите ми съветници – по-малко мъдри. Те именно ме придумваха, че на този свят става само онова, което е имало да стане; и обратно. Затова Аз се опитах да глобализирам Земята с помощта на най-пестеливия език на Универзума – МЕЧЪТ…

Но и така не стана, бедни ми СороС.

Затова свършвам – засега.

Налудничаво, затова и откровено ваш,

Чингиз Кан

*дръчен /от шопски/ – нетърпелив като мома.

26.03.14

Карл Луково

- 26-03-2014|Комитата – За сцеплението

Прав е Сорос. Ако Русия се ограничи до анексията на Крим, то това ще сплоти цялото украинско общество и то ще може да постигне по-бърза и по-ефективна промяна, отколкото ако се налагаше да ги прави в безтегловност, но под отровното влияние на руските медии.

И именно тук е голямата опасност – Путин няма интерес от това. Има интерес да вземе и още нещо, освен Крим, по много причини, включително за да „закръгли“ владенията си с Приднестровието.

- 27-03-2014|Златко

Разбира се. Анализът на Сорос е просто зашеметяващ – и по дълбочината, и по мащаба си. И не само в частта, засягаща украинската криза. Чел съм доста неща от него из различните онлайн издания, но това тук наистина ме порази.

- 28-03-2014|ivan – otnosno slovesata Sorosovi…

naii-obi4am da 4eta svetovnite izmamnici!

- 01-04-2014|Евгени

В дъното на цялата криза в Украйна е стремежът на англо-американските окултни ложи да се бетонира петата културна епоха и да се предотврати идването на шестата, която е предопределена да бъде по земите на днешна Русия и ще се нарича Славянска. Всичко останало, което е видимо, е пяната отгоре. Изучавайте Духовната наука-Антропософията, за да прозирате козните на Лукавия…

- 01-04-2014|Люба Вълчева

Какво е Сорос? – дългата ръка на американските милиарди, които вече 25 години се харчат за да промиват мозъците на източноевропейците. И не мислете, че спряха дотук. Проповедниците, захранвани от парите на Сорос продължават да разпростират пипала из бившите Съветски републики. Действително, Русия е трън в очите на американските ястреби и те няма лесно да се откажат от мръсните си геополитически игри.

Бих могла да коментирам различните твърдения на мултимилионера, но ще спомена само някои неистини като: „спонтанното въстание на украинския народ“, финансирано с 5 млрд. долара от задокеанските покровители, за да правят една нация от поне два народа, обитаващи страната Украйна; химическите оръжия на Башар Асад се оказаха на „бунтовниците“, т. е. на ислямистите, джихаджисти и алкайдаисти, финасирани от Саудитска Арабия, Катар и САЩ.; …че агресивността на Путин се дължи на неговата слабост е смехотворно, Сорос и неговите господари не могат да преглътнат горчивия хап, че вече няма да могат „да веят пешове“ по света и да раздават кървава демокрация, защото след този огромен гаф на великото ЦРУ ще се установи МНОГОПОЛЮСНА система за управлението на света.

- 07-04-2014|Златко

Току-що получих това прочувствено писъмце, което публикувам тук не без известно злорадо удоволствие, да си призная.

Цитат:

Уважаеми г-н Енев!

Много странно да чета в Вашето списание статии и интервю с различни соросоиди. Случайно те да не Ви плащат? Това хора, които тиражират и създават оранжеви революции по целия свят, които искат да уничтожат великата Русия (Слава на Бога, че Русия има президент умница и последователен политик, който обича своя народ и страна!) Американските медии са се превърнали в министерство на пропагандата, именно USA захранили пропагандната машина в България, и скандалната Виктория Нюланд – основен фактор в кървавия преврат в Киев, и именно САЩ платиха 5 млрд долара за този преврат. Защо никои български и западни медии не говорят истината на хората и ги манипулират денно и нощно? Целите на Америка и на ЕС са България да влезе във враждебни отношения със своята освободителка Русия. Не ми приятно да чета лъжи или някой Сорос и сие да ми промива мозък и да ме убеждава, колко враждебна и ужасна Русия! Запомнете един път и завинаги или прочетете история: Крим не анексирана, а върната руска територия, където живеят основно руснаци и малък процент татари, украинци и даже българи, които между друго гласували за руския Крим почти 100%! Гласували не под натиск, а свободно, без капка пролита кръв! Защо ние трябва да вярваме на Сорос, Обама, Нюланд или украински бандити, превзели незаконно властта в Украйна, а да не вярваме на Русия? Украйна се управлява от екстремисти, които искат не без помощта на Вашингтон да стане военна база срещу Русия като в Косово. Това ясно за умни и мислящи хора. Повече не желая да получавам „Либерален преглед“, ако продължавате да тиражирате лъжи и едностранчиви мнения. Не ми интересно мнение на Сорос или някакъв друг милиардер, включително Ходорковски, починалия Березовски, някаква смешна, убога и злобна Новодворска, предател Горбачев, американските шпиони Немцов, Хакамада, Навални и подобни издънки.

Желая Ви успех.

Нелли Куртева

Разбира се, веднага изпълних желанието на госпожата и прекратих абонамента ѝ. Не сме нито на един акъл, нито дори на една възраст, струва ми се…

- 07-04-2014|Златко

Тук вече духовете във Фейсбук нещо се поразбуниха. Да документираме значи, преди всичко да се е изгубило в небитието…

Цитат:

Kamen Alipiev Трагедия!

6 часа · Харесвам · 1

Rumi Simova това писмо е пристигнало от някоя паралелна Вселена, където са се заселили, посредством абсолютната глупост, лица от сарматоезичен произход.

6 часа · Променено · Харесвам · 2

Кръстина Манолова Не е трагедия, демокрация е, факт е, че има хора, които мислят така, достойнство е, че Златко Енев публикува писмото, поздравления, ЗЕ. Съвсем друг е въпросът, че въобще не споделям позицията.

6 часа · Променено · Харесвам · 1

Rumi Simova трагедия е не мнението на госпожата (госпожицата), а начинът, по който го е изложила.

6 часа · Харесвам · 3

Rossen Elezov Ако се родиш баобаб, то е за цял живот – казва Висоцки…

6 часа · Харесвам · 5

Nellie Nedeva Тази русофилска хистерия, която се вихри от известно време в България, започва да става притеснителна. (Правописът не заслужава коментар.)

5 часа · Харесвам · 5

Lydia Staikova И ще бъде все по-така

5 часа · Харесвам

Kamen Alipiev Правописът издава руския произход на автора!

5 часа · Харесвам · 7

Angelina Peneva Bravo Slatko, Bravo Enev!!!

5 часа · Харесвам

Angelina Peneva Ubedena sam, che ne prabopisa I pravogora praviat grabnaka na edna istina. Dostoino e da proisnesesh na glassnenieto si, no oshte po dodtoino da dadesh pravo na rasluchni mnemia. Taka se varvi kam demokrazia I progres. As sapochvam da te cheta po redovno ot dnes natatak!!!…

5 часа · Харесвам

Zlatko Enev За мен всяка истерия е притеснителна – и русофилска, и русофобска. Русия е велика страна и велика култура – и само хора със съмнително образование и култура могат да отричат нещо толкова безспорно. Съвсем друг е въпросът, че тя почти винаги е била в плен на авторитарни режими и водачи (както е и в момента). Самият аз намирам за безкрайно жалки изказвания от рода „Не чета руска литература, защото Путин…“ или тям подобни…

А инак, велико-руският идиотизъм си има свои собствени проблеми, разбира се… Както си личи и от това писмо.

5 часа · Харесвам · 14

Zlatko Anguelov Каква ти паралелна вселена! Това писмо е от рускиня (най-вероятно женена за българин), а такива като нея са милиони и то в близко съседство до Източна Европа. В момента, както писа един коментатор наскоро, руското министерството на културата подготвя програмен документ, в който се дефинира какво е Русия. От изтекли пасажи от документа личи, че той ще прокламира, че Русия не е Европа, че Западът ѝ се е подиграл през изминалите 25 години като се е опитал да я приобщи към своите ценности, но с това вече е свършено. Руските ценности не са либералните ценности на запада – особено се визира хомосексуализма и освобождаването на жените – и Русия ще се развива като самобитна руска култура. „Развива“ означава – на руското насеение ще се наложи визията за неговата уникалност, противопоставена на Западния либерализъм.

5 часа · Харесвам · 4

Dimitar Iliev Ха, ха, ха!!! Просто прелест!!!

5 часа · Харесвам

Zlatko Enev Самият аз не преставам да следя развитието на съвременната руска култура (литература и кино, имам пред вид). И не преставам да се удивлявам на творческия гений на тази нация, която продължава да живее и диша, ако и под ботуш…

5 часа · Харесвам · 7

Dimitar Iliev Адмирирам всяка дума!

5 часа · Харесвам

соня първанова Г-н Енев, казано на простонароден език – „майната ѝ на тази госпожа!“, макар че е тъжно, че при толкова информация, която ни залива, има хора, които могат да мислят като нея…Аз не получавам „Либерален преглед“, но винаги намирам начин да прочета интересните неща, които публикувате – с някои мнения съм съгласна, други ме дразнят, но като цяло си мисля, че след всеки прочит в акъла ми се появява нов поглед към много неща…Ползотворна работа!

5 часа · Харесвам · 3

Zlatko Enev А, това е хубаво. Благодаря, госпожо Първанова!

5 часа · Харесвам

Elena Mechka И мнението, и мнението

4 часа · Харесвам

George Alex Това да не е руски трол???

4 часа · Харесвам · 1

Георги Адамов Споделям мнението на Соня. Наистина „Либерален преглед“ публикува добре балансирани статии от наши и чужди автори с висока художествена и научна стойност. Читателят вижда българската култура не само през очите на идеологизирани. литературоведи, историографи и прочее псевдоспециалисти. Да благодарим на Златко Енев за умелата подборка на публикациите!

4 часа · Харесвам · 4

Black Wolf Първият коментар гласи „Трагедия“. Че защо да е трагедия? Комедия е.

4 часа · Харесвам

Black Wolf Що се отнася до руската култура, тя никога не е преставала да диша и под ботуша… Тъй като имам доста приятели в Русия (повечето онлайн приятели) – жал ми е за горките хора.

4 часа · Харесвам · 2

Марин Гергов Всички, защитаващи намесата на Путин, говорят как Щатите са дали 5 млд. долара за дестабилизацията на Украйна. Аз гледах интервюто и смисълът на казаното от американската дипломатка беше, че Америка (като икономика, не като държава) е инвестирала тези пари в икономиката на Украйна. Аман от манипулации и от хора, които не мислят, докато четат.

3 часа · Харесвам · 2

Георги Адамов Руската култура е създавала шедьоври и през годините на самодържавието, и през сталинско-брежневския тоталитаризъм, и през дивия либерален елцинизъм. И в условията на днешната „Управляваемая демократия“ и диктатурата на една партийна върхушка – има „несъгласен“ антикремълски телеканал „Дождь“, сайт „Свободная пресса“ (донякъде прилича на „Либерален преглед) и ред литературни издания, които „не престават да дишат…“

1 ч · Харесвам

Tatyana Stoyan Maleff Абе сега на цял свят Щатите са им виновни, чудя се кога ли най-после хората, пък и управниците също, ще престанат да обвиняват някого за провалите си!!!!!

21 мин. · Харесвам

Roumiana Stankova само с чувство за хумор…

18 мин. · Харесвам · 2

Irina Perianova Тъжно, жално и наистина – баобаб за цял живот!

35 сек · Харесвам

- 15-04-2014|Благоев

В почти всичко казано намирам, че Сорос е прав, въпреки и „американски агент“. Не споделям преценката му за Дж. Буш и Обама. Както и оптимизма му по циганския въпрос, макар унгарските цигани да са по цивилизовани.

Много от коментарийте на читателите предизвикват усмивка.

Новият германски въпрос

Автор: Тимъти Гартън Аш

Налице е нов германски въпрос. И той е следният: в състояние ли е най-мощната страна в Европа да поведе останалите към изграждането на издръжлива, международно конкурентоспособна еврозона и силен, заслужаващ международно доверие Европейски съюз? Трудностите на Германия при опитите да се реагира убедително на това предизвикателство са отчасти резултат от по-раншните германски въпроси, както и от решенията, намерени във връзка с тях. Вчерашните отговори са посели семената на днешния въпрос.

Преди обаче да разгледам тези исторически връзки, нека да размислим върху всичко онова, което този нов германски въпрос не е. Двадесет и три години след обединението, уголемената Федерална република Германия е точно толкова стабилна буржоазна либерална демокрация, колкото може да се намери на планетата. Тя не само пое огромните разходи по обединението, но и, от 2003-та насам, въведе впечатляващи икономически реформи, намалявайки цената на труда по взаимно съгласие, като по този начин успя да възстанови глобалната си конкурентоспособност.

Тази страна е цивилизована, свободна, преуспяваща, придържаща се към закона, скромна и предпазлива. Множеството ѝ добродетели могат да бъдат обобщени под названието „баналност на доброто“. Запитана от булевардния вестник Bild-Zeitung какви чувства поражда у нея Германия, Ангела Меркел веднъж отговори с известната фраза „Мисля си за добре изолирани прозорци! Никоя друга страна не може да прави толкова добре изолирани прозорци [dichte und schöne Fenster].“[427] И все пак това място не е чак толкова банално. Отваряйки добре изолираните прозорци на моята хотелска стая в Берлин, аз поглеждам през Унтер ден линден към осветения, прозрачен купол на сградата на Райхстага, в сърцето на този нов и, след Лондон, най-вълнуващ европейски град.[428]

Един израелски приятел, който е взел немско гражданство, ми описва Германия като „балансирана“ страна – и това ми се струва доста точно. Френският ляв политик Жан-Луи Меланшон предизвика объркване когато каза, че „сред онези, които притежават жажда за живот, никой не иска да бъде германец“.[429] В такъв случай сигурно трябва да има страшно много хора, които не притежават жажда за живот, тъй като според едно допитване до двадесет и пет нации, проведено от BBC, Германия е най-популярната страна в света – с десет точки преди Франция.[430]

Но тя има също и слабости, и проблеми. Кой ли ги няма? Германия има бързо застаряващо население. При една мрачна, предпоставяща непроменливост екстраполация, тя би могла да стигне до съотношение от само един работещ човек за всеки пенсионер през 2030. Без никаква имиграция, населението ѝ би спаднало от повече от 80 милиона днес до под 60 милиона през 2050. Следователно имиграцията трябва да стане важна част от реакцията към демографското предизвикателство, но Германия се намира след Франция и Великобритания, да не говорим за Канада и Съединените щати, при излъчването на онези жизненоважни, привлекателни социални и културни сигнали, които позволяват на хората от емигрантски произход да се идентифицират с новата си родина.[431]

След като взе ирационалното, късогледо политическо решение да се откаже от собствената си програма за по-нататъшно развитие на атомни електроцентрали, малко след катастрофата във Фукушима, Япония, и разчитайки основно на въглища и газ, разходите за индустриална енергия в Германия са с около 40 процента по-високи от ония във Франция. Германската икономика е брилянтна когато става дума за производство на неща, които хората в страни като Китай искат да купуват – коли, инструменти, химикали – но по-слаба в областта на обслужването. Германските компании са изключително силни при постепенните технологически подобрения, но по-малко добри при онова, което се нарича „разрушително новаторство“ от вида, който човек открива в Силиконовата долина. Страната, която изнамери модерния изследователски ориентиран университет през деветнадесети век, днес разполага с множество добри университети, но нито един на световно ниво, който да може да се конкурира с Оксфорд или Станфорд. Берлин се перчи с приятно кафене на име „Айнщайн“, но от 1930-та г. насам Айнщайновците на този свят обикновено работят по други места.

Ако тези слабости евентуално биха довели до икономическо изоставане, то един вътрешно-германски въпрос би могъл да възникне отново. Защото добре-балансираната либерална стабилност и национална идентичност на Германия са дълбоко свързани с нейната икономическа сила. Човек не може да изключи напълно възможността, че при такова развитие на нещата ние бихме могли да станем свидетели на нов подем на културния песимизъм, политически екстремизъм и онова, което тенис-шампионът Борис Бекер веднъж шеговито беше обозначил като тенденцията на неговите сънародници да „им изпушва чивията“. Но в момента е налице едно далеч по-истерично изпушване на чивията в Съединените щати, отколкото в Германия – и, поне засега, доста е на всеки германски въпрос злобата му.[432]

В глобалната конкуренция за бизнес германските компании са също толкова жилави и добре организирани, колкото германските полкове са били по време на войната – и те са умело и систематично поддържани от правителството си. От геополитическа гледна точка обаче тази Германия не демонстрира абсолютно никакви нео-вилхелмовски амбиции да доминира съседите си или когото и да било другиго. Единственото „място под слънцето“, което гражданите ѝ търсят е онова по почивните плажове на Средиземноморието. И единствените военно-подобни победи, които тя празнува, са онези от футболното поле – една игра, в която страната е толкова добра, че понякога стига до там в края на краищата да играе срещу самата себе си. Тазгодишният финал на Европейска лига на шампионите, в Лондон, се игра между два германски отбора, Байерн Мюнхен и Борусия Дортмунд.

По времето на германското обединение имаше страхове, че Германия би могла да започне да доминира в новата Mitteleuropa[433]. Погледнато икономически, сега тя действително притежава ръководна позиция в Източно-централна Европа. Германските производители като Фолксваген прехвърлиха важни части от продукцията си, за да се възползват от по-ниско платената, но добре обучена работна ръка на Източно-централна Европа, но заедно с това оставайки вътре в границите на ЕС. Ако бихте разглеждали четирите вишеградски страни – Полша, Унгария, Чешката Република и Словакия – като едно цяло, то те са най-големият единичен търговски партньор на Германия. Но тази нова Средна Европа беше постигната по общо съгласие и се разглежда от повечето славяни, унгарци и германци като нещо, предоставящо взаимни изгоди на всички. Германско-полските отношения са най-добрите от хиляда години насам, а Полша днес е най-добрият приятел на Германия в ЕС. През 2011 г. външният министър на тази страна, Радек Сикорски, обяви по силно запомнящ се начин, „Вероятно ще бъда първият полски министър в историята, който казва нещо такова, но да, ето го тук: ‚Аз се страхувам по-малко от германската мощ, отколкото от германското бездействие‘“.

За да се разбере защо Германия е толкова несклонна да ръководи, човек би трябвало да разбере, че европейският валутен съюз, изкован по време на и след германското обединение, беше не толкова германски проект, предназначен да се постигне доминация в Европа, колкото европейски проект, предназначен да се удържа Германия. За германския въпрос от 1989 – какво да правим с една бързо обединяваща се Германия? – отговорът, даден от Франсоа Митеран от Франция и Джулио Андреоти от Италия беше: обвържете я все по-здраво с Европа, чрез валутен съюз. Да, плановете за обща валута, която да допълва общия пазар, бяха вече налице, канцлерът Хелмут Кол беше по принцип „за“, а налице бяха и множество икономически аргументи в полза на въвеждането ѝ. Но план-графикът от онова време набързо се съгласи с валутния съюз, който имаме днес, а някои от най-фундаменталните му недостатъци произлизат от политиките, свързани с германското обединение.

Ние ги виждахме дори още по онова време, но днес историята може да бъде проследена във вълнуващи подробности в публикуваните германски, британски, френски и американски документи. За да дам само един пример, според германския доклад за един разговор от декември 1989, Кол обяснява на американския държавен секретар Джеймс Бейкър опитите си да успокои европейските страхове около германското обединение по следния начин:

Той [Кол] се е питал какво още би могъл да направи, за да допринесе за създаването на европейския валутен и икономически съюз. Той е взел това решение [да се обвърже с валутния съюз] в противовес на германските интереси. Например, президентът на Федералната банка е бил против настоящото развитие на нещата. Но тази крачка е била политически важна, защото Германия се е нуждаела от приятели. Не бива да се позволява да се появява каквото и да било недоверие към нас в Европа.[434]

Кол аргументира убедително, че един валутен съюз ще се нуждае от фискален, а следователно и политически съюз, който да го съпровожда, но Митеран и Андреоти не искат да чуят и дума за това. Идеята е те да придобият лост, с който да направляват германската валута, а не Германия да придобие лост, с който да управлява техните национални бюджети. И така, някои от фундаменталните дефекти, за чието коригиране еврозоната се бори днес – валутен съюз без взаимен надзор на бюджетите, дълговете и банките – се появяват като следствие от бомбастичните политики около неговото зараждане. Както отбелязва историкът Хайнрих Аугуст Винклер: „За да се можеше да се реши германския въпрос със съгласието на Европа, европейският въпрос трябваше да си остане открит“.

Германците никога не бяха запитани чрез референдум дали биха искали да се откажат от немската марка, която беше за следвоенната германска идентичност онова, което кралицата е за британската. Ако германците биха били попитани, те най-вероятно щяха да кажат „не“, но мощният Кол все пак успя да прокара решението. През първото десетилетие от съществуването на еврото те свикнаха с него, но никога не се научиха да го обичат истински. Почти никой не си беше дал труда да им обясни, че Германия ще бъде най-големият печеливш от единната валута, тъй като тя създаваше отлични условия за износа от страната, както вътре в, така и извън Европа. Според една преценка общият търговски излишък, който Германия е натрупала с останалите части от ЕС, от въвеждането на еврото през 1999 до 2011, е повече от един билион[435] щатски долара.[436]

Но след това дойде моментът на разплатата. В електрическата буря, предизвикана от финансовата криза от 2008 и усилена от истерията около облигационните пазари, всички недостатъци на този недообмислен валутен съюз бяха разкрити с брутална сила. Онзи открит европейски въпрос сега вече трябваше да бъде посрещнат. И защото това беше въпрос на икономика, или, по-точно, на политическа икономия, всички очи се обърнаха към мястото, което – благодарение на дългосрочната си икономическа мощ и пост-2003-та реформи, но също и благодарение на еврото – беше се превърнало в безспорната водеща европейска икономическа сила.

Германия не беше търсила тази лидерска роля в Европа. След 1990-та, повечето германци биха били напълно доволни да се справят с предизвикателствата, поставени от националното обединение, но инак да продължават да си бъдат богати и свободни, като един вид Голяма Швейцария, с висококачествен износ и достатъчно много почивни дни по слънчевото Средиземноморие. Но вместо това, валутният съюз, планиран от Митеран по начин, който да позволи на Франция да си остава на шофьорското място в Европа, а Германия – на пътническото, стигна дотам да върши точно обратното. Той постави Германия на шофьорското място както никога преди. Внезапно германците се оказаха в позиция на хора, изплащащи дълговете на другите, а правителството им – казващо на страните, сега вече наблъскани заедно в етикета „южноевропейци“, какво точно да вършат в замяна на това: орязвайте бюджетите си, правете структурни реформи, станете повече като Германия.

По този начин Германия неволно се оказа в ролята, която Бисмарк, в една велика реч, държана пред Райхстага през 1878, беше предупредил страната никога да не поема: der Schulmeister in Europa, даскалът на Европа.[437] Или, тъй като сега вече заемащата мястото в креслото на Бисмарк беше дама, даскалицата на Европа. И каква беше наградата на Берлин? Улични протести от страна на кипърци, носещи плакати с надписи „Хитлер Меркел“ и гърци, обвиняващи германците, че се държат като гаулайтери.[438] В едно допитване на агенцията Харис, проведено през юни 2013, 88 процента от респондентите в Испания, 82 процента в Италия и 56 процента във Франция и Германия считат, че влиянието на Германия в ЕС е прекалено силно. Както самата Меркел веднъж отбеляза сухо в личен разговор с мен: ние сме осъдени, ако не водим, и осъдени, ако го направим.

Прагматичният, сдържан, постепенен подход на канцлерката отчасти отразява личния ѝ стил. Но една от причините, поради които популярността ѝ се удържа толкова добре в Германия през всичките тези години на криза се крие в това, че очевидното ѝ нежелание да върши нещо повече от онова, което изглежда напълно неизбежно във всяка от фазите на кризата в еврозоната, едновременно и отразяваше, и дефинираше, нежеланието на цяла една нация. Единственото истински смело, решително действие около кризата в еврозоната досега беше взето не от Германия, а от италианския президент на Европейската централна банка, Марио Драги, когато през юли 2012 той заяви, че банката ще направи „абсолютно всичко необходимо“ за спасяване на еврото. В резултат на това еврозоната оцеля, но засега не е особено преуспяваща – особено пък в страните-длъжници от юга. В Испания например младежката безработица надхвърля 50 процента.

Днес обаче ние се приближаваме до момента на истината за целия Европейски съюз. Из целия континент, и на север, и на юг, се наблюдава драматично намаляване на доверието в Съюза, както и поява на протестни партии. Между германските парламентарни решения от 22 септември 2013 и изборите за Европейски парламент, които започват на 22 май 2014, има само осем месеца, в които тези все по-нарастващи легиони от скептични европейци ще трябва да се убедят, че европейските лидери, водещи партии и институции виждат път навън от тъмнината. В противен случай ние ще получим Европейски парламент, който е едновременно и див, и блокиран. Гневът в някои южноевропейски страни може да прекипи във всеки момент, ако хората не успеят да видят светлина в нещото, което мнозина разглеждат като наложен от Германия тунел.

Германският външен министър, Гидо Вестервеле[439], правилно споменава, че това е формиращ период в три отношения: за надеждността на Европа пред собствените ѝ граждани, за Европейското реноме по света, и за начина, по който Европа и света виждат Германия.[440] По чиста случайност тази историческа главоблъсканица съвпада със стотната годишнина от избухването на Първата световна война.

Скоро след мирното германско обединение през 1989-1990, Фриц Стърн по незабравим начин го описа като „втория шанс“ на Германия. Икономически динамичната централна сила на Европа е имала първия си шанс в годините преди 1914. „Това би могъл да бъде германският век“, както веднъж е отбелязал Реймон Арон пред Стърн. Но тя пропиля този шанс в две световни войни и Холокоста. Сега може би има друг шанс.

Почти четвърт век по-късно ние можем с увереност да твърдим, че във вътрешните си работи Германия е използвала втория си шанс добре. Това е една „европейска Германия“, с която Томас Ман би могъл да се гордее.[441] От външна гледна точка обаче, при оформянето на европейския ред и обръщането към европейския въпрос, оставен открит по време на обединението, реалният тест за това как Германия използва втория си шанс, е пред нея едва сега.

Макар че понятието „хегемон“ е широко използвано, позицията на Германия в днешна Европа е позиция на водеща, а не доминираща сила. Това не е откритото хегемонно превъзходство на наполеонова Франция в континентална Европа или на Съединените щати в западния свят след 1945. Берлинската република има само 16 процента от населението на ЕС и 20 процента от неговия БВП. Този неудачен, междинен размер, заедно централното географско разположение на страната, е една постоянно появяваща се страна от съвременния германски въпрос. „Прекалено голяма за Европа, прекалено малка за света“, както гласи известната шега на Хенри Кисинджър. Но въпросът в наши дни е дали Германия е достатъчно голяма дори и за Европа – не само обективно, но също и субективно, по дух и по стратегическо въображение.

За разлика от Съединените щати, централната държава в Европа превъзхожда всички останали единствено в едно от трите измерения на властта. От военна гледна точка тя не може да се сравнява с въздействието, което имат Великобритания и Франция. След като се надигна за участие в интервенцията в Косово, за да предотврати още един сръбски геноцид там (според мен, един от най-добрите моменти на след-обединителна Германия), а след това отново, за да се присъедини към западните съюзници в Афганистан, тя потъна обратно в доста самодоволен пацифизъм.[442] Един от висшите държавни служители разговаря с мен почти пренебрежително за „сносната“ армия на страната си, преди да започне да твърди, че реалните битки на 21 век ще бъдат гео-икономически.

А меката власт? Да, както показва онова допитване на BBC, федералната република притежава значителна привлекателна сила – а това е класическото определение на Джозеф Най за меката сила. И все пак това все още не може да се сравнява с културната притегателна сила на страната на Хари Потър, Дейвид Бекъм, Кралската шекспирова компания, BBC, англоезичните университети със студенти от цял свят, кралското семейство, Лондонската олимпиада и Мистър Бийн.

Но икономическата сила – тук нещата наистина са Германия, Германия над всички. Ето защо из коридорите и съветите в Брюксел всички изчакват да видят какъв курс ще поеме Берлин. Всички европейци обикновено имаха една и съща тема: Америка. Сега те вече имат две: Германия и Америка. Докато гледаме към германците в очакване на отговори на европейските въпроси, има три ключови области, които трябва да наблюдаваме: икономическата политика; европейските институции, които наблюдават и легитимират тази политика; и последно, но не най-маловажно, поезията, която съпровожда тази икономическа и институционална проза, вдъхновявайки европейците отново да вярват в мечтата, наречена Европа.

Винаги когато разговарям с германски политици и служители ми прави впечатление мястото, от което тръгват собствените им отговори. Това място е не Германия, Гърция или Италия; то е Китай. През 2012 г., 46 процента от износа на Европа за Китай идва от Германия. Великобритания е глобализирала финансовите си услуги, но никой друг европейски производителен сектор не е по-международен от германския. Онова, което моите германски събеседници желаят за другите страни от еврозоната е те да станат силни, конкурентоспособни, ориентирани към износ икономики като Германия. Тогава и само тогава ние бихме могли да имаме онова, което те наричат die Selbstbehauptung Europas, една Европа, способна да се утвърди в бързо променящия се съвременен свят. Оттук и тяхната желязна, учителска настоятелност за постигане на комбинация от фискална консолидация и структурни реформи в по-слабите икономики на еврозоната.

Най-голямата им грижа е Франция, особено при сегашния ѝ социалистически президент Франсоа Оланд. Франция е както най-важната за Германия страна в нейната история на европейска интеграция от 1950-те насам, така и онази, която не успява да се реформира, по най-драматичен начин. Как биха могли да поддържат „натиска за реформи“ върху Франция, безпокоят се те, когато тя е по същество предпазена от него чрез кредитната надеждност на Германия? (Държавните облигации на Франция са много по-тясно обвързани с немските от онези на Испания или Италия, тъй като пазарът преценява правилно, че Франция е последната средиземноморска страна, която Германия евентуално би изоставила).

Виждате ли, казва един от висшите германски политици, аз позволявам на дъщеря ми да ползва кредитната ми карта, но проверявам банковите записи. Аз подсилвам малко смисъла: „Ами ако френското момиче разпилее всичко за хубави модни дрехи…?“ „Именно!“, изръмжава той. В частни разговори германските служители казват, „Трябва да се преструваме, че Франция е равна с нас“. Тяхната последна, най-добра надежда за икономическа реформа във Франция е в това, че френската национална гордост няма да допусне относителното западане на тази страна, както и осезаемата немска снизходителност.

Проблемът с германските предписания за еврозоната е в това, че те са – в зависимост от вкуса – или просто нефункциониращи, или не функциониращи достатъчно бързо. Един прост, теоретичен детайл ми се струва подходящ за указване. Германия, шампионът на износа, е описвана като Китаят на Европа. И точно по същия начин, по който никой в света не може да бъде Китай, или пък, ако всички биха били, то Китай не би могъл да бъде Китай – защото кой в такъв случай ще купува неговия износ? – така и никой в еврозоната не може да бъде Германия. А при слабо вероятния случай, в който някой друг би могъл да стане като Германия, то пък самата Германия вече не би могла да бъде Германия. Тоест, освен ако допуснете, че останалият свят с радост би разширил вътрешното си търсене до степен, при която да може да изкупи едно увеличено до все-германско ниво предлагане на износни продукти от страна на еврозоната.

Но в края на краищата единственото, което има значение, е какво всъщност работи. Предизвикателството пред Германия, след изборите там, е да намери политически микс, който да даде на еврозоната онова, което всички си желаят – инвестиции, растеж, работни места, а заедно с това и намалени сметки за социални помощи, както и увеличени данъчни приходи, които са единственото нещо, способно да намали публичните дългове в дългосрочна перспектива. Резултатът, разбира се, ще зависи от световните икономически тенденции, които, например в Китай, едва ли могат да бъдат наречени благоприятни.

Реториката на германската политика си остава стриктно догматична, тоест германската икономика често звучи като разклонение на моралната философия, ако не и на протестантската теология. Меркел, дъщеря на източногермански протестантски свещеник, веднъж непредпазливо отбеляза, че южноевропейските страни-длъжници трябва да „изкупват стари грехове“. Реалността на берлинската политика обаче е по-прагматична. Например, по-рано тази година тя упълномощи държавно-контролираните германски банки да подпомогнат създаването на работни места за безработната младеж в южна Европа. Изгледите да видим повече примери за такъв конструктивен прагматизъм, включително и увеличения на заплатите, които да стимулират вътрешно-германското търсене, със сигурност биха се увеличили ако социалдемократите отново влязат в правителството, може би в „голяма коалиция“ с християндемократите на Меркел.[443]

Но дори и ако водачите на страната са готови да направят всичко, което евентуално се окаже необходимо, дали те ще успеят да поведат след себе си германския народ? Разбираемо е, че германците са загрижени от опасността да им се наложи да плащат със собствените си трудно спечелени заплати и спестявания извършените от други европейци грешки. Вече не мога да си спомня колко пъти съм чувал тук да ми казват, „Когато отвън ни помолят за водачество, онова, за което всъщност става дума, са пари“.

Освен това те са обсебени от опасността от инфлация. Едно от допитванията показва, че германците се страхуват от инфлация повече, отколкото се страхуват от рак.[444] Тук отново виждаме сянката на историята: в този случай това е травмата от две драматични инфлации, едната след Първата, а другата след Втората световна война. И все пак, както икономическият кореспондент на либералния седмичник Die Zeit твърди в една енергична полемика, те разбират криво като миналото – защото всъщност онова, което е предшествало възхода на Хитлер на власт е било дефлация, а не инфлация – така и настоящата реалност на опасността.[445]

Две от най-влиятелните институции в страната също поставят граници пред властта на което и да било германско правителство да действа по решаващ начин. Федералната банка, днес също толкова скептична по отношение на еврото, колкото е била и по времето, в което Кол е изказвал съмненията си пред Бейкър, изтъква настоятелно възраженията си пред Bundesverfassungsgericht, мощния Федерален конституционен съд. В качеството си на експертен свидетел, президентът на банката Йенс Вайдеман изтъква, че начинът, по който Драги спаси еврото миналата година, чрез обещание за директни парични преводи, може би надвишава правомощията на Европейската централна банка. Не за пръв път всички европейци очакват със затаен дъх каква ще бъде следващата присъда, издадена от този германски съд.

И тук ние стигаме назад до отговора, даден на един друг германски въпрос, онзи от 1945. За да се направи сигурно, че никой Хитлер не би могъл отново да застане на власт, Федералната република беше конструирана по такъв начин, че да бъде децентрализирана колкото е възможно повече, не само от географска гледна точка, но и да притежава система, снабдена с възможно най-голямо разнообразие от институционни проверки и баланси, включително и много силен конституционен съд. С други думи, страната, от която днес се изисква решително изпълнителско водачество, има политическа система, проектирана по такъв начин, че да направи именно такова водачество изключително трудно.

Ако Германия все пак успее да направи необходимото в икономическата политика, заедно с партньорите си от еврозоната, Европа ще се нуждае от нова институционална архитектура, особено наложително при надзора върху националните бюджети в еврозоната, но евентуално и за цялата структура на Съюза. Берлин днес е строителна площадка, снабдена с гигантски кранове и багери, които дълбаят нова линия на метрото точно пред (за щастие добре изолираните) прозорци на моята хотелска стая, долу на Унтер ден линден. Полага се тържествено и крайъгълния камък на Пруския кралски дворец, чиято руина е била взривена от източногерманските комунисти след края на Втората световна война. Но освен това Берлин е и интелектуална строителна площадка, с разнообразни и противоречиви проекти за бъдеща Европа, разхвърляни насам-натам като гигантски опорни колони. Приятел ми подава пощенска картичка, на която пише „Европейската република се изгражда в момента“. Един от вътрешно-дискусионните доклади на социалдемократите призовава за ein anderes Europa – една друга (и по-добра) Европа.

И така, ще бъде ли това една Bundesrepublik Europa, Федерална република Европа? Подобно на други европейски страни, Германия със сигурност започва да гледа на Европа през призмата на своята конституционна традиция, също както французите си представят една централизирана секуларна република, а британците си мечтаят за някаква рехава общност. Федерална, в германския смисъл, може и да означава, че властта ще бъде върната обратно на нивото на националните държави – нещо, което мнозина скептични европейци, а не само английските евроскептици, биха приветствали. Но германският дебат е по-широк от всичко това.

Самата Меркел се колебае между представата за по-голяма роля на директно избирания Европейски парламент и строго прагматичното предпочитание за междуправителствени съглашения, като миналогодишното Европейско фискално съглашение за еврозоната. При все по-усилващите се в германските дебати акценти върху важността на демократичния национален суверенитет, окуражавани от съдебните решения на конституционния съд, вече има призиви и за по-директно вслушване в националните парламенти от страна на Брюксел.

И така германците, като всички други, жонглират интелектуално с три вида легитимност: наднационална, чрез Европейска комисия, надзиравана от директно избран Европейски парламент; междуправителствена, в Съветите на ЕС, които събират заедно представители на демократично избраните национални правителства; накрая, включване на националните парламенти. Каквото и да излезе в края на краищата от саламената фабрика на брюкселските преговори, може би няколко години оттук нататък, то няма да бъде чисто и подредено, и няма да бъде направено единствено в Германия; то ще бъде по-малко една Bundesrepublik Europa, и повече нещо от рода на някаква Свещена републиканска общност (Holy Republican Commonwealth).

И докато колелата на икономическата политика и институционните преговори мелят бавно и изключително дребнаво, налице е все по-належаща нужда от поезия. Европейците очакват отчаяно да получат някакво усещане за посока, цел и надежда. Един германски федерален канцлер някога беше предложил висш пример за такова визионерско водачество. Вили Бранд беше обвил своята Ostpolitik, първоначално известна под меркело-подобното название „политика на малките крачки“ във вдъхновяваща реторика. Германците, той беше обявил, трябва да бъдат „нация от добри съседи, и вкъщи, и в чужбина“.

Както отбелязва Щефан Корнелиус, биографът на Меркел, тя има много силни места, но някаква ускоряваща пулса ораторска способност едва ли е сред тях. За съжаление, това е вярно не само за нея. Цялата германска политическа класа ползва някакъв вид стерилизиран Лего-език, който приклещва едни към други предварително изфабрикувани фрази, направени от куха пластмаса. За повечето германски политици е по-вероятно да полетят без чужда помощ към Луната, отколкото да измислят някаква впечатляваща фраза.

Но защо? Отчасти защото в немския език витаят толкова много призраци. Както отбелязва бившият външен министър Йошка Фишер, вие можете да организирате конференция на young leaders, но junge Führer…? Забелязвам, че хората често се прехвърлят на английски език, когато трябва да използват думата „leadership“. И така, благодарение на Хитлер, палетата на съвременната германска политическа реторика е преднамерено тясна, предпазлива и скучна. А освен това е налице и фактът, че в продължение на много дълго време талантливите хора тук са предпочитали да отиват в областта на бизнеса или да следват и работят в чужбина. (Бих могъл да попълня цяло правителство с нашите изключително надарени германски студенти в Оксфорд). И докато германският бизнес се глобализира по впечатляващ начин през последния четвърт век, с компании, които провеждат фирмените си заседания на английски език, а мениджърите са много повече у дома си в Шанхай или Сао Паулу, отколкото в Щутгарт, политическата класа е станала много по-провинциална, отколкото е била когато и да било преди.

И отново, тази провинциалност отчасти ни води назад до отговорите, давани на по-раншни германски въпроси. Откак политическата система в страната е била преднамерено децентрализирана, политиците обикновено са се издигали чрез политиките на федералните щати, т. нар. Länder. Но не са ли се издигнали пак по същата тази провинциална стълбица и хора като Бранд, Хелмут Шмит и Хелмут Кол? Да, но, за разлика от днешните професионални политици, те са вършили и нещо друго, преди да станат политици. И са били оформени, имайки пред вид континенталната и глобална перспектива, от две войни: Втората световна (която Шмит е преживял като войник, а Кол като тийнейджър) и Студената. А тъй като отговорът на следвоенното германско разделение би могъл да бъде намерен единствено в Москва, Вашингтон, Париж и Лондон, водачите на пред-обединената Федерална република просто е трябвало да бъдат глобални. Оттук и очевидния парадокс, че докато германската мощ се увеличава, политическата класа в страната смалява ръста си.

И така, кой ще говори в полза на Европа? Започвайки на 23 септември 2013, деня след изборите за Бундестаг, европейската главоблъсканица трябва да бъде пресрещната по-решително в Германия. Но тази Германия не е нито обективно, нито субективно достатъчно голяма, за да може да я разреши сама. В най-добрия случай Берлинската република може да бъде първа сред равни. Нейното водачество трябва да бъде омаловажавано, да се изгражда върху внимателно поддържани отношения с малки и големи държави – което, в края на краищата, е отличителната традиция на външната политика във Федералната република. И тя го знае.

Ето защо Германия се нуждае от всяка помощ, която би могла да получи от европейските си приятели и партньори. Само заедно ние можем да създадем политиките и институциите, но също и свежия бриз на поезията, необходим, за да се подкара отново европейския кораб. Отговорите на този германски въпрос няма да бъдат намерени единствено от германците.

Източник

Тимъти Гартън Аш (род. 1955) е британски историк и автор на осем книги по „история на настоящето“, проследяващи развитието на Европа през последния четвърт век. Той е професор по европейски студии в Оксфордския университет и старши сътрудник към института Хувър в Станфордския университет. Негови есета се появяват редовно в New York Review of Books. Професор Гартън Аш пише седмична колонка за The Guardian. Той също пише за New York Times, Washington Post, Prospect magazine и Wall Street Journal.

Коментари (1)

- 25-03-2014|Black Wolf

Бла-бла-бла… Последните няколко седмици показаха, че Германия, както и останалите грандомански държави от „стара Европа“ са просто мижитурки и шушумиги, които треперят за доставките си на газ и оставят един полуазиатски сатрап да ги разиграва както си иска и да прави каквото си пожелае.

На нас дупе да ни е яко, че ако разчитаме на западноевропейските плужеци Червената ария ще маршерува по жълтите павета…

„Завоевание 1453“ в турското интернет пространство

Автор: Никола Раковски

Не забравяйте това! Светът има нужда от нови османци…[446]

Турция, 16 февруари 2012 г., 14:53 часа. В 780 киносалона из цялата страна започва премиерата на турския филм „Завоевание 1453“ („Fetih 1453“). Както подсказва заглавието му, филмът разказва за завладяването на Константинопол от османските турци. Първата сцена е знаменателна – зрителят се връща в 627 г. в Медина и става свидетел на изричането на пророчеството на Пророка Мохамед: „Разбира се, че един ден Константинопол ще бъде завладян! Колко блажен ще бъде завоевателят му и колко блажена ще бъде неговата армия…“. После се пренася в средата на XV век, за да присъства на второто възшествие на въпросния завоевател – султан Мехмед II (1444-1446, 1451-1481) – на османския трон. В следващия час и половина на екрана се развихря бурята на политическите събития, предшестващи обсадата на Константинопол: неутрализирането на основните противници на Османците – Венеция, бейлика Караман в Югоизточна Мала Азия, деспотството Морея; опитите на византийския василевс Константин XI Драгаш Палеолог (1449-1453) да противодейства на османските ходове; подоготвката на обсадата… На последната е отреден почти час, изпълнен с драматизъм, спиращи дъха повратни моменти и много кръв. Две сцени увенчават филма. В едната Улубатлъ Хасан, близък съратник на султан Мехмед II и отличен боец, се покачва на градските бастиони и, пронизан от пет стрели, с последни усилия съумява да побие османското знаме там и така да даде началото на пълния обрат в битката. В другата, последна за филма, султан Мехмед II влиза във всеизвестния катедрален храм „Св. София“ и държи пред укрилите се и треперещи от страх християни кратка реч: „Не бойте се! Оттук насетне ще споделяме един живот, едно имане, една съдба. Свободни сте да живеете както повелява вярата ви!“. После с усмивка поема в ръцете си от прегръдките на майка му малко, русо момиченце, което започва да милва брадата на всемогъщия и страшен падишах под радостните възгласи на тълпата.

Както подобава на тези събития, които са от значение не само за турската, но и за световната история, за възпроизвеждането им под формата на филм не са пестени средства. Използвани са най-модерните филмови технологии, декорите, включително тези, пресъздаващи крепостните стени на Константинопол, са правени в реални размери, участие взимат видни специалисти по специални ефекти и едни от най-добрите каскадьори в света, в големите бойни сцени са заснети хиляди души статисти[447]. Общият бюджет на филма е 18.2 милиона долара, което го прави най-скъпия турски филм в историята на турското кино[448]. Освен най-скъп, този филм е и най-успешен. Според боксофис класациите само за шест седмици след излизането си по кината (16 февруари) са го гледали над шест милиона души (само в Турция)[449]. За сравнение вторият най-гледан филм в Турция – Реджеп Иведик 2 – е гледан от 4 300 000 души за три години и половина[450].

За няколко седмици през февруари – март 2012 г. цяла Турция говори за „завоеванието“. Отзвукът е толкова голям, че намира място в световните и комшийските медии: например на сайтовете на английския в-к „Гардиън“[451], френския „Ле Фигаро“[452], американското списание „Тайм“[453], германския в-к „Франкфуртер Алгемайне Цайтунг“[454], гръцкия „То Прото Тема“, българския „Капитал“[455]. Общото между тези и други подобни анализи е, че те обясняват големия успех на „Завоевание 1453“ с нарастващия интерес на турците към имперското им минало и търсят причината за този интерес в тона, задаван в политическия и културния живот на Турция от управляващата от 2002 г. ислямистка Партия на справедливостта и развитието (Adalet ve Kalkınma Partisi, AKP). Някои правят връзка и с радикализирането на турския национализъм в посока външна експанзия и заклеймяват филма като евтина националистическа пропаганда. Показателни в този ред на мисли са думите на Ф. Гибънс от горецитирания в-к „Гардиън“:

„Това е филмът, който кара милиони турски сърца да се преизпълват с патриотизъм повече от обикновеното. „Завоевание 1453“ … е приветстван като потвърждение на факта, че надигаща се Турция все още има завоевателска кръв в своите вени. …

Нищо не се продава в Турция така, както национализмът…“.

Има и още едно общо нещо в посочените по-горе анализи. Източниците, които те използват, се ограничават до статии и коментари преди всичко от англоезичните версии на турските медии, например www. todayszaman. com и www. hurriyetdailynews. com, рекламиращи се като „прозорец на света към Турция“. Настоящото съчинение се заема да провери доколко този „прозорец към Турция“ показва какви настроения буди „Завоевание 1453“ у турците и доколко са оправдани притесненията на „света“ от турския национализъм и повишения интерес към османското минало. За целта ще навлезем по-надълбоко в дебрите на турското интернет пространство.

Налага се да направим няколко уговорки преди да започнем. Най-напред трябва да подчертаем, че за целта на анализа предпочитаме интернет пространството пред традиционните медии (телевизия, печат) поради две причини. На първо място то е по-лесно достъпно. На второ място то предоставя значително по-богат изворов материал, най-вече защото дава възможност на всеки свободно да изразява своето лично мнение – например чрез личните блогове и форумите, каквато възможност липсва или почти липсва в телевизията и печата. Тук идва ред да дадем и работна дефиниция на понятието „турско интернет пространство“. Що се отнася до „интернет пространство“, имаме предвид онлайн платформите на различните информационни агенции, вестници, форуми за политика или изкуство, националистически форуми, големите социални мрежи като „Фейсбук“ и „Туитър“, популярните блогове – накратко всякакви достъпни източници в интернет, имащи отношение към „Завоевание 1453“. Специално внимание е обърнато на коментарите във форумите и блоговете, понеже те са много показателни за мисленето на обикновените турци, което понякога се различава от това на журналистите, писателите и историците, т. е. хората, които насочват обществения дебат по темата за „завоеванието“. Що се отнася до това кое точно очертава „турското интернет пространство“, лесно би могло за критерий да бъде избран езикът – турският език. Така отпадат редица източници, в които турци пишат на друг език, най-често английски. Пример за такъв източник е световноизвестният сайт за видеосподеляне „Ютюб“. Ако читателят хвърли око на коментарите под някой от трейлърите на „Завоевание 1453“, той ще забележи, че освен турци сред коментиращите има гърци, арменци, западноевропейци и др. и в целия този хаос е трудно със сигурност да се посочи кой какъв е. Тъй като нас ни интересува преди всичко какво мислят турците, ще ограничим източниците си само до турскоезичните. Предполагаме, че броят на нетурците, които пишат в тях, е пренебрежимо малък, като извеждаме това си съждение от факта, че турският език е достатъчно „екзотичен“, в сравнение с английския или испанския например. Все пак трябва да отбележим, че някои източници, писани на език, различен от турския, са взети под внимание – най-вече англоезичните версии на турски информационни агенции като споменатите по-горе www. todayszaman. com и www. hurriyetdailynews. com. Както ще се види по-долу, в тези и други подобни сайтове турски журналисти и интелектуалци изказват мнения, които рядко се срещат в турскоезичното интернет пространство, но представляват особен интерес от гледна точка на интелектуалното влияние на авторите им. Освен това те са често цитирани в анализите на световните медии и ще бъде интересно да видим какво място заемат и в турското интернет пространство.

Няколко думи и за достъпа на турците до интернет. По данни на Турския статистически институт („TurkStat“) към 16 август 2012 г. 47.4% от турците между 16 и 74 г. имат достъп до интернет, като 37.8% от тях ползват интернет редовно (поне веднъж седмично). Турците, имащи достъп до интернет, най-често го ползват, за да посещават новинарски сайтове (72.5%). От гледна точка на населеното място 56.6% от градското население ползва интернет, а от селското – 26.4%. От гледна точка на пола 58.1% от интернет потребителите са мъже, а 37% – жени[456]. Така турският интернет потребител е по-често от мъжки пол, от града и чете новини. Като изключим твърдението за местожителството, нашите наблюдения потвърждават донякъде тези данни: рядко се вижда жени да коментират в интернет (това се вижда особено ясно във „Фейсбук“), а в същото време основните места за дискусии в интернет са форумите на сайтовете на информационните агенции. Споменаваме това, защото макар настоящото съчинение да няма претенции да борави с представителни извадки, все пак може да се има едно наум предимно коя част от турското общество се изявява по интернет форумите.

* * *

За удобство разделихме изложението на три части. Те са посветени на главните герои във филма – Улубатлъ Хасан, султан Мехмед II и василевс Константин XI, които са най-коментирани в турското интернет пространство, и следват обща структура: кратко описание на съответната историческа личност, как тя е представена във филма и как е коментирана от турската публика. Темите, които зрителите повдигат, дискутирайки образите от екрана, са многобройни, но ние ще поставим ударение върху три, съответно за всяка част по една, понеже ги намираме за особено важни: за историческата обективност на филма, за възприемането на османското наследство и за образа на чужденците и възприемането на чуждата критика.

Улубатлъ Хасан

Улубатлъ Хасан е един от най-известните участници в обсадата на Константинопол през 1453 г. Той е човекът, който в сюблимния момент се изкачва на крепостните стени на града, забива османското знаме там и така дава сигнал на съратниците си, че в отбраната е осъществен пробив. Османските войски съсредоточават усилията си на въпросното място и в крайна сметка нахлуват във византийската столица. Така е според разказа, утвърдил се в по-старите исторически книги и художествените произведения. Всъщност изворите от средата на XV век не споменават нито тази история, нито името Улубатлъ Хасан. Според някои случката със знамето е по-късна добавка за внасяне на драматизъм в разказа за превземането на Константинопол, а според други тя съдържа зрънце историческа истина, чиито реални измерения обаче трудно могат да бъдат открити в оскъдните източници. За самия Улубатлъ Хасан не се знае почти нищо, като изключим предполагаемото му участие в обсадата на Константинопол – твърди се, че е бил еничарин или спахия, че е роден край Бурса в село Улубат (оттам и прозвището му „Улубатлъ“). Независимо от спорната си историчност, той се е превърнал в един от символите на завладяването на Константинопол от османските турци[457].

Легендарният персонаж на Улубатлъ Хасан приема съвсем реален образ във филма „Завоевание 1453“, изигран от актьора Ибрахим Челиккол. Неяснотите около историческата личност позволяват на режисьора и сценаристите да развихрят своето въображение. Хасан има голяма роля във филма, която конкурира тази на главния герой – султан Мехмед II, но без да има противопоставяне между двамата – Хасан е представен като близък довереник на султана. Той е як мъжага с дълга коса и големи бицепси, отличен и неустрашим боец, който разпердушинва наред чуждите шпиони, предателите и накрая половината византийска армия. На него се възлагат мисии с особена важност: той залавя византийските агенти, изпратени да организират враговете на османците в Източна Мала Азия за подъл удар в гърба; отървава от ръцете на други византийски агенти майстора леяр Урбан, излял прочутото оръдие „Шахи Топу“, с което османците пробиват стените на Константинопол. По време на обсадата застава в първите бойни линии и лично ръководи пристъпите, а когато сред бойците от османската армия пропълзява съмнение и униние, Хасан с желязна ръка въдворява ред и дисциплина. „A badass guy“ биха казали американците. Сценаристите са се погрижили да внесат и малко нежност в този образ – на Хасан е позволено да се влюби в Ера, дъщерята на споменатия Урбан. Първите любовни искрици прехвръкват веднага след като Хасан изколва византийците, дошли да отвлекат Урбан. Следват романтични разходки по бреговете на живописни поточета, споделяне на лични истории, премрежени погледи… Не е показано как и кога се получава свалката, както е в холивудските филми, тъй като режисьорът е наясно, че филмът ще се гледа от консервативна публика. Все пак има намеци за сексуалност – в една сцена непосредствено преди началото на обсадата се появява легло, но Хасан и Ера не лягат, а вече стават от него. Към края пък някои жестове подсказват, че Ера е забременяла. Любовната история обаче не се развива толкова простичко, понеже в нея присъства и трети човек – генуезкият капитан Джовани Джустиниани. Джустиниани е реална историческа личност – благородник от голям генуезки род, участвал е в отбраната на Константинопол начело на отряд от 700 наемници. Във филма той си съперничи с Хасан за сърцето на Ера, като това съперничество се пренася на бойното поле и завършва със зашеметяващ дуел между двамата върху крепостните стени в последните часове от обсадата. Победителят, разбира се, е Хасан, който бърза да се изкачи на бастиона с османското знаме в ръка и да увековечи името си. Сцената със знамето е финалният акорд, подчертаващ ключовата роля на Улубатлъ Хасан във филма. Роля, каквато той едва ли е играл в действителност, ако приемем, че наистина е същестувал.

Толкова за историческия Хасан и Хасан от филма. Сега да видим как турците възприемат образа от екрана. Най-коментирани са три проблема: историчността на Хасан, любовният му романс с Ера и голямата му роля във филма.

И така. Когато човек гледа филм, разказващ исторически събития, в реда на нещата е той да се замисли доколко този филм му представя по автентичен начин миналото. Такъв е и случаят с Улубатлъ Хасан от „Завоевание 1453“. Един от най-често обсъжданите въпроси е дали въобще Хасан е съществувал. В началото на тази част казахме няколко думи за това. Сега е ред да изслушаме мнението на академичните историци, които са несъмнени авторитети по темата.

Проф. д-р Недждет Йозтюрк, Мармарски университет:

„От време на време темата за историчността на Улубатлъ Хасан идва на дневен ред. Проучих и сравних съвременните на събитията османски извори. Няма податки за Улубатлъ Хасан или за някой друг, който пръв да е забил османското знаме на крепостните стени по време на обсадата. Дори хронистът Нешри [XV век], който разказва за завладяването на Константинопол до най-малките подробности, не споменава Улубатлъ Хасан. Това име се е появило в по-късен период. Може би е било предадено от устната, фолклорна традиция. Поради това не е правилно и да се каже, че Хасан не е съществувал. Според мен по-уместен е този подход: каквото разбираме под „незнайния воин“[458], това трябва да разбираме и под името Улубатлъ Хасан…“.

Проф. д-р Феридун Емеджен, Истанбулски университет:

„Не трябва да казваме „Имало е Улубатлъ Хасан“ или „Нямало е Улубатлъ Хасан“, защото разполагаме с противоречиви сведения. В османските исторически извори няма информация кой се е покачил пръв на крепостните стени. Само че има един хронист на име Бихищи [края на XV век]. Той казва, че неговият баща Сюлейман бег е бил начело на отряда, влязъл пръв в Константинопол. Друг хронист – Таджизаде [края на XV век], споменава, че група бойци са надвили византийците в пробойната край Одринската порта, после 5-10 от тях са се качили на стената и са забили османското знаме. Когато останалите османски войници го видели, вкупом са влезли в града. Името Улубатлъ Хасан срещаме в една по-късна, голяма хроника, приписвана на Сфрандзес [1401-1478]. Само че тя не е писаният от него оригинал, а е препис, правен в по-късна епоха в Морея [XVI век] [459]. Възможно е сведението за Хасан да е добавено по хрумване на преписвача. В още по-късни извори забилият османското знаме войник се споменава под две други имена – Мустафа и Балабан ага. Само че не можем да бъдем сигурни както за тях, така и за Улубатлъ Хасан“.

Проф. д-р Абдулкадир Йозджан, Университет „Султан Мехмед Завоевателя“:

„Улубатлъ Хасан не е личност, която се споменава в нашите [османските] извори. Името му се появява само във втория препис на една византийска история, писана от хрониста Сфрандзес. Този препис не е на Сфрандзес, писал го е някой друг. Поради това не можем да твърдим дали сведенията, които дава, са автентични. Според мен обаче няма значение дали ще отречем или приемем съществуването на Улубатлъ Хасан. Защото той се свързва със завоюването на Константинопол, дал е името на войника, забил османското знаме. Поради това трябва да го възприемаме като морален символ“.

Доц. д-р Ерхан Афйонджу, Мармарски университет:

„Улубатлъ Хасан не се появява в изворите от онази епоха. Той е персонаж, появил се в края на XVI век. Името му се появява в книга, писана от познатия като псевдо-Сфрандзес Мелисинос, който преписва с обширни добавки хрониката на Сфрандзес. Последният е станал свидетел на завладяването на Константинопол от османците и е написал книга, обхващаща събитията от 1401 до 1477 г. Ако е съществувал човек с името Улубатлъ Хасан, то ще да е написано от Сфрандзес, а не от Мелисинос. В изворите от епохата на завоеванието има различни сведения за хора, покачили се първи на крепостните стени. Един от тях е албанският еничарин Балабан бег. Неговото име се споменава в празненствата в Османската империя по случай завоеванието, включително по времето на младотурците [1908-1918 г.]. Поради това е възможно Балабан чауш да е първият, качил се на крепостните стени, а не Улубатлъ Хасан“[460].

Историците не обичат да дават еднозначни отговори. Това е видно и от горецитираните становища. Докато проф. Йозтюрк все пак е склонен да допусне съществуването на Улубатлъ Хасан, пък макар и под образа на „незнайния воин“, проф. Йозджан го възприема като морален символ. Доц. Афйонджу приема съществуването на Хасан, само че настоява за друго име – Балабан чауш. Проф. Емеджен пък се опитва да бъде най-обективен – изрежда всички варианти, ала в друга своя статия по въпроса предлага свое тълкувание и съответно прекръства Улубатлъ Хасан на Сюлейман[461]. Различните тълкувания на цитираните историци изчерпват до голяма степен възможните варианти, които историческите извори предоставят и които циркулират в турското интернет пространство. Господстващото мнение сред потребителите на форуми и блогърите обаче е, че Хасан е реално съществувала личност и че той в действителност е изиграл важна роля в завладяването на Константинопол. И ако темата за историчността му не е толкова парлива, на следващата се обръща много по-голямо внимание.

Споменахме, че неяснотите около историческия Хасан позволяват на сценаристите да дадат воля на фантазиите си. Хасан от филма притежава качества и извършва подвизи, които са изцяло измислени и недоказуеми. Изкушените от историята турци усърдно обсъждат доколко измислиците прилягат на Хасан. В началото на филма той тренира султан Мехмед на бой със саби, после пък спасява Ера и се залюбва с нея, накрая убива генуезеца Джустиниани… Очевидни измислици, а смъртта на Джустиниани направо противоречи на историческите извори, които казват, че той бяга от обсадения Константинопол и умира от раните си няколко дни по-късно. Проблемът обаче не в количеството несъответствия, а в техния характер. Така малко хора обръщат внимание къде и кога Джустиниани умира, ала мнозина заявяват, че са разочаровани от връзката на Хасан с Ера. Недоволните имат своя представа за Хасан – той е газия, сиреч воин на правата вяра (исляма), следователно около него няма много място за жени. В споменатата сцена с изкачването на крепостните стени той гледа към Ера, докато умира прегърнал знамето. Хасан Йозмен, коментиращ на страницата на филма във „Фейсбук“, има друга представа за смъртта на Хасан, изградена върху една известна легенда:

„Улубатлъ Хасан умирал, положил глава на коленете на султан Мехмед Завоевателя. Завоевателя плачел, а Хасан се усмихвал. Завоевателя питал: „Какво те кара да се усмихваш с тези рани и болки?“, а Хасан отговорил: „Султане! Току-що видях Пророка! Беше дошъл да прегледа армията ни!“. Срам и грях е на такъв човек да се приписват извънбрачни връзки!…“[462].

Тревожното за турския зрител не са близките отношения на един газия като Хасан с представителка на нежния пол, а възможността тези отношения да бъдат извънбрачни. Разбира се, ако вземем предвид епохата, която филмът ни разказва, тези забележки са напълно нормални – все пак през XV век по-близките отношения между половете са предполагали брак. Само че турците, коментиращи връзката между Хасан и Ера, са обезпокоени не за историческата ѝ обективност, а за посланието, което една извънбрачна връзка носи, особено на по-младата публика. Често по форумите могат да се срещнат въпроси доколко филмът е подходящ за деца, като въпросът за сексуалните отношения е далеч по-важен, отколкото насилието и убийствата. Има една сцена, в която в детайли е показано как един воин разбива с боздуган лицето на друг – очите и зъбите му изкачат, скулите му се трошат, а кръвта хвърчи във всички посоки… Срещу тази сцена не срещнахме нито дума. Има обаче няколко други сцени, в които съпругата на султан Мехмед се показва с изрязано деколте, при това много апетитно. Това вече предизвиква негодувание сред мнозина. По този повод Mehmet Karadeniz от сайта за киномани www. beyazperde. com се провиква към режисьора на филма Фарук Аксой:

„Уважаеми Фарук Аксой, я вземи си спомни как се обличаше баба ти!“[463].

Подобни реакции не са неочаквани от едно консервативно общество, каквото е турското. По-любопитно е съотношението между възприемането на секса и на насилието – опит за пълно цензуриране на първото и толериране на второто. В този ред на мисли са и думите на турския общественик Херкюл Миллас:

„Като че ли в Турция се тревожим повече отколкото в другите европейски страни да не би това, което гледат децата ни, да им повлияе по лош начин. Тревожим се за възпитанието на бъдещите поколения. В крайна сметка поради това гледаме Хъмфри Богарт със цвете в ръка, вместо със цигара. И книгите се цензурират много, особено в частите, свързани със секса. Моята тревога обаче е друга. Не ми харесва милитаризмът, агресивността, сплашването чрез сила, накратко – потисничеството и насилието…“[464].

Следващата тема, предизвикваща бурни коментари, е твърде голямата роля на Хасан във филма. Султан Мехмед II, другият главен герой, е конкуриран и на моменти засенчван от своя войник. Това се отчита не само като исторически несъстоятелно, но и като кощунство спрямо образа на султана. Спираме дотук, тъй като по-долу в частта за султан Мехмед ще разгледаме този въпрос по-подробно.

Като изключим връзката с Ера и засенчването на султана, образът на Улубатлъ Хасан е приет добре от турската публика. Коментарите за неговата личност повдигат и ред други въпроси, свързани с историческите неточности на филма. Накратко ще отбележим най-обсъжданите. Нека пак да се обърнем към мнението на академичните историци – цитираните по-горе проф. д-р А. Йозджан и доц. д-р Е. Афйонджу, а също така и проф. д-р Юсуф Халачоглу, проф. д-р Екрем Б. Екинджи и проф. д-р Ахмед Шимширгил[465]. Критиките и на петимата са предимно фактологични. Така например проф. Йозджан и доц. Афйонджу посочват като грешка една от сцените на филма, в която султан Мехмед II и василевс Константин XI се срещат пред стените на Константинопол. Всички подчертават, че ислямският мъдрец Акшемседдин е съветвал султана по време на цялата обсада, докато във филма той се появява едва накрая и то за няколко минути. Проф. Халачоглу и проф. Шимширгил отбелязват, че не е акцентирано в достатъчна степен върху гения на султан Мехмед II – той лично е начертал плановете за прочутото оръдие Шахи Топу, но във филма няма и намек за това; заедно с проф. Йозджан критикуват недостатъчното внимание към прехвърлянето на османските кораби в залива Златния рог по суша – операция, лично запланувана от султан Мехмед II и представляваща едно от върховните постижения на военното дело по онова време. Проф. Шимширгил и проф. Йозджан посочват липсата на класическия османски военен марш „мехтер маршъ“, а доц. Афйонджу смята, че най-големият минус на филма е последната сцена с влизането на султан Мехмед II в църквата „Св. София“ – според него филмът трябва да завършва с намаз (мюсюлманска молитва). Тези забележки се намират и сред коментарите на масовата публика. Но докато редовият зрител търси по-дълбок смисъл зад образите от екрана, турските историци предпочитат да се ограничат с коментари върху фактологията. Те говорят надълго и нашироко за присъствието на даден персонаж или събитие в историческите извори, както в случая за историчността на Улубатлъ Хасан, ала когато стане дума за посланията, които носи образът на Хасан и неговите действия, например връзката му с Ера, те ги подминават с мълчание. Обръщаме вниманието на читателя върху това поведение на турските историци, тъй като го намираме за странно, при положение че те са едни от хората, които имат най-голямо право, а и задължение, да участват в насочването на обществения дебат, повдигнат от посланията на „Завоевание 1453“. И вместо да участват активно в него, те абдикират от това си право и заемат позата на педанти, мерещи на везни съответствията и несъответствията на филмовия сюжет с историческите извори. В тази връзка журналистът Емре Акьоз заявява:

„Зрителите гледат с голям интерес филми и сериали за исторически събития и личности. Академичните историци, аматьорите-историци или просто изкушените от историята обаче гледат тези филми под лупа и изброяват грешките им. Има ли смисъл в това? Според мен има. Защото благодарение на тях хората се запознават с историческата истина. Да, полезно нещо… Но този подход не е правилен и приемлив. Защото историците очакват тези филми да разказват истината… Тяхното желание обаче може да бъде изпълнено само от документалните филми. Само че тези филми [като „Завоевание 1453] не са документални… Тяхната цел не е да разказват истината, а да доставят удоволствие на зрителите…“[466].

„Завоевание 1453“ със сигурност не е документален филм. Поради това е нормално да има разминавания с фактологията. Впрочем това отбелязват и цитираните по-горе професори, които подчертават обаче, че разминаванията в никакъв случай не са фатални. Такова мнение имат и много от коментиращите по форуми и блогове зрители. Междувременно между историци и зрители се е установило учудващо единомислие: филмът е голямо постижение за турското кино и същевременно рекламира турската история, следователно трябва – добър или лош, обективен или не – да бъде подкрепен на всяка цена. Човек често може да срещне по форумите твърдение, че филмът, поради една или друга причина, е разочарование, но въпреки това коментиращият зрител щял да отиде да го гледа пак, защото разказва историята на предците му. „Завоевание 1453“ постига целта, посочена от г-н Акьоз – популяризирането на историята.

Не можем да се съгласим все пак с едно друго нещо от изказването на г-н Акьоз, а именно с твърдението му, че целта на филмите е само да доставят удоволствие на зрителите си. Целта на филмите е и да носят някакво послание. Дотук се занимавахме с историческата обективност на „Завоевание 1453“ и заедно с историците и зрителите достигнахме до заключението, че е трудно или по-скоро ненужно тя да бъде търсена в подобен филм. Историците предпочетоха да спрат дотук и да напуснат дебата, но това, разбира се, не означава, че останалите зрители спират да спорят доколко една или друга сцена е автентична и какви послания носи тя. Продължаваме със султан Мехмед II и спора за османското наследство.

Султан Мехмед II Завоевателя

Видяхме, че за Улубатлъ Хасан практически не се знае нищо. Не е така със султан Мехмед II Завоевателя. Той е историческа фигура със световно значение, той е човекът, унищожил последните останки на древната Римска империя, които ние днес наричаме Византия; той завладява Константинопол, Втория Рим, и с това, според някои, слага край на Средновековието и отваря вратите на Новото време. За турската история значението му е неизмеримо: той е голям завоевател – присъединява към империята Константинопол, Сърбия и Караман, води войни с Унгария и Венеция, дори прави опит да завладее Южна Италия; голям държавник – при него се утвърждават класическите османски държавни институции, унифицира имперската правна система; меценат и творец – гради множество медресета, джамии и други архитектурни паметници, поема издръжката на поети, художници и музиканти, самият той пише стихове. Накратко, султан Мехмед II е космополитна личност, обладаваща множество таланти. Управлява дълго, като на два пъти се качва на османския престол. Първият път е в смутната за османците 1444 г., когато султан Мурад II (1421-1444, 1446-1451) абдикира в полза на сина си Мехмед II, тогава само на 12 годишна възраст. Мехмед II остъпва на свой ред трона на баща си през 1446 г., ала след смъртта му през 1451 г. отново се завръща като владетел, за да управлява до собствената си смърт на 3 май 1481 г.[467].

В „Завоевание 1453“ на султан Мехмед II, естествено, е отредена главната роля. В образа му се превъплъщава младият актьор Деврим Евин, който поразително прилича на Мехмед II от достигналите до наши дни негови изображения, с изключение на носа – султанът е имал голям, орлов нос, с какъвто г-н Евин не може да се похвали. Филмът е структуриран така, че да се върти все около фигурата на Завоевателя – веднага след първата сцена с пророчеството на Пророка Мохамед („Разбира се, че един ден Константинопол ще бъде завладян! Колко блажен ще бъде завоевателят му и колко блажена ще бъде неговата армия…“) пред очите на зрителя се появява гр. Одрин, тогава столица на османците, султанският дворец и самият султан Мурад II, комуто донасят, че му се е родил син. Синът е Мехмед II, а подтекстът е, че пророчеството е започнало да се изпълнява – завоевателят се е появил на белия свят. Малко по-късно зрителят се пренася в гр. Маниса, в 1451 г., за да научи заедно с шехзаде (принц) Мехмед, че баща му е починал и на него отново се пада жребият да управлява Османската империя. В момента, в който получава вестта, Мехмед II тренира бой със саби в дуел с Улубатлъ Хасан и го надвива, та по този начин още в началото става ясно кой командва парада. Умението на Мехмед II да върти сабята не е единствено. Филмът е пълен с дребни елементи, които подсказват талантите и гениалността му. В една сцена той разговаря с един от везирите си, а междувременно играе шах с него и го побеждава с лекота. В друга е на лов и с един единствен изстрел с лък поваля огромен глиган. В походната му шатра е пълно с книги, а самият той владее няколко езика. Сам чертае плановете за обсадата, държи в безпрекословно подчинение обкръжението си, предугажда с точност и пресича безмилостно ходовете на противниците си. За да не изглежда прекалено плосък и едностранчив персонажът на Мехмед II, сценаристите са му прикачили и някои типични за двадесетгодишната му възраст черти. Той е тщестлавен и амбициозен – слоганът на филма са неговите думи „Или аз ще взема Константинопол, или той мене“, а в една от сцените заявява „Аз не съм като предишните султани. Аз съм султан Мехмед!“. Освен това е нетърпелив, понякога нервен и избухлив, а понякога го обземат колебания. Когато обсадата влиза в тупик, Мехмед II се затваря в шатрата си, обладан от отчаяние. В един от нервните си пристъпи разкъсва скъпоценната броеница на баща си и я запокитва на земята, а после изпада в униние. Покрай всичко друго Мехмед II може да демонстрира нежност и любов – израснал е в суровите условия на османския двор, където на принцовете не се полагат родителски ласки. Това е подчертано на няколко пъти в сцени, в които Завоевателя си спомня за суровото отношение на баща си Мурад. Султан Мехмед II обаче не се спира пред традициите и дава воля на бащината си обич към сина си Баязид. Така космополитната личност от историческите книги се появява върху екрана жива и пълнокръвна, притежаваща качества, характерни не само за великите, но и за обикновените човеци.

Опитът на режисьора и сценаристите да представят султан Мехмед II по-реалистично се сблъсква с масовото неодобрение на зрителите. Журналистката Йомюр Гедик възкликва „Завоеванието не се е получило!“:

„Султан Мехмед е показан като човек, обсебен от желанието си да завладее Константинопол. Това го прави неприятен. …

И, разбира се, идеята за прехвърлянето на корабите в Златния рог по суша – не става ясно нито как се е появила, нито кой я е предложил“[468].

В един форум потребителят Yavuz Selim Arcan допълва:

„Пълно разочарование!… За гения и инженерната мисъл на Завоевателя не се казва нищо, освен няколко думи… Даже оръдието [„Шахи Топу“], чиито планове сам прави, е показано изцяло като творение на майстора-леяр [Урбан] и дъщеря му [Ера]…

Защо Завоевателя завладя Константинопол? Филмът сякаш ни казва, че е го е направил, за да задоволи егото си, да каже гордо: „Ето, аз го направих!“ и само заради това е пролял толкоз много кръв“[469].

Критиките към образа на султан Мехмед II в „Завоевание 1453“ се съсредоточават върху слабите му страни. Да, изтъкват се неговите таланти, но не всичките – пита се, както се вижда в цитираните коментари, защо не се подчертава централната роля на султана в две от най-ключовите събития в обсадата: вкарването на османски кораби в Златния рог и изливането на Шахи Топу. Не се приемат и редица от чертите на характера на Завоевателя, приписани му от сценаристите – нито амбициозността и тщестлавието, нито проявата на колебание. Някои дори не харесват проявата му на бащински чувства и посочват, че султанът трябва да бъде студен и строг към синовете си.

Като че ли не стига това, ами бляскавият образ на султан Мехмед II бива уронен допълнително от голямата роля на Улубатлъ Хасан. Сценаристите са направили опит да изтъкнат йерархията помежду им още в началото, в сцената с дуела. Това обаче не им се е удало съвсем – докато Завоевателя се е затворил в шатрата си и се бори с отчаянието, Хасан въдворява ред в османската армия. Накрая пък, в сцената със знамето, едва ли не сам решава изхода на обсадата, а за султан Мехмед остава само почетното влизане начело на войската в завладения град. Съла Ънан пише на страницата на филма във Фейсбук:

„Като че ли това завоевание го направи по-скоро Хасан, отколкото Завоевателя“[470].

Турците не искат да виждат в султан Мехмед II характерни за обикновените хора слабости, нито пък искат да дели мястото си на водач с някой друг. Той трябва да притежава едва ли не свръхествествени качества, да е непогрешим лидер, преследващ целите си без каквато и да е проява на колебание; да е благочестив, отдаден на своето призвание и исляма, без да допуска отклонения към дребните човешки пороци; да е мъжкар – строг със семейството си, без да се меси твърде много в домашните работи, които са женска територия. Ако отклоним поглед от „Завоевание 1453“, ще видим, че подобни очаквания има и от други велики личности от турската история. Критиките, отправени към образа на султан Мехмед II, се отправят и към образа на султан Сюлейман I Великолепни (1520-1566) от сериала „Великолепния век“[471]. В по-малка или по-голяма степен по същия начин се гледа и на султан Абдулхамид II (1876-1909) и Мустафа Кемал Ататюрк (президент на Република Турция от 1923 до 1938).

Великите мъже в турската история са издигнати на пиедестал. Интересът на турците към тях е голям, но рядко някой си позволява да изказва негативни критики. В историята обаче лесно могат да се намерят аргументи, с които да се постави под въпрос бляскавият образ на една или друга историческа личност. В случая върху образа на султан Мехмед II се хвърля черно петно – въпросът за османското наследство. Повод за това дава сравнението между Завоевателя и Ататюрк, което по форумите често приема формата на противопоставяне – кой от двамата е направил повече за Турция. Този въпрос бързо губи първоначалната си наивност и поражда други, значително по-сериозни въпроси, касаещи националната идентичност на турците: кои са османците и с какво са допринесли за турската история, какво отношение заслужават.

В този спор се открояват две групи. Едната условно ще наречем „кемалисти“, тъй като те използват за свое знаме Мустафа Кемал Ататюрк, стремят се да разграничат Османската империя и Република Турция, очернят първата като изостанала и тиранична и отказват между двете да съществува приемственост. Трябва да се подчертае, че това отношение към Османската империя и нейното наследство е в голяма степен рожба именно на възгледите на Ататюрк. Втората група също така условно ще наречем „неоосманисти“ – за разлика от кемалистите, неоосманистите считат османското наследство за нещо положително и възприемат Османската империя като повод за гордост[472]. Почти навсякъде сблъсъкът между кемалисти и неоосманисти протича по един и същ начин – първите нападат, те са по-агресивни, подигравателни и несдържани в изразните си средства, тонът им е назидателен; вторите предпочитат да се защитават, да признават това, което считат за своя грешка, да търсят диалог и да правят отстъпки. Нека сега да видим основните моменти от спора.

Първият е за връзката между „османското“ и „турското“: доколко Османската империя е империя на турците, а Османската династия – турска, доколко османската култура и османският език са турски. Кемалистите смятат Османската империя за чужда на турския народ. За аргумент им служи мултиетническият характер на империята, в която турците са били само част и то не доминиращата. Разбира се, невъзможно е да се даде отговор дори приблизително каква част от населението на империята е било турско, тъй като в нея преброявания, които да отчитат съотношението между националностите (турци, араби, гърци, арменци и т. н.), не са правени никога[473]. Поради това кемалистите спекулативно изкарват турския народ малцинство в империята. Това малцинство е населявало Мала Азия и е било експлоатирано безжалостно от властите в Цариград. В този смисъл е коментарът на потребителя с псевдоним Serkan Boydağ от един форум:

„Каквото са направили османците, направили са го извън Мала Азия. Там, тамошните народи са облагодетелствали. В Мала Азия ще намерите повече селджукски творби, отколкото османски. Погледнете Сирия, Ирак, Мека, Медина, Балканите, Африка! Народът в Мала Азия е бил използван само за данъци и войници“[474].

Тъй като империята е чужда на турците, следователно и управляващата я династия е чужда. Макар и кемалистите да признават основателя на Османската държава – Осман I (1299-1326), за турчин, неговите наследници не са възприемани за такива. Причината се крие в институцията на харема. В него са били вкарвани само робини от нетурски произход (предимно християнки), султаните на свой ред са взимали жени само от харема и така след няколко поколения във вените на османските султани не останала и капка турска кръв. Султаните обаче не са единствените, обвинявани в нечистота на кръвта. Още от кр. на XIV век в османския двор е въведена институцията на девширмето или както е по-известна в българската литература – „кръвният данък“. Накратко, девширмето е практика за рекрутиране на кадри за високите етажи на държавния апарат и елитния корпус на армията – еничарския. „Рекрутирането“ представлява насилствено отвличане на християни в юношеска възраст, които минават през дълъг период на обучение и тренировка, за да бъдат разпределени според талантите си в армията, държавните институции или двореца. Тази практика позволява на султана да се заобгради с верни до смърт слуги, но с времето „дава накъсо“ и е прекратена в началото на XVIII век. За кемалистите обаче девширмето е повод управляващият елит на империята също да бъде обявен за чужд на турския народ. В цитирания току-що форум друг потребител, fatoş alp, обобщава:

„Майките на султаните са все чужденки. Държавните мъже са все девширмета. Турците изобщо не са имали достъп до двореца. Това е, за съжаление, истината…“[475].

Династията е чужда, управляващите – чужденци, империята – чужда. Диагнозата за културата (Hochkultur) на османците също е ясна – и тя е чужда на турците. Обръщаме се към друг форум, в който анонимен потребител пише:

„Аз съм турчин, а не османец. Османската култура е арабска и персийска… какво им е турското на османците?“[476].

Основният извор на вдъхновение за османците са достиженията на ислямската цивилизация. Езикът им, макар и турски по граматика, изобилства от арабски и персийски заемки. Влиянията на запада са ограничени и така османското общество остава изолирано от случващото се в Западна Европа дълго, за да бъде изненадано в кр. на XVIII – нач. на XIX век, че е изостанало далеч зад неверниците.

За кемалистите това е най-големият грях на османците – изоставането спрямо Европа. Антропологът проф. д-р Тайфун Атай пише във връзка с филма „Завоевание 1453“:

„Без съмнение „Завоевание 1453“ ще събере големи приходи… Нека да обърнем внимание на годината 1453. Както е известно, в тази страна [Турция] завладяването на Константинопол още в основните училища се представя като повратна точка в историята, затворила страницата на една епоха и отворила страницата на друга. Междувременно може да се твърди, че и годината 1455, когато Гутенберг е изобретил печатната преса, и годината 1492, когато Колумб е достигнал Америка, са начални точки на Новото време…

Именно поради вглеждането ни в историята през прозореца на етноцентризма не можем да разберем значението за световната история нито на Стогодишната война, нито на изобретяването на печатната преса, нито на Реформацията от XVI век, чиито фитил подпали точно печатното слово, нито на Тридесетгодишната война от XVII век, която от своя страна бе породена от Реформацията. Нито пък можем да забележим влиянието, което тези събития са оказали за нашето окаяно положение“[477].

Неоосманистите не отричат посочваните от кемалистите факти. Нещо повече, те се съгласяват с автентичността им, но ги тълкуват по друг начин. По въпроса за връзката между „османското“ и „турското“ те няма как да отрекат нито факта, че турците са били един от многото народи, съжителствали в империята, нито харема и девширмето. Въпреки това неоосманистите слагат знак за равенство между „османско“ и „турско“, както се вижда в следния анонимен коментар от форума на онлайн вестника Хабертюрк:

„… Разбира се, че османците са турци. Само че в империята са съжителствали хора от различни народи. И в нея [империята] арабите, арменците, турците, кюрдите, гърците, сърбите, албанците, босненците, унгарците, лазите, татарите и пр. и пр. скъпи наши братя са имали турско самосъзнание. Не го забравяй(те)! [sic]“[478].

Няма нужда да коментираме дали унгарците или гърците са имали някога турско (или дори османско) самосъзнание. Любопитен е фактът, че споделящите посоченото мнение поставят знак за равенство между народите в империята. За тях всички са равнопоставени и имат равно право на участие в културния и политическия живот. Дори посочват, че харемът и девширмето представляват социална стълбица, по която буквално всеки е можел да се изкачи до най-високите етажи на държавната власт или пък да влезе в културния елит. Само че ако гърци са ставали висши държавници или пък арменки са влизали в харема и са раждали бъдещи султани, това не означава автоматично, че Османската империя е гръцка или арменска. По-запознатите с европейската история дават като подобен пример немците на служба в руския императорски двор през XVIII и XIX век, а също така и Уиндзорската династия, която има също немски произход – все пак не наричаме Руската империя или днешна Великобритания немски държави.

От поставянето на равна нога на всички народи в империята произлиза и друго заключение от особена важност за неоосманистите. Те обичат да посочват историята на регионите след отхвърлянето на османската власт. Любимият им пример са Балканите – качи-речи до Балканските войни Османската империя успява да запази силното си присъствие в региона и да осигурява мирното съжителство на различните народи в своите земи. Какво правят „освободените“ християнски държави, питат неоосманистите. Дискриминират мюсюлманите, провеждат етнически чистки и ги гонят извън границите си. През 1912 г. християнските държави успяват почти да изхвърлят османците от полуострова, но вместо да се кротнат, почват да се избиват и гонят помежду си: Междусъюзническата (Втора балканска) война, Първата и Втората световна война, войната в Югославия и, гледайки Косово днес, май предстои още. В заключение неоосманистите отбелязват, че за 5 века османска власт хора от различна вяра и народ са съжителствали спокойно…

Ако неоосманистите се оказват особено словоохотливи за турския характер на Османската империя, не е така по темата за изоставането спрямо Европа. Тя или се подминава с мълчание, или се споменава между другото, с пожелание да се вземе урок от нея. Журналистът Хюсеин Гюлердже пише в своя статия за „Завоевание 1453“:

„… И още нещо. Никой не може да обяснява интереса към този филм само като жалко фукане с миналото. В Завоеванието са използвани най-напредналите технологии и познания на епохата за леене на оръдия. Завоеванието е осъществено от един млад султан, който е бил най-добре образованият за времето си и е знаел шест езика. Разбира се, че ще се хвалим с миналото си! Но имайки предвид две неща… Първо, никога не трябва да губим смелостта си да критикуваме. Второ, никога не трябва да забравяме тежката цена за тези четири века изоставане; трябва да обръщаме внимание на науката и технологиите повече от всеки другиго.

Божествен дълг за мюсюлманина е да напредва в науката и технологиите!“[479].

Често по форумите и кемалисти, и неоосманисти твърдят, че историята е извор на познание и поуки. За кемалистите поуките от османската история са ясни – Османската империя е изживяла времето си и с право турският народ е потърсил нови модели от Запада, за да поеме по пътя на развитите народи. Империята остава като лош спомен и няма смисъл да ѝ се обръща твърде много внимание, тъй като едва ли нещо от нейното наследство може да се приложи в съвременния свят. Обратно, неоосманистите посочват, че османците са завещали решения на някои проблеми на съвременността с акцент върху толерантността и спокойствието, което империята е гарантирала на поданиците си. Освен това неоосманистите играят и върху друга, по-чувствителна струна от душата на турците: величието на Османската империя. Докато кемалистите могат да посочат като извор на гордост Мустафа Кемал Ататюрк, който е спасил турския народ от разпокъсване и чужда власт, неоосманистите изкушават далеч по-успешно с гигантска империя на три континента, играла в продължение на векове водеща роля в делата на Стария свят. Нещо повече. Някои съблазняват турците не само с миналото, но и с бъдещето. За да изясним смисъла на тези думи, ще цитираме писателя Мустафа Армаган, който по повод на филма „Завоевание 1453“ казва:

„Пред мен стои един портрет на Завоевателя, правен десет години след Завоеванието. На него пише: „Малкият джихад завърши, започваме големия“. Когато пък строил едно медресе, повелил на него да изпишат: „От малкия джихад отиваме към Великия“…

Завоевателя започна това Велико завоевание, но не можа да го довърши. Ала ни остави в завещание застиналото в онези камъни [на медресето] послание. Впоследствие Хъзър бей Челеби разтълкува така това послание:

„Предците не съумяха да вземат Стамбула,

взе го султан Мехмед и завеща: „Идущите!“.

Значи предшествениците му не са успели да завладеят Константинопол, но Завоеватели успя и завеща: „Идущите!“.

Идущите, значи следващите поколения… т. е. за днешния ден това сме ние…“[480].

Василевс Константин XI Драгаш Палеолог

Констатин XI е последният владетел на Византийската империя. Пети син на Мануил II Палеолог (1391-1425) и сръбската принцеса Елена Драгаш, той е роден през 1405 г. в Константинопол. На 20-годишна възраст му е поверена властта над Морея – провинция на империята на п-в Пелопонес. През 1438-1439 г. е регент в Константинопол, а през 1448 г. сяда на императорския престол. Управлението му е кратко и драматично – Константин XI трескаво търси съюзници, за да защити загиващата империя от османските турци. Не се поколебава и да продължи политиката на последните ромейски владетели за сближаване с папата в Рим на базата на компромис с православните догми и сключване на уния. На 12 декември 1452 г. василевсът лично провъзгласява единството между католици и православни на тържествена церемония в църквата „Св. София“, ала това действие не дава очакваните резултати: папата не осигурява необходимата помощ срещу османските турци, а отгоре на всичко броженията сред византийците срещу унията придобиват опасни размери. Някъде по това време великият дукс Лукас Нотарас изрича знаменитите си думи: „По добре султански тюрбан насред Константинопол, отколкото папска тиара!“. Няколко месеца по-късно започва обсадата на Константинопол. На 29 май, по време на последния пристъп на османските войски, Константин XI намира смъртта си в първите редици на отбраната, а заедно с него намира своя край и Византийската империя[481].

В „Завоевание 1453“ ролята на Константин XI е изпълнена от Реджеп Актуг. Външният вид на василевса ни внушава, че той е изнежен човек: бяло и гладко лице, невиждало никога палещите слънчеви лъчи или суровия зимен вятър, възчервени устни, грижливо фризирани и сресани коси и брада, дрехи от скъпи платове, прикриващи отпусната и пълна фигура, слаби ръце, свикнали да вдигат най-много бокал с вино, какъвто впрочем василевсът честичко надига през целия филм. Освен изнежеността, Константин XI е показан като лекомислена и импулсивна личност. Още в първата сцена, когато му съобщават за възшествието на Мехмед II на османския престол, той посреща новината с присмех над младостта и неопитността на Мехмед. Оттук през целия филм Константин демонстрира чувство на превъзходство над османския си колега, подиграва му се, изпраща му заплашителни писма, в които държи назидателен тон. Той е сигурен във всеки свой ход и дори когато губи, с приповдигнато настроение и пренебрежение заявява, че следващия път султанът ще си намери майстора. Лекомислието на василевса е гарнирано с голяма доза чревоугодничество и сладострастие. В половината филм той е все на маса, претрупана с печени прасенца и агънца, деликатеси, екзотични плодове и вина. Големите, отрупани със скъпоценни камъни бокали са ключов елемент от външния му вид и без значение дали е на съвещание на държавния съвет, диктува писма до други владетели или приема височайши гости, щом изреди няколко по-длъжки изречения, Константин си плакне устата с вино. Покрай печените агънца и алкохола край него често могат да се видят един друг вид, по-крехки агънца – оскъдно облечени девойки със стегнати тела и приятно закръглени бюстове. Меракът на василевса за пиршества и жени е неизчерпаем. Например той обсъжда важни държавни дела със съветниците си при закрити врати, т. е. съветниците му се наливат с алкохол на пейка край басейн, а самият Константин е в басейна с три наложници; в средата на обсадата на града, след неуспешен османски пристъп, Константин прави грандиозно празненство, отново с много вино и красиви жени. Василевсът винаги е придружаван в тези си начинания от своята свита. Един човек от свитата обаче – споменатият по-горе велик дукс Нотарàс – се опитва да вразуми господаря си, ала напразно – въпреки че предугажда всичките му провали, Константин никога не се вслушва в него. Нотарас присъства и в последната сцена, в която Константин XI се появява. Османците вече прехвърлят крепостните стени и изходът на битката е ясен. Нотарас предлага на василевса да избяга с кораб от града, ала василевсът отказва и с горчивина заявява, че му е останало единствено да умре с чест. Така накрая представяният като хедонист и недалновиден политик византийски владетел получава възможност от режисьора да завърши живота си с достойна смърт, но само след като лекомислено го е пропилял.

Образът на Константин XI не буди чак толкова разпалени спорове у зрителите, колкото образът на Мехмед II. Може би турците възприемат начина, по който „Завоевание 1453“ изобразява византийците и техния владетел, за нормален. Така по форумите рядко могат да бъдат открити някакви забележки по този въпрос, освен ако не са предизвикани от някоя критична статия на някой интелектуалец.

Тук ще направим малко отклонение. В предходната част откроихме спора между кемалистите и неоосманистите. Тук ще се занимаем с още една група хора, които условно ще наречем „прозападни“. Наричаме ги така, защото нейните представители са най-вече интелектуалци, учили или работили на запад, владеещи западни езици и симпатизиращи на западните ценности и начин на живот. Те донякъде имат общи възгледи с кемалистите – например симпатиите към западния начин на живот, ала за разлика от кемалистите са върли противници на национализма. Тази група е по-малка и се радва на по-малко поддръжници сред коментиращите зрители на филма в турското интернет пространство, отколкото другите две групи. Именно прозападните повдигат въпросите за образа на василевс Константин XI, на свитата му и въобще на християните от „Завоевание 1453“.

Сравнението между османския и ромейския владетел предизвиква у прозападните въпрос – защо Мехмед е представен като благочестив гений, па макар и с някои недотам предизвикващи възхищение черти, а Константин е окарикатурен като пияница и сладострастник, потопен в разкош и разврат. Журналистката Емине Йълдъръм пише:

„Ако този филм полага толкова усилия да покаже … султан Мехмед II като човешко същество, което също има колебания, тогава не би ли трябвало да направи същото и за другата страна? …

При положение че се гневим толкова на унизителния ориенталски образ на Изтока в западните блокбъстъри, трябва да имаме поне приличието да не правим същите грешки“[482].

По-нататък продължава да пита доколко е уместно султанът и армията му да бъдат представяни като героични бойци, морално превъзхождащи декадентсткия византийски император и неговото обкръжение; дали е уместно от големия екран да бъде пропагандирана бойната слава на османците, съчетана с чувство за цивилизационно превъзходство и подправени с щипка ориенталска благосклонност към по-слабия (това последното във връзка със сцената с влизането на султан Мехмед в „Св. София“). Коментиращите по форумите турци отчетливо се разделят на две групи: подкрепящи и отхвърлящи мнението на г-жа Йълдъръм и други мислещи като нея. Подкрепящите привеждат към аргументите си повече или по-малко реални исторически факти – Константин XI е бил аскет, разкошът, в който василевсът тъне, е измислен, тъй като в средата на XV век Византия е била бедна държавица и владетелите ѝ дори продавали свещниците си, за да посрещнат нуждите на държавната съкровищница. Те отбелязват още, че с такова едностранчиво изобразяване на византийския владетел филмът няма да има никакъв шанс да бъде приет сериозно в чужбина и ще бъде осъден като евтина националистическа пропаганда. И, разбира се, Турция ще бъде заклеймена отново като изостанала и живееща в друго време страна. Така например световноизвестният композитор Фазъл Сай заявява с горчивина за „Завоевание 1453“:

„Турска пропаганда за турци!

Постоянно хвалим турското геройство. … Защо другите да гледат този филм? Каква му е целта? Да накара западняците да кажат: „Ние, западняците … не сме толкова велики. Де да бяхме турци!“?“[483].

Тези думи на г-н Сай са посрещнати от всеобщо недоволство. Той бива призован да си гледа свиренето и да не разсъждава за неща, за които умът му не е достоен; дори да не се прибира в Турция, защото може „да му се случи нещо лошо“. Недоволните от г-н Сай изобщо не се вълнуват от мнението на чужденците – за тях те са морално прогнили и прилагат двойни стандарти. Доказателството са западни филми, които те считат за не по-малко националистични или представящи хората от Изтока като варвари: „Смело сърце“ (1995 г.), „Патриотът“ (2000), „Небесно кралство“ (2005), „300“ (2007), като последните два са много популярен пример за отношението на западняците спрямо арабите и персийците. Любопитно е, че противниците на г-жа Йълдъръм и г-н Сай не считат за нужно да коментират образа на Константин XI от „Завоевание 1453“ – явно в него не намират нищо лошо или неправилно. Наместо това те бързо изкривяват спора и го обръщат в кавга с лични нападки, сред които присъстват обвинения в отцепредателство, чуждопоклоничество и посегателство върху „турската чест“[484]. Особено силни са обвиненията към интелектуалците:

„Вие сте дегенерирали и позападнячени хорица, счели себе си за интелектуалци. Вие се стремите да бъдете не в помощ на нашата история и изкуство, а тяхна пречка“[485].

Това и е моделът, по който се развива всеки спор за образите на византийския василевс, византийците и другите християни в „Завоевание 1453“. От едната страна са противниците на тяхното окарикатуряване, които причисляваме към прозападните, а от другата – техните критици. Трудно е обаче да се проследи какви позиции заемат в този спор кемалистите и неоосманистите от предходната част. Най-често те предпочитат да запазят мълчание за разминаванията помежду си, тъй като темата е различна. И все пак по форумите могат да бъдат открити потребители, привърженици на кемалистите или неоосманистите, които в една тема спорят люто за османското наследство, за заслугите на Мехмед II и Ататюрк, ала в друга тема, където на дневен ред е образът на Константин и византийците, те влизат в своеобразен съюз, забравят за доскорошните си разлики и заедно клеймят общия враг – прозападните.

Противопоставянето на образите на Мехмед II и Константин XI е най-парливият момент от спора за образа на християните във филма. Самият филм е твърде едностранчив по отношение на последното. Въпреки окарикатурения си василевс, ромеите са представени като добри и хрисими хора. Всъщност некадърният им владетел е наказание от Бога – той налага пряко волята им уния с папата, приема в свитата си римски кардинал, вика за отбраната на града генуезци. Уплашени за вярата си, при това повече от католиците, отколкото от османците, византийците се бунтуват. Василевсът обаче с желязна ръка потушава недоволството, без да се поколебае да пролее кръвта на своите сънародници. Впрочем ненавистта между византийците и западняците е добре подчертана: в една сцена са показани издевателствата на кръстноносци над православно село, някои византийци постоянно припомнят за завладяването на Константинопол от армиите на Четвъртия кръстоносен поход (1204 г.), накрая великият дукс Нотарас слага поантата с цитираните по-горе думи за папската тиара и султанския тюрбан. В крайна сметка византийците са спасени и то не от кого, а от османците – последните ги отървават от Константин и им гарантират, че папата няма да посегне на тяхната вяра, а освен това ще пазят неприкосновенността на живота и имотите им (отново сцената в „Св. София“). Това послание налива вода в мелницата на неоосманистите – тезата за спасителния характер на османското нашествие за поданиците на балканските феодали е съставна част от тезата за толерантния характер на Османската империя. Прозападните обаче остро се противопоставят на подобна трактовка, неглижираща насилията и пролятата кръв, съпътствали завоеванията на османците, включително завладяването на Константинопол. По този повод журналистът Бурак Бекдил пише:

„Вместо скромно и тихо да отбележат годината 1453, турците шумно празнуват, за да напомнят на целия свят, че тяхната страна е твърде рядък феномен в Европа – хвалеща се с факта, че някога си нейният най-голям град е принадлежал на друг народ и е бил завладян с меч.

Трудно е да си представим британците да отбелязват завладяването на Лондон или германците – това на Берлин, при това като велик добродетел: „Ние владеем земите на чужд народ! Ах, там има и един Кипър…“. Скоро някой друг турски продуцент с нюх за печалба би трябвало да направи филм „Завоевание 1974“ или „Измиране 1915“.

За съжаление, милиони турци ще отидат по кината, за да се почустват горди със своите предци и да покажат на живо на децата си „нашето величие“. Ние сме велики не само защото „притежавахме силата на меча“, но, което е по-тъжно, защото все още прегръщаме тази идея. Може би това имаше предвид премиерът Реджеп Т. Ердоган, когато каза наскоро, че иска „да отгледа благочестиви поколения, които да прегърнат нашите „исторически ценности“„[486].

Г-н Бекдил също счита „Завоевание 1453“ за националистическа пропаганда и е загрижен за мнението на света за Турция. Текстът на г-н Бекдил е важен за нас не само защото е отличен образец за начина на мислене на прозападните, но и защото е много известен сред журналистите и анализаторите от световните медии, пишещи за „Завоевание 1453“ и играе значителна роля във формирането на мнението им за филма. Сега ще обърнем внимание на няколко чуждестранни издания, чиито статии се намират изцяло или частично преведени на турски език в турското интернет пространство. Те са интересни за нас, тъй като допълват критиката на прозападните към образа на християните от „Завоевание 1453“ и, подобно на забележките на прозападните, предизвикват бурни обсъждания сред самите турци.

В турското интернет пространство циркулират няколко статии на западни и гръцки издания, критикуващи „Завоевание 1453“. От тях най-популярни са три: на гръцкия ежедневник „То Прото Тема“, на германското списание „Виа Долороса“ и на американското „Тайм“, като и трите критикуват остро цивилизаторския образ на османците. „То Прото Тема“ заявява в статия със заглавие „Турската завоевателна пропаганда за 17 млн. долара“:

„Турските нашественици се представят във филма като владетели на света. Само дето режисьорът Фарук Аксой не е успял да покаже важните страни на историята – например масовата сеч и ограбванията, на които са били подложени византийците…“[487].

„Виа Долороса“ добавя:

„След като е превзел Константинопол и е обърнал „Св. София“ в джамия, Завоевателя е дал разрешение на войниците си три дни да убиват, плячкосват и насилват. Градът е бил потопен в кръв.

По-право казано, Турция не би трябвало да празнува деня на завладяването на Константинопол, а би трябвало да се засрами от вредите, които е причинила на човешките права и на християните. Препоръчваме на християните да не гледат този филм!“[488].

„Тайм“ заключва:

„Завоевание 1453“ е нов, струващ 17 млн. долара, облечен в стомана и размахващ ятаган разказ за обсадата и завладяването на Константинопол през XV век…

Някои критици в и извън Турция заклеймиха характера на филма като „анти-300“[489], изказвайки недоволството си от изобразяването на гърците като пантомими, едностранчиви негодници, страхливци, продажници, злодеи“[490].

Тези статии или части от тях могат да бъдат намерени в сайтовете на повечето информационни агенции, из блогове и форуми. По правило навсякъде се „радват“ на голямото внимание на турците. Острият език на статиите е посрещнат с не по-малко остри думи. Така критиката на „То Прото Тема“ е коментирана от анонимен потребител във форума на онлайн изданието „Хабертюрк“:

„Гърците да му мислят как да си спасят гащите от кризата, нас няма как да ни настигнат“[491].

Пак там друг анонимен потребител пише във връзка с публикациите на „Виа Долороса“ и „Тайм“:

„Говорите за събития отпреди 500 години. Вие [германците] само преди 60 години направихте на сапун цял народ [sic], а в Япония [вие, американците] хвърлихте атомна бомба. Какво стана с умрелите над милион в Ирак? Кой ще потърси сметката за избитите от руснаците само преди сто години татари в Крим и Казан? В Крим татари не останаха, бе! А Крит? Босна? Кипър? Азербайджан?…“[492].

Турците имат готови отговори на критиките на чуждите коментатори: не ни вадете кирливите ризи, за да не вадим вашите. Мнозина, без разлика на убежденията, се възмущават от двойните стандарти, прилагани спрямо турците. Сочат се и цитираните по-горе западни филми – „Смело сърце“ и другите, които отново служат за доказателство за национализма и двойните стандарти на западняците. Задочната полемика с чуждите коментатори не се ограничава само с подхвърляне на обиди и обвинения, в нея има и аргументирани с реални или мними исторически факти мнения. Отново изпъква ясно изложената по-горе теза на неоосманистите за цивилизаторската роля на османците като контрапункт на гръцките обвинения за масовите избивания и грабежи:

„…турците не са правили варварщини, както си мислят те [гърците], а са ги спасили от лапите на злите им управници и са им дарили свобода“[493].

Срещу чуждата критика турците във форумите и блоговете се изправят като стена. Разделението между кемалисти и неоосманисти не се среща и тук, както когато спореха с прозападните. И двете страни са солидарни пред осмеляващия се да посегне на „турската чест“ „общ враг“. Разбира се, има и хора с различно мнение, склонни да приемат мнението на западняците и гърците – това най-често са прозападните, но те са посрещани с обвинения в предателство и призиви да се изселят от Турция, като дестинациите варират от Западна Европа до Средна Азия:

„Щом сте такива цивилизовани хуманисти, напускайте тази държава [Турция] и се връщайте в Средна Азия, там да си правите размишленията!“[494].

В заключение да обобщим поведението на турските потребители на форуми и блогове по повод забележките към „Завоевание 1453“ от страна на свои и чужди критици. Щом по някакъв начин бъде засегната турската национална чест – пряко или косвено – турците стават нетърпими към чуждото мнение и бързо превръщат спора в шумна разпра с тежки обиди в родоотстъпничество. Подобно нещо в спора между кемалистите и неоосманистите за османското наследство почти липсва. Тонът там е по-възпитан, а историческите аргументи са предпочитани пред личните оскърбления. Там обаче турците са „свои“ и не си позволяват да обиждат националната чест. На такъв грях са способни само прозападните интелектуалци, чужденците и техните поддръжници. За това и според кемалистите, и според неоосманистите мястото на прозападните не е в Турция, а в чужбина – при своите идоли и господари.

* * *

В началото на настоящото съчинение отбелязахме общата оценка на няколко западни и балкански анализатори за „Завоевание 1453“: филмът е заклеймяван като националистическа пропаганда, но е и посочван като свидетелство за нарастващия интерес на турците към имперското им минало, израждащ се в агресивен национализъм; целият този интерес е провокиран от тона в политическия и културния живот, задаван от управляващата ислямистка Партия на справедливостта и развитието (AKP). Отбелязахме още, че анализаторите черпят информация за тези си съждения предимно от англоезичните версии на сайтовете на турските информационни агенции, рекламиращи се като „прозорец на света към Турция“ и се заехме да проучим по-внимателно турското интернет пространство, за да видим доколко заключенията на анализаторите отразяват настроенията на турците, предизвикани от „Завоевание 1453“.

Първо започнахме с проверка дали филмът е исторически обективен. С помощта на няколко водещи турски историци достигнахме до заключението, че разминавания с фактологията има, но без те да са фатални. Следователно филмът може да бъде приет насериозно, защото представя обективно (според турските историци!) събитията от средата на XV век. Междувременно доловихме и настроението на по-голямата част от зрителите: филмът е значително постижение за турското кино и трябва да бъде подкрепен на всяка цена. Тук обаче историците предпочетоха да напуснат обществения дебат за посланията на филма, ограничавайки се до критикуването на фактологичните неточности. Това, според нас, се отразява върху качеството на дебата, защото в неговото насочване водещата роля бе заета от журналисти и литератори. Така в турското интернет пространство по повод „Завоевание 1453“ циркулират няколко стари тези на турската историография, някои от които са едностранчиви и поощряват изкривяването на разбиранията на турците за собствената им история и историята на балканските им съседи – например тезата за освободителния характер на османското нашествие. В този смисъл е недопустимо нежеланието на турските историци да се включат в дебата и да поправят чрез своите знания едностранчивостта на тази и други подобни тези.

По-нататък в хода на работата ни се откроиха три групи, демонстриращи забележителна устойчивост на възгледите си: неоосманистите, кемалистите и прозападните. Заради мястото, което прозападните заемат в турското интернет пространство – англоезичните версии на турските медии, те заемат и централно място в анализите на чуждите коментатори. Поради това между техните оценки за „Завоевание 1453“ има големи сходства. Само че от друга страна прозападните заемат твърде малко място в турското интернет пространство. И ако читателят концентрира своето внимание върху тях, а също така и върху мненията на западните анализатори, ще остане с погрешно впечатление за възприемането на „Завоевание 1453“ от турските зрители.

Общата еуфория на масовия зрител и коментарите на прозападните създават представа за монолитен, агресивен национализъм, радващ се на симпатиите на голяма част от турците. Тази фасада обаче прикрива един дълбок и немаловажен конфликт – по въпроса за османското наследство между кемалистите и неоосманистите. За това допринася и отношението и на двете групи към чуждата критика: макар и кемалистите да имат някои общи възгледи с прозападните, щом някой, било той чужденец или турчин, посегне на „турската чест“, те не се свенят заедно с неоосманистите да го оплюят и да го подканят да напусне страната. Когато кемалистите и неоосманистите останат насаме в някой закътан форум, те веднага започват лют спор за това кой е по-велик – султан Мехмед II или Ататюрк, кои са османците и дали трябва да се реабилитират и т. н. Влизайки в пререкание, двете групи се борят за симпатиите на турците. Всяка от тях предлага свое тълкувание на миналото, а оттам и различни модели за изграждане на обществото – кемалистите предлагат „стрелите“ на Ататюрк: светска държава по западен образец и национализъм; неоосманистите пък предлагат толерантността на исляма и величието на една позабравена империя. Някои неоосманисти дори си позволяват да говорят за джихад, макар и твърде мъгляво – например цитираният по-горе писател Мустафа Армаган, който впрочем е популярен в Турция. Читателят може би ще се запита коя група взима надмощие. На този въпрос настоящото изследване няма как да отговори, защото отговорът е извън възможностите му. Все пак бихме отбелязали, че разделението на кемалисти и неоосманисти (най-вече) отразява и моментното разделение на турското общество на светски и ислямисти. Това разделение дава своето отражение и в политиката: съответно Народно-републиканската партия[495] (CHP) и управляващата AKP.

Чуждите анализатори приписват именно на AKP възраждането на интереса към османското минало. Това може и да е така, но в турското интернет пространство политизиращите коментари са малко, поради това и не обърнахме внимание на този въпрос. Някои интелектуалци правят връзка между интереса към османците и управляващата партия – това са хора предимно от групата на прозападните и, по-рядко, от групата на кемалистите. Сред масовите потребители на форуми и блогове обаче политизиращите коментари са изключителна рядкост. Причината за това, може би, е относителното спокойствие в турския политически живот в месеците февруари-април 2012 г., от когато датират повечето коментари. Може би поради това и свързването на политиката със „Завоевание 1453“ в частност и интереса към османското минало в по-общ план не е било особено популярно.

И така. Ако трябва накратко да си отговорим на въпроса доколко чуждите анализатори са доловили настроенията на турците по повод „Завоевание 1453“, можем да кажем следното. Да, филмът е откровена пропаганда (за това е достатъчно да се гледа самият филм). Да, интересът на турците към историята на Османската империя нараства (за това свидетелства не само „Завоевание 1453“). Да, този интерес към миналото може би е провокиран от AKP. Но интересът към миналото носи противоречия или по-скоро раздухва стари вражди – между светското начало на Република Турция и османското наследство. Така че в случая притесненията от монолитността на турския национализъм, радикализирането му в посока външна експанзия, дори притесненията от т. нар. „неоосманизъм“ на AKP[496] са пресилени. Турците все още не са решили проблемите, наследени от историята си. А доколко те ще ги превъзмогнат или ще поемат (или продължат) само по пътя на едното… нека да завършим с баналната фраза „Времето ще покаже“!

Никола Раковски е студент в специалност „Минало и съвремие на Югоизточна Европа“ в Историческия факултет към СУ „Св. Климент Охридски“.

Коментари (10)

- 07-03-2014|капка лалова

Аз приемам за обективни следните две констатации:“…макар и кемалистите да имат някои общи възгледи с прозападните, щом някой, било той чужденец или турчин, посегне на „турската чест“, те не се свенят заедно с неоосманистите да го оплюят и да го подканят да напусне страната.“

По този начин:“… Турците все още не са решили проблемите, наследени от историята си. А доколко те ще ги превъзмогнат или ще поемат (или продължат) само по пътя на едното…“

Капсулирането около „турската чест“, готовността за нивелиране на различията, както и за „оплюване“ …показва, че „превъзмогването“ на проблемите е една фасада. „Тази фасада обаче прикрива един дълбок и немаловажен конфликт…“

Най-вероятно този филм е симптоматичен за циклично завръщащите се кризи в турското общество, както и за неговата относителна изолация: „…Именно поради вглеждането ни в историята през прозореца на етноцентризма не можем да разберем значението за световната история.“…

„…никога не трябва да забравяме тежката цена за тези четири века изоставане…“. Това е нормално. След „еволюционен“ скок посоката на движение не е само напред, защото скокът се нуждае от „запълване“…

На мен статията ми харесва. Балансирано са показани различни гледни точки, възгледи, оценки, като прогнозите и оценките на самия автор остават дискретни. /За разлика от собствения ми „недискретен“ прочит.

- 09-03-2014|Осман бей – За Варна и Косово

Филмът беше излъчен от една телевизия с национално покритие по малките часове на нощта. Интересно беше изявлението на втория Мехмед: „Бихме ги при Варна и Косово. Сега ще ги бием при Константиния“. Това е дълбоко обидно за нас. Дали е справедливо? Будапеща е под османско 300 г.! Има гравюри, които показват града в минарета на мястото на всички катедрали! Има и едно градче Хаймбург (да не се бърка с Хамбург!), което е на словашко-австрийската граница. Централната му улица и днес носи името Блутщрасе, кървава улица, на която османлиите се заселили, след като изклали всички християни. Разбира се сега там има прекрасна катедрала, която е на мястото на минаре, което е издигнато върху катедрала.

Не сме намерили сили да подкрепим Владислав, не сме се разбрали с братята си християни. Това е истината. Историята за крал Владислав не е прочетена от българите. Не е ясно кой го убива. Има мълва, че в основата на гибелта му са два полка от еничари – сърби и българи! Не можем да се произнесем, а и не е ясно дали искаме да знаем колко велик е нашия позор.

Константин е поставен между чука и наковалнята. Папата иска да наложи католицизма на Константинопол, но духовенството на града се изправя срещу него. По-добре османлиите, отколкото другите християни. Това води до рухването на града. За пореден път християни срещу християни.

Ролята на Папата също е демонстрация на един слаб човек или интригант в сложно кризисно време. Резултатът от войната го доказва. Франция и Англия се бият десетилетия, войските са обезкръвени. Германия не съществува, има малки държавици, потънали в боричкания. Италия я няма, има Генуа с наемници. Европа е в тежка криза! Османлиите са единни. Това е посланието на филма. Успяват тогава, дали ще успеят днес?

Имперските амбиции на големите Турция и Русия се възраждат, но дано Европа да не е толкова разединена и слаба, дано и ние да знаем какво искаме!

- 09-03-2014|Иван

Чудесна статия. Не е необходимо да си казва гледната точка. Подобна статия може да се напише за всеки един народ, без изключение, и нейната версия на историята. Особено показателно е какво става с подобни статии в това списание- същите безсмислени сблъсъци между съфорумците и изживяващи се за „инетектуалци“ и „историци“ капацитети.

- 16-03-2014|romeo – българско стадо

Кретенският, овчият страх на българите от турци, турска инвазия, турско робство и други подобни архаизми, правят българите лесно манипулируеми от всеки, който пожелаие да ги подмята и съсипе от страх и смях – руснаци, американци, европейци, чукчи. Този страх е лабораторен продукт на главно руски експериментатори, от които не се изискват особени качества, тъй като българите, поддържайки сами у себе си страха и славата на подплашено и сгушено стадо са много лесни за манипулиране, стригане, обезличаване. При това овчият им страх се произвежда и поддържа от няколко чисто български парии под наем.

- 17-03-2014|Самолет 005

Напълно споделям казаното от антрополога проф. д-р Тайфун Атай във връзка с филма „Завоевание 1453“, което мнение е отразено и от Капка Лалова:

„Именно поради вглеждането ни в историята през прозореца на етноцентризма не можем да разберем значението за световната история…“

Въпросът е – а нима име за цел да разберем световната история; нима сме стигнали етап, в който ще сме световни по нагласа?

Когато човек разглежда историята на Турция, Гватемала, Холандия или Виетнам, наистина и разбираемо е, да се вгледа в народа, произвел тази история, и дори не в народите, произвели тази история, а камо ли в света. Светът обаче (доколкото знам, може би и погрешно!) като обществени формации преминава през първоначалното – род, след това племе, след това народ, после идва нацията и накрая корпорацията… „Smile“. (това го научих кацнал на покрива на сръбския паметник Косов Полье, но за тази история малко по-надолу)… Ние хронологизираме историята по години, защото така е най-лесно. Такава е идеята, но ефектът е пагубен. Това е все едно да сравняваш развитието на амебата през 1543 г. с развитието на птицата додо и с развитието на човека. Хората в по-истински научните центрове пишат история на прогреса; история на науката; история на мюсюлманската култура. Във всички тези истории може да се спомене за Турция, Холандия, Виетнам и Гватемала (дори и като липсващи!)

Поради това изказване като „Бихме ги на Косово, бихме ги във Варна… бихме ги на стадион Уембли!“ е чиста идеология. То не е история, ако имаме за цел да отделим историята от идеологията, тоест науката от религията…

Когато бях в Косово и посетих „сръбската Шипка“, тоест култовия паметник на сърбите, това беше време на устремен разцвет и развитие на младата Косовска формация. Паметникът беше тъжна гледка – неподдържан, с изсъхнали и прегорели от слънцето цветя и венци, без ток, една котарана от породата „калико“ внасяше нещо като анданте в гробовната атмосфера. На входа ме провериха за оръжие. До паметника отидох с такси за 50 евро, което автомобилченце се разпадна на съставните си части, купени от Илиенци пред портала на паметника и шофьорът моментално се заби под него, за да го поправя, докато разглеждах паметника… Самият паметник е много хубав с вътрешни стълби и мраморни плочи, на които са изписани подвизите на сърбите от Адам и Ева до Милошевич. Това е чуден замисъл, но не при такъв контекст. Излизайки на върха на паметника се вижда цялото Косовско поле (абсолютен близнак на Софийското), но в подножието на Шар планина виждаш огромен, но изоставен завод за стомана с поне 30 коловоза за тежки влакове. Сега прехвърчат само молци. На самия покрив на паметника има огромна тераса за туристи с карта на бойното поле. И какво да видя – от едната страна се бият турци, поморавци, българи и още някакви народи, а от другата пак същите народи но вместо турци – сърби. Е, те това е стринко Марийо! Там са се били не нации, а племена… водени от бате Райчо (примерно). А ние продължаваме да си сравняваме амебата с додо и с човека през хилядо и незнам си коя година на базата на какво? На базата на съвременния ни светоглед. Все едно да тъсим трамвай номер 5 по време на Косовската битка. И се радваме на този подход.

Та и филми правим.

Винаги съм казвал, че за да се осъзнаем поне малко за това, какви сме, всеки българин трябва да посети задължително в Одрин – „яллъ гюреш“ на Къркпънар. Това са мазните борби на островче обрасло с тръни послед Тунджа, които борби векове наред са били край Харманлъ (пак обрасъл в тръни), но сега Харманли е българско и тръните са магарешки (ако трябва да направя реверанс към турците с имитация на турски хумор, който българите изобщо не познаваме). Там на островчето историята може да се опише от гледна точка на развитието на тестостероновия прогрес, защото за една седмица има такова тестостероново цунами в таз мила Тунджа, което може да отнесе докторските степени на всеки историк. Там може да се напише история на спермата… не биология, не еволюция, не еякулация. Просто история на спермата! И тя ще е по-истинска от завоюването на Константинопол. Уверявам ви!:):):)

- 17-03-2014|Самолет 005

Извинете, но допуснах лапсус калами (грешка на клавиатурата) – нека по-горе Косов Полье да се чете Косово Полье…

- 17-03-2014|Иван

Историята, такава каквато я познаваме и изучаваме, има един грандиозен проблем- представя хронологично и последователно някакви дати, от които се вадят теории и изводи в последствие, без никой да споменава, че живота е напълно хаотичен и нелогичен.

Има един автор, Насим Талеб, който напълно осмива тази предпоставка с много прости и гениални примери за тезата си от Пъравата и Втората световна война. След нея естествено се е изказал всеки жив историк и теоретик изградил своя си теория и разбиране, забравяйки че по същото време хич не е имало логични тези и следствия, да не говорим и за обяснения за тези войни.

Друг е въпроса, че всеки се опитва да е оригинален със своя си теза, което няма лошо, особено за егото му, но това спада към прозата и литературата, а не на наука.

И историята не е наука, както и икономиката, колкото и да се иска на много хора да е обратното.

- 17-03-2014|Самолет 005 – re:
Иван писа:

И историята не е наука, както и икономиката, колкото и да се иска на много хора да е обратното.

Съгласен! В икономиката няма грам логика. Ако имаше такава логика щеше ли хотел, построен насред ливади за милиони, да си стои с години и да чака допострояване. Ако на икономиката липсва логика, то какво липсва на историята, за да бъде наука?

- 17-03-2014|Иван

За икономиката същия автор си е казал мнението надълго и широко, разгромявайки всички глупаци и самозванци, окупирали почти всички сфери на съвременното общество.

Липсва основното, за което претендира- истинност и обектовност. От което следва и липса на практичност, по простата причина, че всяка гледна точка може да се приеме за относително правилна, в зависимост от инетелкта и красноречието на автора.

Това няма как да бъде наука.

- 19-03-2014|Боян

Браво на автора -- отлична статия! Задълбочен подход, методичност, богат изворов материал! На фона на политическата ни върхушка и журналистическата такава, радващо е, че имаме толкова надарени младежи!

„Българският Великден“ като консервативна утопия

Автор: Яни Милчаков

„1929“ – с предчувствията на „1984“

Без знаменателни хронологии, нека започнем с едно случайно и далечно съвпадение. През 1929-та в Дивдядово се ражда Тончо Жечев. През същата година в Бон се появява един превъзходен анализ на консервативното утопийно[497] мислене. Дължим анализа на една от най-силните книги, които хуманитаристиката на ХХ век е завещала на днешната социологическа мисъл. Това е „Идеология и утопия“ на Карл Манхайм. [498]

Ученият пише своя труд с мрачни предчувствия за неизбежната катастрофа, към която тоталитаризмът[499] тласка Европа. Манхайм анализира социалната роля на интелектуалците като интерпретатори на света и съдбите на техите интерпретации в различни обществени системи. Социологът отговаря на въпроса как реагират дескриптивните апарати и изследователските стратегии на хуманитарния учен спрямо властовия монопол на такива идеологии и доктрини, които поставят превантивни блокади пред рационалните стилове на мислене, пред познавателния акт и критичния анализ. [500] Така Манхайм очертава колективния образ на една драматична категория мислители. Това са „мислителите под натиск“.

Можем ли да смятаме Тончо Жечев за такъв тип мислител? Няма еднозначен отговор на този въпрос. Преди всичко защото самата категория „мислител под натиск“ може да се въобразява условно и да се характеризира научно само върху фиксиран исторически и културен опит; биографиите на много мислители и писатели, които живеят във времена на безпрекословни табута, на клади с книги и на концлагери подсказват, че дори в затворени обществени системи могат да съществуват като тайни или камуфлирани замисли и експресивни практики много степени на интелектуална и творческа свобода или несвобода. Ясно е, че Езоп, Сократ, Овидий, Галилео Галилей, Джордано Бруно, Чарлз Дарвин, Зигмунд Фройд, Алберт Айнщайн, Ортега и Гасет, Валтер Бенямин, Михаил Бахтин, Ернст Роберт Курциус, Димитър Михалчев и Салман Рушди представляват различни типове „мислители под натиск“ в различни неблагоприятни, враждебни и опасни за техните думи и теории социалнополитически ситуации. В най-критичните житейски моменти от хода на обществената биография на Т. Жечев, ако съдим по свидетелства като това, негови статии са давали поводи на някои от „факторите“ в НРБ да прибягват дори и до заплахи с концлагера Белене:

…през лятото на 1967 г.,/ …/ по негова статия за състоянието на критиката се разгръща необуздана и явно режисирана кампания. Страниците на вестниците и списанията се изпълват със статии срещу него. В тях той е наричан „мерзавец, консерватор, мистик, националист, нагаждач, реакционер, конформист, неоконсерватор, кариерист“ (епитети из личната колекция на Т. Жечев). Разбира се, на никоя от тия клеветнически статии не му дават правото на отговор

Сега някои могат да се запитат как тогавашните партийни велможи са търпели такъв таралеж в гащите си? Как не са го изгонили, репресирали, убили? Та на други съпартийци не прощаваха много по-малки прегрешения. Това, че в началото е бил несъмнено „наш“, че се е мъчил да се застрахова в писанията си с лицемерния постулат на Ленин за новата социалистическа култура, която трябвало да се изгради върху най-доброто от дотогавашната култура на „прогресивното човечество“ съвсем не би могло да го защити и спаси. Един зав.-отдел на „Агитация и пропаганда“ при ЦК на БКП истински се зачудил, като го срещнал на улицата: „Вие още ли не сте в Белене?“ Друг, приятел от ремсово време, председател на КДС (Комитет за държавна сигурност), също ще го запита изненадан: „Ти още ли си в София?“ На което Т. Жечев отговорил с печална усмивка: „Защо питаш? Да не би да не са изпълнили някое твое разпореждане?“501

След това идва един деликатен въпрос. До него ни водят сенките в биографиите на някои от големите хуманитаристи на ХХ век (тук ограничаваме примерите само с философи и литературоведи) като Мартин Хайдегер, Пол де Ман, Пол Рикьор и Волфганг Кайзер, които до 1945 г. са активно ангажирани с културната политика на нацизма: как да описваме случаите, когато самият мислител действа като елемент от интелектуалната машина на натиска? Още повече, ако се е превърнал в такъв не поради човешки страх, личностно малодушие или опортюнистично преследване на кариерни облаги, а с дълбока вътрешна убеденост, че точно по този път би могъл да реализира научната си мисия като учен и своя дълг като гражданин?

Извън тези дилеми е ясно, че абстрактни са и двата полюса, ако си представим, че на „тъмния“ от тях хуманитарната наука е принизена единствено до нейния статут на „обслужваща пропагандно-идеологическа сфера“, а „светлият“ въплъщава утопичния проект на Фр. Бейкън за Новата Атлантида като остров на абсолютната научна свобода. Но все пак, допускайки, че тези два полюса са възможни във „възможни светове“, ще се убедим, че сплитанията на човешко, социално, научно и политическо между тях могат да бъдат разбрани и оценени не с формули за универсални зависимости, а само в биографични разкази, анализи на конкретни текстове и реконструкции на социалноисторически ситуации.

Така погледнат, три десетилетия след неговата поява „Българският Великден…“ продължава да бъде литературоведско предизвикателство в няколко важни аспекта.

Полемиката: нейните (извън)литературоведски аспекти

Сред казаното и писаното за книгата на Т. Жечев досега[502], искам да призная пристрастията си към един сравнително неотдавнашен анализи на книгата, към който някои от настоящите редове са маргиналии. Това е статията на Г. Тодоров „Българският Великден – повърхността и същността“.

Книгата „Българският Великден“ беше за тогавашното време истинско събитие. Тя реабилитира цял кръг от позабравени дейци и въпроси, цял един светоглед: „консервативен“ и еволюционен.

В ония години господстваше „революционният“ светоглед. За главна магистрала на историята се смяташе линията, която минава през партизаните-антифашисти, септември 23-та, Бузлуджанския конгрес, Априлското въстание, Ботев, Левски, Раковски, четничеството, хайдутите и т. н. – „младите“.

На този фон книгата на Тончо Жечев – с избора на тематика, с личностите, които вадеше от сянката, със самия си тон дори – беше нещо ново. Новото бяха добре забравените „стари“ – еволюционерите – чиито исторически права авторът възстановяваше.

Книгата улучи дамара на своето време. Стана класика. Тя ще продължава да живее и в бъдеще, но не заради научни открития и прозрения, а защото е писана с ум, сърце, преданост и вдъхновение.

В живата галерия от възрожденски образи, които Жечев пресъздаде в своята творба, най-важният портрет е на самия автор. Книгата на неговия живот стана и книгата за неговия живот…

На повърхността Великденската акция от 3-ти април 1860 г. в църквата „Св. Стефан“ в Цариград е един триумф. В по-дълбоката си същност това събитие ознаменува ключовия провал в историята и светогледа на българите от тогава до днес: десакрализацията. Общественият дебат по въпросите, повдигнати от „Българският Великден“, тъкмо сега е на дневен ред. И още: /…/ „Българският Великден“ е една от най-важните книги у нас през последните 50 години, а задълбоченото обсъждане по нея още не се е състояло. Тъкмо заради уважението към светлата памет на Тончо Жечев сме длъжни да проведем този дебат. Инак неговият главен труд ще се мумифицира в клише. [503]

Още с появата си „Българският Великден или страстите български“ събуди различни реакции. Някои издаваха културен провинциализъм, други – идейна догматика, трети- снобизъм. Книгата продължи да привлича със спорните си страни и след 1989 г. Показателна дори е посмъртната полемика за Тончо Жечев. Тя започваше с апотеоз и агиографско преклонение пред неговата личност като „Апостол на възкресението“ – и продължи в значително по-критично, а дори принизяващо, което не означава и по-рационално аргументирано равнище[504] Има обаче и мнения, които тъкмо защото са били писани „за чекмеджето“ и не от името на институции, днес допълват представата ни как и възприемана книгата преди три десетилетия – в автентичния контекст на „нейното“ време. В своя монументален дневник (1939-1987), който преди 1989 г. не можеше да бъде публикуван, критикът Борис Делчев коментира текстовете и личността на Тончо Жечев в специфичен оценъчен тон. Свидетелствата на Делчев са особено интересни не само поради дългия и драматичен път, по който те като част от един изключителен за българската културна традиция човешки документ достигат накрая до своя читател едва след смъртта на мемоариста.505 Авторът на дневника е един от малцината типично градски български интелектуалци. Активен и репресиран комунист още от 1930 г., литераторът спечелва обществен авторитет и име в следдеветосептемврийска България. Запазва го до края на живота си, въпреки че самият Т. Живков през 1963 г. го напада персонално в официална реч. Все по-острите несъгласия у Делчев с реалностите на „реалния социализъм“ (и то в българската му версия, която критикът точно определя като „дебелашка“), раждат у него бунта на съвестта и предопределят поведението му на критичен самотник. Като нравствен човек на автентичната интелектуална левица той не може да се примири с очевидностите зад официалната пропаганда в СССР и „лагера“. От средата на 60-те години ресталинизацията настъпва във всички сфери. Веригите на съветските танкове в Прага 1968 г. пресичат всякакви реформаторски надежди за „очовечаване“ на системата и либерализация на културата.

В тази унила атмосфера повечето страници на дневника на Делчев са изпълнени от сарказъм и негодувание срещу бюрократичните абсурди в социалния живот и патологиите в икономиката и пазара, срещу културната самоизолация на страната, обществения упадък, моралната корупция на писателската среда, вездесъщия непотизъм и циничните привилегии на номенклатурния апарат в България. Към „апарата“ Б. Делчев с укор причислява и Жечев, но разбира и неговата психологическа противоречивост.

Някои критици интуитивно формират контрастната двойка Борис Делчев – Тончо Жечев като „класически /2 примера-б. м./ за потенциала и границите на официална реализация на подготвения и ерудиран марксистки литературовед и моралист“[506] Откровено трябва да се каже, че Б. Делчев не симпатизира нито интелектуално, нито морално, нито граждански на Т. Жечев. Причината не е само в разликите между тях като поколения, кариери и психологически типове. Не е и в извечните български нагласи, за които се знае, че автоматично превръщат личната неприязън в литературна вражда, или обратното. Б. Делчев е ерудит, свързан силно с ценностите на европейската лява култура на ХХ век. Той я познава добре от прекараните години в Париж преди и след 1944 г.; френският шлифер, френската барета, френските вестници и списания в ръката не са само външни атрибути на впечатляващия му публичен образ. Мнозина от онези, които приятелски или колегиално са общували с него, го помнят като доста тежък характер – за разлика от присъщата на Т. Жечев сантименталност пред сенките на историята, спомените на рода и човешките драми на живота. Зад контраста „Делчев-Жечев“ обаче отчетливо личи противопоставяне между българското „западничество“ и… – тук не бихме могли да употребим дискурсивния антином „народничество“ или „славянофилство“, както е в руския контекст- и българската боязън от западната култура, убедеността, че, грубо казано, писаното на руски плюс преоткриването на някои стари български мислители от Възраждането до 1944 г. „ни стигат като интелектуален кръгозор“. Този мотив определя позициите на Т. Жечев във всички явни и дискретни полемики с негово участие, които са голяма и важна тема. Б. Делчев определя дистанцирано Тончо Жечев като „даровит човек с консервативна мисловна нагласа“[507]. Но по-нататък дневникът съдържа десетки иронични и хапливи подмятания именно за консерватизма на Т. Жечев. Неговата привързаност към руската славянофилска и историософска мисъл от ХІХ Делчев определя като „регресивна еволюция“, писането му- като „просмукано явно или скрито от консерватизъм, мистика, славянофилска идеализация на миналото в духа на бердяевщината“.

Делчев ясно схваща „алтернативността“ на Тончожечевите идеи спрямо агонизиращата в две- три заклинателни формули, но все още непоклатимо официална догматика на „пролетарския интернационализъм, социалистическия реализъм и марксистко-ленинската естетика“. Критикът обаче съвсем не е убеден, че точно призивът на Т. Жечев „напред към миналото!“ може да освободи интелекта, културата и критичния анализ на социалните феномени. Наистина, най-неубедителното и най-наивното у Т. Жечев се съдържа в мисли и пасажи като следващия:

Светът ще продължи по своя път като заличи от духовната карта невероятните плачове, радостни подрипвания, стенания, възторзи и печал на нашите деди. Създаваше се ситуация, /в средата на 60-те години.- б. м./ в която нашата култура беше заплашена да изчезне също тъй безвъзвратно, както по онова време изчезваше вселената на класическото българско село.[508]

Проблемът не е само, че „плачовете“, „подрипванията“ и „стенанията“ са реакции, типични за предмодерното, да не кажем – първобитното общество, където липсва комуникационната култура на социалното самообладание и дисциплина. Не е и в заядливите реторични въпроси към някогашния вдъхновен младежки активист на колективизацията Т. Жечев: чия политика заличи в демографски, икономически и морални категории българското село, пренасяйки го в крайградските панели? Проблемът е в студената истина, че хармонична „вселена на българското класическо село“- освен в искрения идиличен унес на Тончожечевата носталгия и в псевдонаучните галиматии и конюнктури на т. н. „народопсихология“ – никога не е имало; дори и „каноничната“ българска литература може да илюстрира това с безброй „мили родни картинки“ и с контрастни герои като Лазар Дъбака – и Нане Стоичко, като Пенка -и Цековица, като Серафим- и Юрталана… С цялата си забавност и чудомировите типове – характерни за единствения традиционно идеализиран период на българска стабилизация – 30-те години – ни водят в свят, който носи общите очертания на „провинциална идилия“, но въздействува много повече като антиидилия.

Да се отговори сериозно на някои от сериозните въпроси обаче, които предизвика „Българският Великден…“ не позволяваха нито официалната идеология, нито извивките на нейната поредна конюнктура в тогавашна България. Така не получи отговор може би най-важният въпрос от литературоведско гледище.

Защо книгата на Тончо Жечев трябва да се чете и разбира като литературоведски труд? И като труд от каква хуманитарна област трябва да бъде четена най-пълноценно?

Утопията – жанрът като колебание

Най- вероятно отговорите, които насочват прочита на „Българският Великден“ в литературоведски категории, биха изтъкнали няколко негови структурни нетипичности. На първо място- пред нас е рядко хетерогенно литературноисторическо съчинение. Без да изчерпваме тук техните дефиниции, отделните концептуални откъси и глави на книгата попадат под класификаторски дефиниции като: „емоционално посвещение“, „личен спомен“, „културноисторическа панорама“, „пътепис“, „биографичен очерк“, „психологически портрет“, „цитиран документ“, „политически мемоар“, „църковноисторически анали“, „геополитически концепции“, „историософски съждения“, „визионерство“, „дипломатическа кореспонденция“, „митология“, „литературен анализ“, „народна демонология“. Резкият завършек- а според много тълкувания на книгата- липсата на завършек на това жанрово многообразие усилва неговото литературно възприемане.

На второ място – неговият автор не крие своите най- силни емоционални пристрастия към народопсихологията и философията на българската история, които дословно възприема като духовна среда на художествената литература.

Важен биографичен детайл е също, че замисля и пише „Българският Великден…“ литератор, който от 70-те години, въпреки споменатите напрежения и спорове около името му, вече се радва на сериозна културна репутация, на обществен авторитет и на относително висока политическа позиция в определяната според тогавашни идеологически критерии „духовна сфера“. Има своя тежест и аргументът, че размислите на Тончо Жечев върху „Изворът на Белоногата“, с които формално завършва (и не завършва) книгата, сякаш включват като свой исторически обяснителен контекст всичко, разказано преди в едва ли не „лирическа обратимост“. Доколко обаче разказите за българските радетели от Цариград могат да се смятат за пред-интерпретаторски контекст на „Изворът на белоногата“? Техният автор им придава точно такива функции и подчертава, че

българската литература може да де се изтълкува само в събития, които иначе са далечни на литературата в тясното значение на тази и без това двусмислена дума; „Не пей ми се“ беше първият и най точен поетичен израз на разочарованието на Славейков от черковно-просветителското движение… [509]

Въпросът за „идеалната“ пропорция между съответните обеми на художествения текст и на текста на неговата интерпретация може да бъде тема на теоретична дигресия. [510] В полза на разбирането, че всичко, което е разказал Т. Жечев за църковните борби и техните герои, е само подстъп към анализа на „Изворът на Белоногата“, говорят не само авторовите намерения, но и читателските реакции. Всеки прочит на „Българския Великден или страстите български“ обаче ни убеждава, че противопоказно за тази книга като „дух“, като текст и „метаезик“ е „да впишем“ в дискурсивни категории какъвто и да е „технически“ (жанров, стилов, наратологичен и т. н.) проблем на литературата от Възраждането. Без това да представлява ценностен критерий, факт е, че освен при „Изворът на белоногата“ идеи и цитати с теоретично равнище на обобщителност от книгата на Т. Жечев имат крайно ограничено приложение в анализаторската практика върху текстове от възрожденската литература. Но онова, което признават и най- критичните тълкуватели на книгата, е, че каквито и да са нейните оригинални достойнства, тях трябва да търсим най-вече в образа на самото Възраждане като атмосфера, изпълнена с живи хора, с човешки драми, с културни фигури, с духовни търсения и конкуриращи се идеи за българския път, възкръснали под перото на вдъхновен от тях писател.

Въведен в този исторически образ, eрудираният читател на „Българският Великден…“ би могъл да хвърли изненадващи и далечни, но ясно подсказани в книгата паралели. Те ще свържат в общи ценностни значения и внушения, например, странствуванията на Петко Славейков и приключенията на Одисей; ултраконсервативната мисъл на Константин Леонтиев, чийто историософски и геополитически размах обхваща от мъртвата Византия до смътната Евразия – и „малкия“ консерватизъм на Гергана, роден в селската ѝ градинка пред лицето на космополитната „новост“ и „чуждост“, нахлула с появата на Везира; тягостният ориенталски Цариград от времето на самотниците на черковната борба с покрусата на западните романтици пред „Града като гробница на народната духовна чистота и традицията“, и т. н.

Фокусът на тези различни по обхват и дълбочина „консерватизми“ е личността на Тончо Жечев с неговото забелязвано от всички консервативно достолепие. Във времето, когато такива признания вече бяха възможни, той горчиво иронизира младежките си възторзи от „новото“ и „прогресисткото“, повтаря любимата максима на консерваторите, че единствените грешки на либерализма и на социализма са самите либерализъм и социализъм, и заявява, че е „консерватор по принуда, насила консерватор“[511]

Ако разширим още по-рязко историческия контекст със синхронните настроения в тогавашна Европа и ако наблегнем на понятието „утопия“, ще се изправим пред още много потенциални съпоставки. Утопиите на ХVІІІ- ХІХ в. например имат като свой главен социален предмет семейството. Най- известният и най- влиятелният по своите политически последици сред утопичните проекти на чистата идеология като „Комунистическият манифест“ в същност оборва доктринално или утвърждава други утопични проекти и интерпретации на любовта и семейството, между които Енгелсовият „Произход на семейството, частната собственост и държавата“. Точно когато П. Р. Славейков разказва в народопесенен осмосричник за Гергана и Никола, чиято чиста любов в идиличния свят се оказва застрашена от неравния брак, който предлага на красивата българска девойка Везирът, в Западна Европа и в Америка буквално ври и кипи от интелектуални и политически спорове по темата „може ли любовта да бъде смятана като интегрална основа на брачните отношения“.

Много подобни паралели предлага „Българскияг Великден“. Но при цялата почит към Тончо Жечев, е очевидно, че сред многото идеи и теми на неговата книга отстъствува темата за символичните посредници между „историята и литературата“. Тях ги няма в литературносоциологически смисъл, или условно присъствуват в твърде общите категории на „националната съдба“ и „историята на идеите“. Дори и най-скрупульозният прочит не би откроил теоретичен литературоведски мотив, който е водил авторовия замисъл и написването на „Българския Великден…“

Коя друга профилирана сфера на хуманитаристиката би припознала книгата като „своя“?

Църковната история традиционно се смята за най- старата историческа дисциплина. Този висок авторитет тя дължи на първостепенното значение, което архивно – документалното начало заема в нейния описателен и обяснителен апарат. С критични или неутрални акценти обаче, сред църковните историци преобладава мнението, че „Българският Великден“ не допълва с „нови и непроучени факти и документи“ известното за българските църковни борби от 60-те/ 70-те години на ХІХ в.

Това трябва да бъде отбелязано, защото Т. Жечев, макар и да твърди, че, за историята, „разбира се, аз мога да говоря само като литератор. „/с.7/, все пак въвежда биографично и стилизира старателно един от своите образи на автор в книгата именно като изследовател на цариградските църковни архиви и библиотеки. Той оказва научна почит към казаното от всички дотогавашни историци на българския църковен въпрос, но естествено признава, че го привличат „тъмните и недостатъчно осветлени моменти от събитията в онова време“. Този авторов образ е изграден върху културна антитеза: от една страна се мярка силуетът на историка сред полумрака и тишината, вглъбен в прашните архиви с присъщата само на него търсаческа жажда- а от друга- безразличието на потомците спрямо фигурите, страниците, делата и гласовете на миналото. Това безразличие, без да бъде приравнявано с вандализъм, все пак е конкретизирано като етнопсихологическа предопределеност чрез стопроцентови български социалнобитови реалии:

При моите издирвания бях щастлив да попадна на една скъпоценна папка от разпиляната архива на Иларион Макариополски. Открита е сред купища стара и ненужна хартия, изпратена за претопяване навярно от някой неблагодарен потомък, който е искал да освободи я мазата си, за да приготвя туршии, я тавана си, за да простира пране. Притежава я художничката Виолета Молнова. Старата доброкачествена сина хартия не беше мръднала от времето, съхранила за векове почерци и излияния на хора от нашето минало, и наистина само в огъня на пещите можеше да изчезнат тези следи, които така радостно тревожат въображението на всички, на които това минало е скъпо и близко (с. 277)

В такива максимално разколебани граници между есеистиката, биографистиката, историографията, моралистиката и литературната наука книгата на Т. Жечев особено илюстрира своето родство с утопията като условен жанр и с нейната консервативна версия в частност. А доколкото метафоричната употреба на литературоведски термини (например „Бай Ганю“ като роман) не свидетелствува за научна коректност и ясен интерпретаторски апарат, нека приведем няколко аргумента.

1. Множеството дефиниции и интерпретаци литературната утопия – пише в своето изследване от наши дни М. Шадурски – е възможно да се обобщят /така/:- утопията представлява литературен жанр;- описанието на идеалните общественополитически положения в утопичната творба притежава идеализиран характер; – утопичното произведение въплъщава в себе си мечтата, родена от надеждата да се усъвършенствуват неприемливите съществуващи отношения. [512]

2. Общо място в жанровите рефлексии върху утопията е изводът, че тя принадлежи към „граничните сфери на изкуството“ (колкото и неясни да са самите негови „граници“), че се осъществява като взаимодействие между „битовото“ и теоретичното мислене; между образно-метафоричното и концептуалното възприемане на действителността, между психологията и идеологията, религията и науката.[513] Тази характеристика на „Българският Великден…“ е доловена и в най-противоречивите анализи на книгата.

3. Във всички свои исторически въплъщения утопията (и антиутопията) отказват еднозначната си жанрова дефиниция. Те се реализират чрез своеобразни жанрови „мимикрии“ от диалога през силната тенденция към романа (формално фантастичен, пътешественически, дидактичен, political fiction и т. н.; показателна например е високата и функционална честота на Острова като структурен утопичен топос – „Утопия“ на Т. Мор, „Новата Атлантида“ на Ф. Бейкън, „Таити“ на Д. Дидро, „Едгин“ на С. Бътлър, „Островът“ на О. Хъксли, поради което дори „Робинзон Крузо“ според някои представлява утопичен роман; от друга страна образът на Цариград в „Българският Великден…“ като единствен мегаполис, в който се озовава П. Р. Славейков- „Одисей“ в условен смисъл внушава „островна“ откъснатост на цариградския живот от останалата Османска империя и от българските земи в нея).

Прагматичното обяснение на жанровите колебания на утопията отвежда до необхватната по смътност сфера на „Езоповия език“ и алегориите изобщо, като набляга и върху „застраховката“ на автора пред възможни инструментални или буквализирани прочити на неговото произведение expressis verbis в политически категории. (При „Българският Великден“ вероятният отговор на автора пред идеологическите нападки би бил „аз не пиша политическа алегория, за да критикувам сегашността, а реконструирам „своите“ образи на обществениците от една отминала епоха“; показателно свързаният с Т. Жечев литератор З. Петров реабилитираше „нееднозначни“ (от официално идеологическо гледище) фигури от българската и руската история и култура с емоционално обсебващото местоимение: „Моят“…Богориди, Чаадаев и др.)

Все пак най-логичното тълкуване на жанровата недефинираност на утопията в литературоведски категории е, че невъзможният или трудно въобразим свят, роден от идеала, дискретно изисква и предполага невъзможен или поне трудно въобразим жанр в репертоара на стандартните литературни конвенции и повествователни практики.

3. Утопичното творчество се движи не само и не толкова от отчаянието пред пълната с недостатъци социална реалност (изразена в последната изповедна книга на Т. Жечев като „болки от текущото“), колкото от надеждата за съвършено преустройство на света.[514]

4. Най-представителните текстове на Т. Жечев са откровено подчинени на концепцията за цикличен ход на времето. Общия и ключов мотив за „вечното завръщане“ („Митът за Одисей“) очертава цикъл, в който някогашните ценности могат да бъдат възкресени. Няма съмнение, че митът за „Златният век“ като природно, естествено и безконфликтно единство между човека, рода, обществото и природата стои в пра-основата на всички консервативни и утопични идеализации на миналото. Усилват ги естествената човешка носталгия по младостта и далечната родина, спомените за хората, които вече ги няма, (етно) политическата митология за славните предци и още много други антропологически, психологически, културни и социални феномени. Всяка идеализация и всяка носталгия по миналото обаче – дори и ако тя властвува „като дух“ над толкова силно вдадени в „сенките на старината“ културни епохи като например романтизмът- не е консервативна утопия. За да се превърне в такава, трябва от фиксиран в историята период ретроспективно да се извлече и да се лансира онази идея, която тогава е свързвала народа в единно и хармонично цяло, и в серия социални действия, осъществени от автентични духовни лидери, го е извела към по-добри дни. Т. Жечев нарича тази идея с разпънатата между славянофилския екстаз и черносотническото мракобесие руска дума за народно единство „съборност“. А в „класическата“ телеология на Възраждането ни като Златен век на духа „просвета→църковна самостоятелност → държавнонационална независимост“ той откроява именно втория етап- като изгубена еманация на народната воля и като изгубен исторически пример за „органично“ свързан с народа културен елит.

Умората от утопията

Няма съмнение, че самоопределението на Т. Жечев като „консерватор“ и призивите му „за здрав естетически консерватизъм“ пред „чуждите“ интелектуални изкушения, които в България през 70-те/80-те години и без това се прокрадваха мъчително трудно, бяха искрени духовни нагласи. Без тях пейзажът на българските идеи би бил много безличен. От началото на 90-те години до своя край той споделяше привързаността си към ценностите на класическия консерватизъм: да не вярваш, че революционните проекти могат да преобразят коренно човешката природа чрез принуда и насилие, да се отнасяш скептично пред изкушенията на всяка идеология, чиято цел е да изгради „ново“ общество според някакъв социотехнически план, да виждаш и обратните страни на „прогреса“, да се уповаваш в традиционните нравствени ценности и опита на предходните поколения. Тези общи фундаменти на консервативното мислене изобщо одухотворяваше, очовечаваше и насищаше с български колорит присъщата му носталгия към патриархалното Дивдядово, от което е останало толкова малко…

Нека цитираме още веднъж горчивината и възмущението на Т. Жечев от незавидната съдба на така скъпите му старинни ръкописи: „…стара и ненужна хартия, изпратена за претопяване навярно от някой неблагодарен потомък, който е искал да освободи я мазата си, за да приготвя туршии“… Контрастът „някога-сега“ в неприятния битов детайл дава повод за размисъл върху интегралното кредо на мислителя: как е възможно да се проповядва и да се отстоява културен консерватизъм в една страна, и в масовия бит на една обществена система, която естествено пред документите и посланията на миналото фаворизираше домашните консерви в мазетата на сегашното?

Защо за втори път след Алековия „Бай Ганю“ в една от големите книги на България, каквато е „Българският великден…“ „консерватизъм“ се оказва в деградираща, драстична и презряна близост до етимологичния си дериват „консерва“?

Не Тончо Жечев носи вината за гротесково това сближаване. Най-лош израз на почитта ни към неговата памет и на интереса ни към неговата културна фигура би било да изчисляваме баланса, доколко Режимът в своя откровен „национално-патриотичен“ и „консервативно-държавноохранителен“ обрат от средата на 70-те охотно е разпознал като интелектуален инструмент „чорбаджийското“, консервативното и еволюционното в „Българския Великден“, доколко неговият автор е предусетил обрата в конюнктурата, и доколко двете, независими една от друга линии са се синхронизирали в дадена „дискурсивна констелация“ (по термина на М. Фуко). Факт с глобални последици е, че марксизмът (като теория и естетика) до средата на ХХ в. беше посрещал само наднационални ревизионистични и дисидентски атаки; консервативния призив „напред към миналото!“, фасадно аранжиран с няколко цитата марксистка фразеология, сигнализираше край на системна доктрина, но не и на всичко онова, което я налагаше. Не Тончо Жечев носи вината за това, какво се случи с този призив в България:

Националната идентичност, внушена /… /през 70-те, може да се определи с термини като автохтонизъм и културен мистицизъм. Под автохтонизъм /се разбира/ национална принадлежност, основаваща се предимно на родово-племенни и землячески отношения, презаета с търсенето на изначалните корени, а под културен мистицизъм – търсенето на изначална и автентична етнична култура, издигането на културата в ранг на етнична религия – т. нар. българска вяра. …Тоталитарният режим легитимира и институционализира предмодерните селско-родови мрежи и манталитет и те започват да играят решаваща роля в управлението на държавата. Социалната система на кастови привилегии и пълен социален контрол дискредитира идеята за модерно общество на свобода и равенство. Националистичният подем трябва да обедини нацията и да отстрани възможна съпротива на режима от типа на Пражката пролет през 1968, като манипулира младежта и подкупи интелигенцията515

Тази социална картина превръща консервативната утопия в карикатурна, гротескова антиутопия: селото агонизира като „топос“ и „етос“, но като битов манталитет завладява града, политиката и културата; миналото накрая е „реабилитирано“, но в най-неконструктивното му духовно наследство; като „Втори Златен век“ пропагандата възхвали периодът на все по-очевиден упадък от началото на 80-те; религията я няма, но я заместват мистичните култове; „съборността“ е постигната, но във вида на „мобилизирания социален колектив“, „българското“ вече представлява ценност, но само доколкото е враждебно противопоставено на „чуждото“.

Че не само политиката, а и нещо по-дълбоко вкоренено в българските традиции диктува тази деградация, доказва животът на заглавието „Българският Великден…“ вече в променените обществени условия след 1989 г. Тогава, лишено от смисъла на книгата и от прозренията на своя автор, то се превърна в ефектна емблема на една „прагматична“ политическа котерия кариеристи – на свой ред отхвърлена и забравена от късата българска памет.

Поради това в умората на последните си години Т. Жечев по нещо заприлича на своите цариградски герои. Свързваше ги горчивината, която последва желаното, изстраданото, постигнатото и признатото – сякаш целта не била тази, сякаш в тази обществена среда всичко се случва противно на всеки благороден замисъл и всяко духовно усилие. Оскар Уайлд пише:

Всяка карта на света, която не включва Утопия не заслужава дори да бъде погледната, тъй като пренебрегва единствената държава, в която хуманността винаги намира пристан. А когато хуманността се спре и погледне наоколо, виждайки една по-добра държава, отново вдига платна. Прогресът е осъществяването на Утопиите..

Не зная как Тончо Жечев с неговия скептицизъм към „прогреса“ би спорил с тази идея. Но неговият живот, който съвпада с възхода и края на една утопия, и книгите му, които водят в невъзвратимите ценности на миналото, ни поучават да виждаме смисъла на утопиите- все едно какви – само ако остават несбъднати.

Яни Милчаков е роден през 1955 г. Литературен теоретик и историк, българист и славист. Доктор на Ягелонския университет в Краков, Полша, професор по теория на литературата в Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“. Бил е посланик на България в Полша и Словакия, както и в Сърбия и Черна гора. Автор е на книгите „Стих и поезия“ (1990), „Социология на литературата“ (2001), „Българска стихотворна култура XVII-XX век“ (2006) и „Социални полета на литературата“ (2009).

Камъните на мисълта

Автор: Хенинг Ритер

Дали някой ден ще осъзнаем, че раят, който хората заслужават, се сбъдна през петдесетте години в Америка и Европа? Той се намираше край плувния басейн.

Нашите проблеми идват оттам, че Бог беше премахнат твърде прибързано. Ницше е един от примерите за нетърпението да се предприеме тази стъпка, без да е налице заместител.

Когато превъзнасят като голямо постижение на техническата цивилизация, че била облекчила, в по-широк смисъл дори премахнала болката, забравят, че природата следва един много по-ефикасен метод: тя премахва не болката, а спомена за нея. Човек не може да си припомни дори и най-големите болки. Тук е в сила правилото „миналото е минало“. Светът щеше да бъде различен, може би дори необитаем за хората, ако преживените болки се запазваха някак си. Те оставят белези, но не и усещания. И най-голямата болка изгубва ужаса си след като отмине. Този метод на природата е по-рафиниран от онзи на цивилизацията, която е принудена да потиска и отстранява все нови и нови болки. Тя изнася сизифовия труд на борбата против болката. На мястото на болката идва страхът от нея, който няма да бъде преодолян дори и след победата над острата болка.

Учението на Дарвин съдържа отговор на два въпроса: защо животът е така кратък? И: защо сексуалността е така важна? Отговорът и в двата случая е един и същ: защото краткостта на живота и сексуалността служат за съхранението на видовете. Отнесено към човека това означава, че не той е в центъра на вниманието. За него не става дума дори и по отношение на онова, което изглежда го засяга най-много. Като показва, че човекът не е цел, Дарвин го изтръгва от сградата с целите на природата. Целесъобразност на природата, ала не за човека, който не е никаква цел, камо ли най-висшата.

Една категорична теза в дневника на Карл Шмит[516]: „Само един религиозен народ е свободен народ“. В това трябва да е бил убеден и Русо, когато измисля „гражданската религия“.

Култура и свобода се съчетават едва със закъснение и само в Европа: „Само в Европа има държави“, пише Шилер, „които са едновременно просветени, цивилизовани и непоробени; навсякъде другаде диващината живее при свободата, а робията при културата“. Констатацията за редкостта на съвместното съществуване между култура и свобода е важна. Това явление представлява едно европейско изключение. Култура и свобода се отнасят една към друга както спокойствие към безпокойствие: „Всички изтънчени нации на древността изкупуват разцвета на своята култура със свободата си, защото дължат спокойствието си на потискането им. Тъкмо затова културата ги докарва до гибел, защото е възникнала от гибелта“. Необходимо е било дистанциране от това сбъркано начало, за да могат свободата и културата трайно да се съединят. Това е началото на онова схващане, в което по-късно ще бъдат обвинени германците: че са надценили културата и са ѝ дали едностранчиво предимство пред политиката – с надежда, че политиката ще последва културата.

Гьоте е бил един пламенен германец – само дето германците не са му харесвали.

Непосредствено преди началото на Първата световна война Андре Жид посещава Турция. Равносметката от пътуването му е потресаваща, тя слага край на превъзнасянето на Ориента, което той също е споделял, и бележи пълен поврат: „Дълго време мислех, че има повече от една култура, повече от една цивилизация, които заслужават нашата любов и възхищение. Сега обаче знам, че само нашата западна цивилизация – за малко да кажа „френската“ – е не само най-красивата, но е изобщо единствената цивилизация“. Жидовото преклонение пред Европа представлява преоткриване на континента, откъдето навремето започва пътуването към приказните светове на другите култури. Изглежда, че този импулс, обратен на завръщането на Жид, се е наложил, тъй като днес преобладава нагледът, че в никакъв случай не може само една култура да заслужава признанието ни. Култура съществувала само в множествено число. Догмата за плуралността на културите цели да попари надменността на онези, които са склонни да поставят на пиедестал собствената си култура. Признаването на множествеността е един вид върховна проява на хуманизъм.

След продължилата няколко поколения борба против етноцентризма и по-специално против евроцентризма, днес подозираме, че тази вяра едва ли допринася за повдигане на културното ниво, че не е средство за надхвърляне на досегашната култура и превръщането ѝ в истинска култура на човечеството, а просто средство за укрепване на определено статукво. Девизът на плурализма се изчерпа. Същевременно обаче е невъзможно като Жид завръщане към старите убеждения, щом човек вече се е отказал от тях.

Алберто Савинио[517] е разрешил загадката на германците: те искат да избягат от самите себе си, те се ужасяват от самите себе си, „германецът иска да завладее другите народи, за да се размеси сред тях и да изчезне като германец“. Господстването, господарската идеология бяха само маска и предлог, камуфлаж на измяната на същността им. Савинио констатира едва ли не със съжаление, че поражението на Хитлер е осуетило изчезването на германците: „Европа, каквато Хитлер бълнуваше, една германизирана Европа, щеше постепенно да абсорбира германците и накрая напълно да ги претопи“.

Във вестник „Червен меч“, органа на Чека, на 18 август 1919 се казва: „На нас всичко ни е позволено“. Същото са говорели Робеспиер и Сен-Жюст, когато преследвали скритите врагове на народа, които се правели на революционери. Робеспиер заявява: „Справедливо е онова, което служи на революцията“, а Сен-Жюст казва, че „всичко трябва да бъде позволено на онези, които действат в името на революцията“. Формулировката „всичко ни е позволено“ води началото си от апостол Павел, 1 Коринтяни 6:12: „Всичко ми е позволено, ала не всичко е полезно; всичко ми е позволено, но не ща да съм обладан от нищо“. Павел има предвид отношението към хранителните предписания, които най-добре демонстрират, че свободата да правиш всичко може да бъде ограничена първо от онова, което е вредно, а на второ място от онова, което обвързва нежелателно волята.

Гюнтер Андерс[518] разказва, че през 1928 прочел „Моята борба“, заради което бил взет на подбив от приятелите си, които „съвсем идиотски наричаха Хитлер просто бояджията“. В своите кръгове той е единственият, който обръща внимание на тази „подла, злостна, насъскваща към омраза, полуобразована, възторжена, реторически завладяваща, безспорно високо интелигентна книга“. По-късно Андерс пише следното за впечатленията си от прочетеното: „Така разбрах, че този човек казва каквото мисли и мисли каквото казва. При това го казва така вулгарно, че не само ще покори вулгарните, но ще направи вулгарни и ще повлече след себе си дори и невулгарните“.

Седемнадесетата теза на Лутер против схоластичната теология: „Non potest homo naturaliter velle deum esse deum. Immo vellet se esse deum et deum non esse deum“. (По природа човекът не може да иска Бог да бъде Бог. По-скоро той ще иска той, а не Бог да бъде Бог). Още Ницшевото „Бог е мъртъв“ произлиза от този антропологически корен, така безапелационно разкрит от Лутер. Тъй че Ницше не добавя нищо към основите на протестантската вяра.

Шамфор[519] свързва пренебрежението си към народа с убеждението, че прави всичко само за народа. Презрението към народа и служенето на народа се обуславят взаимно. Шамфор ясно съзнава това: „Предимството на народа в революцията е, че няма никакъв морал. Мирабо е прав: никоя от старите ни добродетели не може да ни послужи сега. Народът не се нуждае от добродетели, или пък се нуждае от друг вид добродетели“.

За Ортега-и-Гасет масов човек е онзи, който не се ужасява, когато забележи, че е като другите.

„Една правилна, но трудна идея, има винаги по-малък успех от онази, която е неправилна, но проста“. В хода на наблюденията си върху американското общество Токвил[520] открива ролята на успеха като критерий. В бъдещото демократично общество истината няма да се бори вече с неистината, а с успеха.

Противно на намеренията на своите инициатори, заченалият през 18 век голям културно-релативистичен тласък, който създава впечатлението, че ще измести Европа от средоточието на културната вселена, всъщност допринася за пълното разгръщане на динамиката на евроцентризма. Критичното поставяне под въпрос на евроцентричния мироглед се превръща в основа на доминиращата световна роля на европейската култура. Тъкмо самосъмненията и релативирането на собствената позиция създават превъзходството, което те искат да подкопаят.

Афоризмът на Шамфор, че всеки, който на четиридесет години не е враг на хората, никога не ги е обичал, става шаблонът за много вариации, включително и за приписвания на Чърчил, Клемансо и на други афоризъм: който на двадесет години не е социалист няма сърце, който остане социалист и след това, няма разум.

Абат Галиани[521] предрича срива на световната търговия, като го обосновава така: „Целият свят ще дава, а никой няма да взема“.

Моментът, в който Робеспиер става Робеспиер, не може да бъде определен по речите му. От началото до края на политическата му кариера те са удивително еднакви. Само че в началото никой не иска да го слуша, депутатите не го допускат до ораторския пулт, излизат докато той говори, или просто не му обръщат внимание. Докато той не среща никакво разбиране в Националното събрание, докато предложенията му биват отхвърляни, а речите му предизвикват само повдигане на рамене сред депутатите, на трибуната, на улицата, по кръчмите той печели постепенно една друга публика, и тази публика става все по-голяма. Постепенно започват да се вслушват и депутатите, цари пълна тишина, когато той говори, и не след дълго те са вече като парализирани, като в транс, неспособни да се откъснат от неговата реч. Те са хипнотизирани. Когато депутатите, превърнали се междувременно просто в слушатели, се пробуждат, революцията е свършила.

Когато се разчу за едно писмо на Норберто Бобио[522], в което през 1935 той уверява най-покорно Мусолини в своята преданост, Бобио взе отношение по въпроса пред един вестник: „Моята вина е, че съм написал това писмо; нещо повече – аз бях виновен още тогава, когато го направих. Ако покаянието беше достатъчно, сега щях да се чувствам свободен от всякаква вина. Ала само покаяние не стига. Животът на всеки човек се състои от действия, които образуват една неразривна верига; животът не може да бъде преценен като цяло – това би било наистина твърде тривиално, – а само въз основа на всяко отделно конкретно действие. Това, в което човек се провини, е неизличимо и един ден той трябва да плати за него. Абсолютно справедливо е, че човек по всяко време може да бъде призован да даде сметка за прегрешенията си“. Нямаше нужда Бобио да казва нещо повече, защото щом всяко отделно конкретно действие е от значение, то стои само за себе си и не се поддава на никакво по-нататъшно оправдание: стореното остава сторено.

В писмо до Боасере[523] от 24 юни 1816 Гьоте говори за „камъните на мисълта“ – те трябва да бъдат постоянно преобръщани.

Първата еманципация, благодарение на която човекът става човек, е тази от обонянието и фиксацията в химическото русло. Човекът вдига нос от следата, от дирята и получава възможност да се изправи. Свободата е първоначално свобода от химическия контрол: свободата да виждаш и да чуваш. Днес човекът се завръща към химията, когато позволява на фармакологията да му сложи нашийник. В писмата си до Флийс[524] Фройд възбудено описва освобождаването от контрола на обонянието: „Нека не забравяме, че при животните ръководното сетиво (също и по отношение на сексуалността) е обонянието, което при човека остава на заден план“ (14 ноември 1897). Защото докато господстват обонянието и вкусът, „урината, изпражненията и цялото тяло, включително кръвта, действат сексуално възбуждащо“ (11 януари 1897). Едно от последствията на онази прареволюция се проявява в това, до каква огромна степен човекът свързва напредъка на цивилизацията с потискането на миризмите. Да повелява над ароматите и да държи надалеч миризмите, това е цивилизация. „Profanum vulgus“, простият народ, е онзи, който „вони“ на онези, които са се издигнали от него. Демократичното общество е превърнало хигиената и обезмирисяването във верую. То цивилизова утайката.

Осемнадесети век превъзхожда другите векове, защото съдържа най-много от онова, което го предшества, както и от онова, което го последва.

Русо е пример за декадентство от долу.

Стендал разказва, че когато закъснеел за някоя вечеря, човек можел да се извини, промърморвайки едно „Julie est morte“[525]; всеки щял да разбере и да уважи, че е трябвало да дочете докрай „Новата Елоиза“ на Русо.

Какво донася революцията от 1848 във Франция? Въвеждането на пощенската марка. В Англия съществуват предварително платени пощенски услуги, откакто в 1840 Роуланд Хил въвежда пощенската марка. Това е един умален модел на тълкуването на революцията от Токвил: революциите налагат внезапно неща, до които е щяло да се стигне и без тях. Една от предпоставките за революциите са колебанията и закъсненията: без тях, обратите и превратите на революциите нямаше да бъдат нито възможни, нито необходими.

Едно от най-дълготрайните последствия от аферата Драйфус се дължи на жалкото впечатление, което оставя полковник Драйфус, който не разбира какво се случва с него и в това отношение прилича на К. от „Процесът“ на Кафка. Клемансо и други разказват, че за евреите това е било като шок, предизвикан от изчерпването на един горд народен характер, вследствие на усилията му за интегриране в модерното общество. Евреите в Европа са шокирани от беззащитността на жертвата. Както при Херцел[526], в този момент започва опомнянето. От едната страна се намират тези, които са готови да платят цената за приема им в модерното общество. Те жертват своята гордост и сила на характера, благодарение на които евреите са се запазили в продължение на много векове в най-неблагоприятни условия. От другата страна са онези, които откликват на повика да се събудят и да си припомнят своята гордост. Те застават зад Теодор Херцел.

Срещу тези две групи се намира една прослойка, която смята цената на модерността за неизбежна, но въпреки туй не желае да я плати: това е прослойката на малките хора, които вярват, че са съвсем близо до заветното бъдеще, но не знаят как да стигнат дотам. Те решават, че са намерили възможен изход, като избират за жертви отчуждените и готови на компромиси евреи. Като фантазира тяхното унищожение, дребната буржоазия успява да направи по-поносим непоносимия аспект на собственото си положение. В жестоката вандалщина се развихри отново онова предмодерно и насочено срещу модерността зверство, за окончателен отказ от което настояваше модерното общество. Да напираш към бъдещето, без да знаеш как се стига дотам, и да разрушаваш всичко, което може да ти се изпречи по пътя, това са предпоставките за варварството.

Марсел Дюшан изнамира начин да превръща каквото си поиска в изкуство. Това му се удава без алхимия, и без да добавя нищо към предметите. Тези предмети остават каквито са, и все пак стават нещо съвсем различно. Така се открива поле с неограничени възможности, което той обаче не изчерпва. Той се отнася към предметите по-скоро като аскет. Техниката на Дюшан изглежда проста, но всъщност трудно се поддава на имитация. Той се отличава от имитаторите си с необикновена дисциплина и интелигентност. Това се забелязва и в другото му откритие: репродукцията на произведения, които изобщо не са оригинали в традиционния смисъл. В продължение на много години Дюшан разпространява само определени видове от репродукциите на свои произведения и дори подканя колегите си да правят копия от тях. Той е знаел, че по този начин работите му могат да се сдобият с аурата на оригинала.

Същинският творчески импулс се измества от художественото умение към отношението на художника към работата му. Всичко стои под знака на въпроса: възможно ли е създаването на произведения, които не са произведения на изкуството? Чрез този въпрос Дюшан насочва вниманието към един тревожен автоматизъм, по-смущаващ от автоматизма, който поставя в основата на собствените си работи. Щом амбицията му е била да създава произведения, които не са произведения на изкуството, той е трябвало да се стреми към създаването на невидими произведения. Защото те биха отговаряли най-добре на антихудожествения му хъс. Може би това му се е удало с надгробния му камък в Нюйи. Конвенционален и непретенциозен, той носи един необикновен надпис, разкриващ авторството на Дюшан: „Ce sont toujours les autres qui meurent“, винаги другите са онези, които умират. Това прошумолява през главата на всеки, който се изправи пред нечий гроб.

В историята децата отговарят за родителите си.

При Жан Паул[527], както впрочем и при Ханс Блуменберг528 е налице протест срещу повелята да обичаш ближния си както самия себе си, една повеля, която изглежда съвсем достопочтена и която всеки би трябвало обезателно да следва. „Би било направо ужасно“, пише Жан Паул, „ако всеки проявяваше към чуждите страдания такава съпричастност, сякаш са негови собствени“. Тази безумна повеля насочва вниманието към единствените условия, при които е могла да бъде прогласена. Божията любов и базиращите се на нея религиозни закони трябва да са имали такъв превес, че напомнянето за ближния е подействало като освобождение. Освен това поради строгото регламентиране на отношението към Бога любовта към самия себе си е била толкова слабо развита, че е могла без никакъв риск да стане мярка за любовта към ближния. Колко малко трябва да са обичали себе си хората, за да могат да смятат за изпълнима повелята за любовта към ближния. Поради строгостта на религиозните закони отношенията между хората трябва да са били толкова залинели, че е била необходима специална повеля, обещаваща да поправи отношението към Бога посредством обиколния път през ближния.

Една от констатациите на Токвил за изкуството при демокрацията засяга неувереността по отношение на форматите. Според него социологически логични в едно демократично общество са малките формати. Освен тях обаче се избива в монументалност, в безмерна големина, и то без никакви междинни стъпки. Монументалното в демокрацията е компенсация за малките формати на ежедневието. Това е неделята на форматите.

Дюшан е единственият последователен авангардист. Защото един ден оставя четката и никога повече не я докосва. Той забелязва противоречивостта на авангарда, който иска да промени всичко, но продължава да рисува. Фактът, че този инструмент на стария художествен занаят оцеля в революцията на модерното изкуство и само много колебливо беше заменен с други рисувални техники, представлява едно сляпо място. Модерното изкуство продължава да държи също на изложбата и музея, сякаш са създадени специално за него. При посещението си през 1967 на една изложба, посветена на дадаизма, Макс Ернст, който още от самото начало е бил против нея, казва: „Дада беше експлозия, а експлозията не може да бъде изложена в музей. Могат да бъдат показани най-много отломките“. Така че всичко от онзи кипеж на художествената революция, което се показва по изложби и музеи, са просто останки от процеси, които не могат да бъдат показвани.

Опитите да се направи от словото нещо, с което би могло да се работи както с цвета и формата в модерната живопис, но без да се получи комичен ефект, излязоха общо взето неудачни. В езика човекът е по-опитен и похватен, отколкото по отношение на форми, цветове и тонове. Езикът се съпротивлява на радикални изкуствени новопостроения. Затова майсторите на езиковата абстракция като Джойс и Бекет не остават на равнището на своите експерименти, а задълбават в скритите пластове на езика и на митичното, проявяват се като археолози на говора и по този начин избягват анемичността, която неизбежно съпътства езиковия експеримент.

Техниката на електронната епоха се нагажда към органичните дадености на човека по-лесно, отколкото предшественицата ѝ. Старата техника внесе сякаш нещо чудовищно, нещо непредвидимо в света. Така например на изобретенията на старата техника дълго време се гледаше като на чудеса, докато електронната техника за нула време се възприе като нещо саморазбиращо се и органично пригодно. Идеята за протезата и за „протезния бог“[529] днес изглежда неуместна. Новата техника пуска своите корени по-надълбоко, там, където ние не обръщаме особено внимание на нашите навици или дори не подозираме за съществуването им. По този начин тя се проявява така, сякаш човекът само нея е чакал, докато старата техника се проявяваше като прометеевски бунт. Старата техника беше усвоена рационално, посредством ползата от нея, докато новата се враства сякаш органично в жизнените функции.

Разочарованието от несбъдналото се Второ пришествие в епохата на ранното християнство се превръща в херменевтически шанс, когато на мястото на буквалния смисъл идва тъй нареченото преносно тълкуване. Благодарение на него бива открито нещо, което Пришествието не е забелязало. Осмислянето на Евангелията се разширява, когато се излиза от теснините на Пришествието. Разочарованието от несъстоялата се парусия[530] успява да се трансформира в чувство на освобождение. Сега става възможно асимилирането и на гръцката философия. Ползата от новите прозрения компенсира разочарованието от несбъдналата се парусия. Задават се обаче нови разочарования. Тъй като познанието не е пълноценен заместител, съюзът с философията, който първоначално смекчава отсъствието на парусията, довежда не след дълго до ново, още по-драматично разочарование.

„Самият свят е Страшният съд“ (Шопенхауер, „Дневник на пътешественика“, 1820).

Според Пол Валери всяка нация, която придава на мисленето по-голяма тежест, отколкото то има в практическия живот, е цивилизована нация. Той заявява това в доклад за Волтер, изнесен в Сорбоната на 10 декември 1944. Следователно духът е винаги една добавка, един излишък.

Най-трудното: да кажеш какво мислиш.

Към края на войната Камю пита Малро: „Дали един ден ще трябва да избираме между Русия и Америка“? Малро отвръща, че за него не става дума за избор между Русия и Америка, а между Русия и Франция. Днес се оказахме в положение, което не допуска повече избор между световните сили, включително и за интелектуалците. Човек не може да предпочете никоя сила, а гледа само да удържи позицията си. Толкова по-голям е обаче разломът между американизъм и антиамериканизъм, между западната цивилизация и нейните врагове.

Забележката на Оскар Уайлд (цитирана от Пруст в „Сент-Бьов и Балзак“): „Едва откакто съществува Езерната школа[531] има мъгла над Темза“ е началото на модерната теория на изкуството. Същото изречение би могло да бъде и от перото на Малро. Важното в случая не е просто твърдението, че човек забелязва мъглата над Темза едва откакто са я нарисували „the Lakers“[532], а че мъглата наистина е там, само защото е била нарисувана.

Чоран е способен да пише изречения, които биха могли да бъдат от Шамфор: „Нищо не се доближава до нищото толкова, колкото славата в Париж“.

„В Германия, и само там, краят на Средновековието съвпада с началото на копнежа по Средновековието“. Лео Щраус формулира това остроумно наблюдение в стила на Хайнрих Хайне. Към копнежа по Средновековието много скоро се присъединява критиката на този копнеж. За Щраус Германия е вече закъснялата нация, когато последна от всички европейски нации скъсва със Средновековието.

Новалис осведомява, че в момента не можел да чете, тъй като си бил наранил пръста.

Превод от немски Стоян Гяуров

Хенинг Ритер (1943-2013) беше германски журналист, писател и редактор, един от забележителните интелектуалци на Германия от края на миналия и началото на новия век. Представената тук подборка от философски фрагменти е от книгата му „Бележници“ (Henning Ritter. Notizhefte, 2010), която имаше изненадващ читателски успех.

Коментари (2)

- 05-03-2014|Златко

Снощи гледах ето това тук нещо.

Burning Bush (mini-series)

Поразителна история, откъдето и да я погледне човек – историята на Ян Палах, а всъщност на неговото семейство и общество, след смъртта му. Мислих дълго дали да седна и да се опитам да напиша нещо, но после реших, че ще е по-добре, ако в случая се въздържам от прекалени словоизлияния (филмът си остава невероятно силен, между другото).

Но ето – една мисъл не престава да се върти из главата ми. Един въпрос, всъщност. А именно: защо така става, че винаги в България нещата, които на други места по света придобиват огромен отзвук и се превръщат в знаме и източник на гордост, в пример за следване от страна на следващите поколения – както става в Чехия с Палах – та, защо става така, че в България те винаги се оказват някак нищожни, безсмислени, изпълнени със същия хаос и безсмислено отрицание, с което изглежда е изпълнено и цялото общество, поне в този момент от историята си? Защо така?

Защо България не може да роди своя Толстой, своя Ганди? Защо в тази страна всеки, който се напъне да надрасне поне отмалко мижавия национален стандарт на дребосъчество, тозчас се оказва оплетен в невидима мрежа от нишки – изплетени не на последно място от собствената му суета и глупост – които в края на краищата осъждат всички на нищожност, вечната българска нищожност?

И знаете ли кой е единственият отговор, до който успявам да достигна? Просто е: защото, както е казал поетът, „какво тук значи някаква си личност?“ В тези дни на ярост и безвремие, когато е толкова лесно човек да намрази Русия или да се надсмива над Индия, е много лесно да се забрави, че всъщност гигантските личности не са нищо друго, освен плод на обкръжения, в които хората ОКОЛО тях са в състояние да надмогнат дребосъчеството си, да наведат глава в знак на признание и да прошепнат нещо малко по-различно от вечното „Още едно лайно, поредното, мамка му!“

И не ме задявайте с приказки, че може би самият аз си приказвам тия неща само за да получа възможността да обрисувам себе в позата на някакъв мъдрец, който се крие зад гигантски примери, за да продава на публиката собствената си разукрасена персона.

Или пък, ако наистина е така – то Господ да е на помощ на всинца ни! Защото, простете ми, то ще означава, че това просто е всичко, което сме успели да заслужим – и аз, и вие, и мястото, от което сме се пръкнали…

- 07-03-2014|Гост

„ЗАЩО ТАКА?“

Ами, ето, т`е така!

Просто нашето скупчаване на хора на едно място(„…това, което мисли, е народ, а все остальное-население“, Евгений Евтушенко; нарочно се цитира така, за да се подчертае амбивалентността на израза)не предполага тълпа. И Елиас Канети, въпреки че има много свежи спомени от Русчук, именно от тук не е почнал, сиреч-от нулата в изследването си за масите и властта. Типологията на това явление води до всички планински народи-картината в Кавказ или Черна гора, Карпатите с разноетническото си смешение, дори Андите, а и в Иберийския полуостров, Мексико в най-върлите си места…нека тук да дойдат превъзходните мислители, нека тука да си кажат мислите! Винаги съм препоръчвал на зубрачите -дрънкачи да посетят планинските поселения на Армения и Грузия, а ако са и екстремисти, чукарите, населени с кюрди, пък там да намерят кой да ги чуе. Специално на убождащите ме в този иначе приятен и любим Преглед пожелавам Калабрия, нещо като нашенския Чеч, и там в механите си продухат флигорните със сигнали за атака на „сребровъздушната следа на хоризонта“… Някои, на които всичко им е ясно, но не знаят, че им се отваря път до болница „Свети Наум“, нека кръшнат при баските, а ако им се види постно, при албанците по чукарите и там да спретнат доктрините си.

Аз пък, наспроти, гордея се с планинския си произход! Тъкмо в нашите стоянки трудно удържам авторитета си. Знаем се.

Сергей Параджанов в центъра на Тбилиси

преди…колко по десет, изтича времето, загърби бронята си на подчертан стойкаджилък, а знайно е, повече от известно е, че е световен режисьор, ученик на Александър Довженко, скръцна със зъби, без и да чуе суперлативите ни за „Подир сенките на забравените прадеди“ по новелата на Михайло Коцюбински, и неочаквано за нрава му простена:“Да не дава Бог в планински народ да си се родил, там да доказваш таланта си!“. Нарочно казах думата „стойкаджилък“, той не беше такъв човек, но умишлено се предпазваше от непълноценната сган, която връз гърба му си доказваше лоялност, която и сама не знаеше с какъв адрес е, а хей така, заради инерцията. Все пак, слава нему!!! златни слова на признателност за Пейо Яворов изрече. Те, арменците, си ни обичат, щото и ние тях.

С трепет прочетох „Генералът в своя лабиринт“ на Маркес. Прекрасен художник, чудесен писател!!! Сам той високо оценява тази си книга, има право, но аз като планинец се питам: Мракес, нобелисте, учител на бол поколения писатели, защо загърби именно тази черна дупка-как в този планински масиви Симон Боливар е преодолявал инерцията на установката и остатъчната деформация в това петрифицирано планинско население..

Лесно е да се нахъсква човек и под люлеещия се фенер да рови в снега, защото „там е светло“, ама нека се взрем в погледа на Онази, дето с бяла рокля ще ни поведе към Луната…

Броди

ШУБЕТО СИ Е ГОЛЯМ СТРАХ!!!

Броди

П. П. „Жалко, че сегашните испанци малко мислят за Смъртта.“ Мигел де Унамино, 20-те години на ХХ век.

„Не желязото, не огънят, култура побеждава културата.“ митхад паша, в.“Дунавски лебед“ 1872г.

Кошмарите и усмивките на Мери Натан

Автор: Мери Натан

Думи за предговор

Проф. Богдан Атанасов

Спомените на Мeри Натан за Холокоста, назовани много сполучливо „Кошмари и усмивки“, са се превърнали в книга-бижу, въпреки че предизвикват силно сърцебиене. Появата ѝ, според авторкото посвещение, е израз на почит към онези „невинни души, които бяха умъртвени от нацистите“. Мeри Натан разказва личнана си история простичко и естествено, не влага в текста нищо излишно – тя не обяснява, аразказва онова, което ѝ се е случило. И днес разказаното звучи като дневник на десетгодишно момиченце, което израства много бързо пред очите ни.

Що за същество е героинята на тази книга? Тя е малко дяволче, умно, сякаш преждевременно узряла момиче, наблюдателно, изпълнено с неизтощима енергия и интелигентна любознателност. Тя е решителна и смела, което е по типично за момчетата, с буден и събразителен ум. Мeри, въпреки крехката ски възраст, разбира колко важно е човек да съхрани достойнството си. Колко е важно хората да отстояват правото си да бъдат равноправни.

Малката Натан ни удивлява с необикновеното си чувство за отговорност, тя преживява онези адски трудни времена, водена от силната си привързаност и любов към най-близките си. Въпреки че тази „възмъжаваща“ в съкратени срокове госпожичка често пъти е бива изплашена до смърт, тя никога не падна духом. Може би, защото има примера на майка си и особено на баща си, който е загрижен не само за живота на децата си, но и за децата на онези, които дори не са им роднини.

Затова тази книга не може да бъде набързо прелистена и изоставена. Тук всяка случка спира дъха ни и неочаквано ни пренася в друга: от щастливите семейни дни в град Лодз и безгрижната лятната ваканция в забито в провинцията селце, до първата вълна на масовата мобилизация в Полша и светкавичната ѝ окупация от Германия. Всичко това променя изцяло житейския път на многолюдното семейството Натан.

Както повечето им сънародници и те са въдворени в еврейското гето, което е изолирано с бодлива тел от останалата част на града. Тук униженията и липсата на свобода се редуват с всекидневния ужас от липсата на хляб, дърва за огрев и лекарства. Забранено им е не само да напускат територията на гетото, но нямат право да купуват дори храна. Малката, но много находчива Мари няколко пъти рискува живота си за да спаси семейството си от гладна смърт.

От време на време между мизерията и мерзостта в разказваното избухват и искри на човечност от страна на германци и поляци, които проявяват милост или съпричастие. Жителите на гетото, въпреки непоносимите си теглила, също от време на време намират поводи да се усмихнат, да проявяват свежото си чувство за хумор, да се почувстват малко повече човеци, отколкото само борещи за живота си животни.

Но това не е всичко. Семейството на вече поотрасналата между бодливата тел Мари Натан е изпратено заедно с хиляди техни сънародници в концлагера на смъртта Аушвиц-Биркенау. Там тя остава съвсем сама и губи връзката си с останалите членове на фамилията. Всекидневието в самия лагер не подлежи на преразказ. Но всеки би могъл да го „види“ през очите на авторката. И да проследи перипетиите, през които успява да оцелее. Но одесията на това полудете, полудевойче не спира до тук, а продължава в Берген-Белсен – друг германски концентрационен лагер в Долна Саксония. И когато гибелта му става неминуема, и през газовите камери преминават по няколо хиляди евреи на ден, събдата неочаквано ѝ се усмихва. Заедно с други 200 еврейки, г-ца Натан, която се представя за 18 годишна, е изпратена да работи във фабриката, произвеждаща части за немските самолети и танкове. И тук отново ставаме безпомощни свидетели на животинската жестокост и нечовешкия садизъм, които провяват жените надзирателки.

Идва краят на войната обаче това не е краят на терзанията – пуснатите от американските войници на свободата концлагеристки тръгват да търсят изгубените си във времето роднини. Следват редица трагико-комични кадри от живота на оцелялите по чудо жени, получили неочаквано шанса си за мъст, но въпреки още пресните рани от побоищата и униженията, на които са подложени, те се оказават неспособни да вдигнат ръка над онези, които до вчера са ги изтезавали.

Финалната част на книгата напълно опрадава заглавието „Кошмари и усмивки“ – през първите дни и месеци на вече мирния живот се редуват нови приключения, разказани искрено, с чувство за хумор и самоирония, достигащи до точни и мъдри изводи и обобщения.

От първата до последната страница на книгата, не ни напуска усещането за достоверност и истиност. Едновременно с това махалото на събитията ни люшка между възможността животът да прави толкова объркващи обрати и невъзможността на хората да се въздържат да постъпват като човекоядци.

Въпреки многото емоционални моменти, разказът на Мери Натан въздейства със своята уравнавесеност и въздържаност. С което нейното „Не!“ на нацизма във всичките му проявления, звучи още по-убедитено, още по-интимно.

За това книгата трябва да бъде прочетена най-вече от младите, защото спомените на това наблюдателно момиче са адресиран до днешните и бъдещите жители на планетата. Би трябвало учителите във всяка страна да препоръчват тази книга да се чете в училищата и колежите, би било чудесно тя да бъде преведена на различните езици. Вярвам, че това четиво ще има много силен хуманен и цивилизационен ефект над онези, които я прочетат – и млади, и стари…

Пиша тези редове като българин, чиято нация по време на Холокоста спаси 48 000 български евреи. Факт е, че тогава не всички са се крили страхливо зад гърба на правителството, което е било свързано с хитлеристка Германия. През 1943 г. мнозина българи излязоха на улицата да протестират срещу планираната депортация на българските евреи в концентрационните лагери в Полша. Начело беше Патриархът, главата на Българската Православната Църква, няколцина депутати, известни интелектуалци и писатели, занаятчийските задруги, работническите профсъюзи, нелегални антифашистки партии и др. Накрая дори царят Борис ІІІ е бил принуден да отспъти и той не подписа документа за депортацията.

Но има и още една случка, която искам да споделя. През 1940 г. млад български дипломат, който живее и работи в Париж, също успява да спаси живота на няколко български евреи. Той подготвя, въпреки опасните обстоятелства, специален влаков конвой, чрез който ги транспортира до България. Така те се изплъзват от безпощадните лапи от Гестапо. Този дипломат е моят баща. Той също изповядваше идеята и вярата, че обединеното човечество може да промени света към по-добро.

Лос Анжелис, 17 март, 2007

Кошмари и усмивки

(Откъси от книгата)

13.

1944 година. Нацистите решиха да ликвидират гетото и започнаха да евакуират всички. Първо опразниха болницата, след това затвориха фабриките. Стояхме си вкъщи, объркани, без да знаем какво ни очаква. Ирка дойде да ни види. Донесе ни малко храна, получена с „байрут“ картата. Сега, когато не получавахме супа във фабриката, бяхме още по-гладни. Ирка ни съобщи за преместването, но не знаеше как и кога ще стане. На следващия ден дойдоха за нас. Зденек не бе у дома, беше излязъл да потърси храна – някакви бурени, които, ако бъдат сготвени, ставаха за ядене.

Нацистите ни дадоха много малко време, колкото да си вземем най-насъщни неща и ни откараха до гарата с камион. Татко бе отчаян, тревожеше се за Зденек. Конвоят внезапно спря. Чуха се изстрели и видяхме двама полицаи. Зденек беше с тях. Той посочи с ръка към нас и каза, че сме неговото семейство. Тогава му разрешиха да се качи в камиона при нас.

Зденек ни разказа какво се е случило. Сле като се прибрал вкъщи и не намерил никого, излязъл навън да ни потърси и срещнал наш съсед, който излизал от сградата. Той му казал, че преди малко сме били откарани. Зденек се втурнал да ни догони и натъкнал на конвоя. Започнал да моли войниците да го пуснат при семейството му. С нацисткото благоволение успя да се присъедини към нас. Колко хуманно от тяхна страна!

Докато преминавахме през другата част на гетото изпитвах зловещо усещане – виждахме опразнени квартири, отворени прозорци и прострени да съхнат дрехи. И въпреки че бяхме преки свидетели на тази поредна касапница, все още се надявахме, че ще ни отведат да работим в някое друго гето. Нали имаха нужда от нас и от нещата, които произвеждахме…

На гарата ни раздадоха по самун черен хляб и шише нерафинирано олио. Това беше в пъти повече от онова, което ни бяха давали до момента. След известно време еврейската полиция ни набута като стадо в така наречените „конски“ вагоните, които се използваха за превоз на добитък. Вагонитеи бяха претъпкани до откат, може би по петдесет-шейсет човека във всеки. Нямаше място да се стои прав, камо ли да се седне на дървения под. Притискането и бутането бяха невъобразими. Не достигаше въздух, с изключение на късметлиите, които бяха близо до малкото прозорче. В ъгъла имаше една голяма кофа, предназначена за естествените ни нужди, и никаква вода. Това бе всичко.

Дочу се свистене и влакът потегли. Поехме, без да знаем за къде. Липсата на въздух ме задуши, започнах да се задъхвам и да хриптя. Татко помоли мъжа, който бе най-близо до прозорчето, да ме повдигне, за да поема глътка въздух. Като видя, че всички малчугани се задушават от липсата на въздух, татко започна високо да говори. Каза, че сега е моментът да се държим цивилизовано, да се опитваме да си помагаме и да направим място на децата да седнат или да легнат на пода. Думите му въздействаха успокояващо на повечето от хората. За съжаление не всички се съгласиха. Скоро след като бях успяла да легна долу, някой стъпи върху ми. Аз изкрещях. Татко ми помогна и избута жената, която бе стъпила върху мен.

Успяхме някак да преживеем нощта. На следващата сутрин, докато мъжете надничаха през прозорчето, за да разберат къде се намираме, татко ме вдигна. Преминавахме покрай някаква ферма, където видяхме неколцина поляци да работят. Те се загледаха във влака и започнаха да ни сочат с пръст и да се смеят. Правеха жестове с ръце, които изрязяваха рязане на гърло. Много смешно. Никога не ще простя на селяните за онази жестока пантомима.

За закуска хапнахме много пестеливо по парче хляб и глътка олио, защото не знаехме колко дълго ще продължи това пътуване. Малкият Севек молеше майка си да му даде още малко. Тя му отказа, като се опита да му обясни, че хлябът ще им трябва за по-нататък. Детето се разрида. Татко отчупи парче от хляба си и му го подаде. Това ме разстрои и ве му го спестих. Той ми изшътка и изрече нещо, което не разбрах: „Нека поне веднъж в краткия си живот това детето да има достатъчно хляб!“

Пътуването продължи още няколко часа и когато пристигнахме в мистериозния лагер, все още имахме хляб. Вагоните преминаха под лагерната арка, на която пишеше: „Работата ще ви направи свободни“. После дочухме оркестър да свири приятна мелодия.

Влакът спря. Отвориха вратите и пред очитет ми се разкри гледка, която не бих могла да забравя. Мъже в затворнически униформи наскачаха във вагоните и започнаха да изхвърлят куфарите ни навън. После се разкрещяха към майките, веднага да предадат децата си на възрастните и болните. Майките отказаха. Мъжете започнаха да издърпват децата от ръцете им и да ги предават на възрастните жени.

След като ни свалиха от вагоните, отделиха мъжете от жените. Възрастните, болните и децата бяха вляво от нас. Чакаха ги камиони. Казаха им, че отиват далеч и ще им е трудно да ходят пеша.

За щастие бях с обувките на мама, с високи токчета. Така изглеждах по-висока и ме отделиха при младите жени. Появи се нацист в красива униформа. Той продължи да прави допълнителен подбор. По необяснима причина прошепнах на Зоша да не ме следва, ако ни разделят. Разбира се, видяха, че съм дете и тъй нареченият доктор ми посочи с пръст да мина отляво. Видях Зоша вдясно от мен. Но късметът ми най-неочаквано проработи. Докторът бе повикан от друг нацист. Тогава се преместих отвоно вдясно. Зоша бе примряла от радост и не можеше да повярва, че тонво сме заедно. Прегърнахме се през сълзи.

Гледах към мъжете с надеждата, че татко и Зденек ще останат заедно. Видях Зденек, но не и татко, а вместо него забелязах белокос мъж да застава до брат ми. Бях съкрушена. Безпокоях се за Зденек, че е сам. Чак след края на войната разбрах, че баща ми само за миг бе побелял.

След като лекарите приключиха с разпределението ни, войниците се появиха отново. Те ни поведоха под строй надолу по пътя между огромни електически огради. Зад тях имаше хора. Не можехме да различим дали това бяха мъже или жени. Молеха ни да им хвърлим парче хляб. Изглеждаха ми като от приют за луди, така ѝ казах на Зоша.

В края на пътя бяхме вкарани в сграда с червени тухли. Очакваха ни мъже в затворнически униформи. Казаха ни да се съблечем и да се изкъпем. Наредиха ни всеки да подреди дрехите си на една купчина, а бижутата, очилата и часовниците – на друга. Така сме щели по-лесно да намерим вещите си.

Отначало се стеснявахме да се съблечем пред тези мъже, но те ни заплашиха и направихме, каквото ни бе наредено. След като се съблякохме, ни поведоха към място, където щяха да ни острижат. Мъжете работеха мълчаливо, но някои от тях прошепваха имена на близките си, които бяха останали в гетото на Лодз и питаха дали ги познаваме и дали са били с нас във влака. Единият ми изглеждаше началник. Той ме доближи и попита за името ми. Когато го чу, каза, че познава родителите ми. После нареди на момичето да не ме остригва, а само да ми подкъси косата. Бях с дълги плитки, а ножиците бяха тъпи. Тя ми прошепна нещо за газова стая. В този момент се появи Зоша и казах, че това е сестра ми. Двете бяхме единствените оставени с коса на главата.

После ни отведоха в голямо помещение с душове. Стояхме и чакахме да дойде водата. Някои от момичетата знаеха за газта. Докато чакахме, някои започнаха да крещят от страх. Това зарази и останалите. Аз също закрещях, без дори да знам защо. След секунди водата дойде; бяхме спасени. Тръгнахме си оттам мокри и голи, и безчувствени се отправихме в посоката, където ни беше казано. Спряхме, дадоха ни дрехи, без бельо и без чорапи. Получихме дървени обувки. Аз бях с дълга белезникава рокля. Бедната Зоша бе с нощница с голяма дупка на едната гърда. Никой от нас не получи собствените си дрехи. Докато се оглеждахме една друга, разбрахме, че приличаме точно на онези, които бяхме видели по пътя и за които мислехме, че не са с ума си. Със Зоша изглеждахме малко по-добре от останалите момичета, всички с остригани до голо глави.

14.

Поведоха ни към бараките. Пред блок двайсет и шести ни очакваха царицата майка и нейните помощнички, „висшестоящите“ от дома, който щяхме да обитаваме. Тя бе еврейка от Лодз, а останалите – от Унгария. Бяха тук от няколко месеца, но сега отговаряха за Биркенау. По-зловеща група жени не бях срещала, с изключение на германките.

Тъй като вече беше станало късно, веднага ни разпределиха по наровете, на един по осем до десет човека. Днес това ми се струва невъзможно, но беше точно така. Налягахме – глава до крака. Нарът, където със Зоша попаднахме, се оказа на най-горния ред. Заради липсата на въздух отново започнах да дишам трудно. Бях убедена, че ще се задуша.

Помещението се състоеше от нарове, наредени на редици от всяка страна на помещението, а по средата имаше дълга тясна циментова пещ. Наредено ни бе да лежим по „леглата“ или ще бъдем наказани с бой. Въпреки това слязох долу и седнах върху пещта. Бих издържала на боя, но ни е на задушаването. След секунди „стюбендиенст“, както наричаха унгарките, се появиха с викове, готови да ме убият, задето не съм се подчинила на заповедите им.

Онова, което ще разкажа, може да ви прозвучи фантастично или налудничаво, но съм готова да се закълна, че е истина. А и Зоша бе свидетел на случилото се. Изведнъж, сякаш насън, се появи едно малко момиче, дете на пет или шест години, хубаво, добре облечено. То оказа необяснимо влияние върху разярените жени. Застана пред тях и на чист полски ми каза да остана на мястото си. Попита ме дали съм гладна. Кимнах с глава. Тогава момичето нареди да ми донесат храна, възглавница и одеало. Докато чакахме, ме попита откъде съм. Изглеждаше мъдро и зряло. След като получих нещата, за които бе помолило, момичето се увери, че ще бъда оставена на спокойствие. После си отиде. Никога повече не видях този Ангел. Нощта прекарах на удобното си „легло“.

Към четири часа сутринта бяхме събудени с викове: „Ставайте веднага и марш отвън за преброяване!“ Изкочихме навън и ни изкомандваха да се наредим по азбучен ред, по пет в редица. До нас се падна жена с две дъщери, г-жа Рандова. Тя не бе еврейка, но съпругът ѝ, университетски професор, бил евреин. Когато го арестували и определили за депортация, тя и момичетата решили да тръгнат с него. И така всички се озовали в гетото на Лодз, а впоследствие и в Аушвиц-Биркенау.

Стояхме часове наред на студа в очакване да бъдем преброени. Притискахме се една в друга, за да се стоплим. Когато накрая слънцето се показа, настъпи непоносима горещина. Сякаш и времето ни наказваше. След като преброяването приключи, получихме по парче хляб и мътна вода, която наричаха кафе. Преди да успеем да изядем тази „закуска“, бяхме отведени към клозетите, където набързо, с хляба в ръка, трябваше да облекчим естествените си нужди. Още преди да сме готови, бързо ни върнаха в бараките и там за кратко ни позволиха да се отпуснем на пода. Мислех си дали щях да съм в състояние да спя отново на горния нар.

Чухме съобщение на висок глас, че децата под единайсетгодишна възраст трябва да се обявят, за да получат мляко, масло и вероятно яйца. Въпреки всички лъжи на нацистите все още бяхме наивни да се надяваме, че този път може би казват истината. Със съгласието на Зоша, аз и още десетина деца, излязохме. С нас дойдоха и няколко по-големи, но които успешно минаваха за по-малки, защото страдаха от постоянното недохранване.

Отведоха ни в така наречените бараки за деца. Щом се озовах там, веднага изпитах лошо предчувствие. Не се виждаха нарове за спане и съжалих за решението си. Бяхме около двеста деца и всички се бяхме поддали на примамката за повече и по-добра храна. Тъкмо реших, че отново сме измамени, когато се появи една от младите унгарки. Тя ми подаде кофа, пълна с човешки изпражнения и ми заповяда да я последвам. Поведе ме към изхода. На германеца, който пазеше, му каза, че сме от групата чистачки. Той навярно я познаваше и не ни спря. Вече извън полезрението му тя ми заповяда да оставя кофата и да тичам след нея. Върнахме се при бараките и тогава ми посочи да погледна назад: видях висок комин, от който излизаха пламъци и дим. Каза ми, че това е крематориум. И добави, че всички събрани деца, много коро ще бъдат умъртвени.

Когато влязох в бараката, отидох право до нара, където Зоша разтревожена очакваше завръщането ми. Милата Зоша, тя не знаеше нищо за бараките за деца. Както всеки друг и тя вярваше, че за нас това е нещо добро. Трябваше да ѝ кажа истината. Тя заплака и се закле, независимо от всичко, никога повече да се делим, докато не ни разделят насила. Нощта прекарах на нара до нея. И двете бяхме изплашени.

Към два през нощта Зоша, хлипаща, ме събуди. След всичко, което ѝ бях разказала, тя бе получила разстройство и не можеше да издържа повече. Бяхме в сериозно затруднение. Бяхме затворени, а вътре нямаше тоалетно помещение или кофа. Тогава ме осени една идея. Може би дървената ѝ обувка щеше да свърши робота? Тъй като нямаше никакво друго разрешение, Зоша го направи.

Когато сутринта настъпи моментът да излезем навън за преброяването, съвсем бяхме забравили за обувката на Зоша. Скочихме от нара долу. Зоша нахлузи обувките си и за малко да падне, защото се подхлъзна. Разсмяхме се и милата Зоша трябваше да държи крака си в мръсната обувка. Веднага след края на преброяването вместо да отидем в клозетите, останахме отвън и почистихме мръсотията с ръце и нокти.

По-късно изненадващо ме посети момичето, което ме бе спасило. Тя ми донесе купа с топла супа, която поделих със Зоша. Обеща да дойде пак. Оттогава идваше всяка сутрин и ни носеше храна. Веднъж, докато със Зоша лапахме лакомо, видях как г-жа Рандова и дъщерите ѝ ни гледат. Знаех, че са много гладни и реших оттук насетне да делим супата си с тях.

15.

Една сутрин по-голямата дъщеря на г-жа Рандова се събуди болна от дизентерия. Без бельо, тя се изпусна там, където стояхме. За неин късмет Илонка, моята унгарска приятелка, ми бе донесла чифт долни гащи, които незабавно дадох на момичето. След като ги обу, тя повече не изпускаше фекалии на пода. Така никой освен нас не узна, че е болна, което я спаси от неминуема смърт.

По-късно Илонка дойде в бараката да ме види. Заведе ме в предното отделение, където беше нейният нар. Бях изумена от лукса пред мен: копринена завивка, копринени калъфки за възглавниците и много храна наоколо. Илонка ми предложи да се настаня на леглото ѝ. Обясни, че рядко спи там. Работата ѝ я води от Биркенау в Аушвиц, където често остава през цялата нощ.

(Бел. ред – комплексът Освиенцим се е състоял от три лагера: Аушвиц 1, Аушвиц 2, по-известен като Аушвиц-Биркенау, и Аушвиц 3).

Приех предложението ѝ, като казах, че и Зоша ще спи с мен и тя не възрази. Бях любопитна да разбера откъде разполагаше с този лукс и защо можеше да се движи свободно из лагера, защо реши да спаси мен, а не някой друг. Обясни ми, че съм изглеждала точно като малката ѝ сестра, загинала в камерите.

Илонка ме предупреди, че може да настъпи момент, когато няма да може да идва при мен. Ако това се случи, трябва да отида до малката барака, недалеч от клозетите и да попитам за мъж на име Иван, нейният приятел. Той знаел всичко за мен и щял да ми помогне. Докато със Зоша се бяхме настанили в новото луксозно легло, започнах да изпитвам вина. Ето ни тук, само двете в този разкош, докато останалите трябваше да се притискат като сардини. Казах на Зоша и тя се съгласи, че би трябвало да споделим късмета си с още някого. Решихме, че това ще е жената, която и двете познавахме и която се казваше Труди, приятелка на Ирка. При пристигането в Биркенау тя изгуби единственото си дете, мило малко момиченце. Един малоумен мъж ѝ казал да даде детето на майка си. Тя го сторила, без да разбира защо. Въпреки че бе оцеляла, бе заплатила ужасна цена. Откакто Труди разбра, че е била измамена, плачеше непрестанно за детето си. Надявахме да можем поне малко да ѝ помогнем, като я поканим да сподели нашето легло.

Аушвиц-Биркенау бе адът на земята. Живеехме в постоянен страх от всекидневните партиди, предназначени да бъдат умъртвени в камерите. Ако минеше ден без това, бе цяло чудо. Подборът се извършваше от един лекар, д-р Менгеле, който беше висок и доста красив мъж, придружаван често от жена, красив ангел на смъртта. „Добрият“ доктор често правеше подбори, за да освободи място в бараките за следващата партида от новопристигащи. В такива моменти момичетата слагаха малко червен цвят на бузите ми, за да имам по-здрав вид.

По някакъв начин успях да преживея няколко такива подборки. Веднъж докторът ме погледна отблизо, повдигна брадичката ми с дръжката на камшика си и обяви: „Ти ще можеш да работиш“. Така животът ми за момента оставаше пощаден, докато момичета по на двайсет и повече години бяха изпращани на смърт. По-голямата дъщеря на г-жа Рандова бе една от тях. Докторът ѝ хвърли един поглед и каза на майка ѝ, че ще бъде отведена в лекарския кабинет. Колко сме глупави ние, смъртните. Майката наистина повярва на „добрия“ доктор. Сърце не ни даваше да ѝ кажем какво всъщност става.

Илонка дойде още веднъж и ми сподели, че може да е за последен път и обясни защо. Искаше да зная истината. Тя работеше в крематориума. През няколко месеца нацистите сменяли работещите там концлагеристи, като се отървавали от тях по обичайния начин. Сега, когато нейният ред бе наближил, тя искаше да се увери, че някой ще се погрижи за мен. Накара ме да ѝ обещая, че ще потърся приятеля ѝ Иван. След тази среща повече никога не я видях. Изпитвах дълбока тъга, сякаш бях изгубила любима сестра.

Няколко дни по-късно една от унгарките дойде и ми каза, че Иван е питал за мен и не разбирал защо не съм отишла да го потърся. Убедих се, че той знае за Илонка. Защо иначе не би ме очаквал?

Още на другата сутрин след преброяването вместо до клозета изтичах до малката барака. Тя беше близо до ромския лагер, съседен на нашите лагери и отделен с електрическа ограда. Почуках на вратата. Някой попита: „Какво искаш?“ Отговорих, че търся Иван. Появи се едър мъж. Каза, че ме е очаквал. Подаде ми канче с кисела супа от туршия (още си спомням мириса й), голям къшей хляб и цяло парче полски колбас. Благодарих му и попитах знае ли какво е станало с Илонка. Той ме погледна тъжно и поклати глава. После рече, че тук не се задават такива въпроси. Каза ми да идвам, когато мога.

На връщане по високоговорителя съобщиха заповедта за „затваряне“. Всички трябваше да останат заключени в бараките. Само след секунди останах единствена отвън, сам сама. Нашата надзирателка Пиерожка (Червенокосата) се спусна към мен като самия дявол. Ожалвахме всяка жена, до която тя успяваше да се докопа, щом нещо не бе наред. Трябваше или веднага да сторя нещо, или щях да стана поредната ѝ жертва. Устремих се към най-близката барака. Още на вратата една едра унгарка ме сграбчи за ръката и се разкрещя: „Ти не си от тук!“.

Веднага ѝ предложих всичко, което носех. Тя взе хляба и колбаса, а ми остави супата. После ме скри зад нара си. Стоях там и буквално се тресях в дървените си налъми. Пиерожка влезе вътре и огледа наоколо. За мой късмет, не ме забеляза. Веднага щом заключването бе отменено, втурнах се към двайсет и шеста барака, където Зоша бе луднала от притеснение за мен. Разказах ѝ за Иван и за случая с Червенокосата. Тогава Зоша се зарече никога повече да не ме пуска където и да е. Насладихме на супата, но продължавах да треперя, докато я сърбах.

16.

Веднъж стояхме отвън в очакване да чуем сигнала за преброяването, но нацистите не се появяваха. Бяхме гладни и много жадни. Помолихме нашето „капо“ за малко вода, но тя ни отказа. Съобщи ни, че ѝ е забранено да ни дава каквото и да е. Тази жена бе истинска кучка. Доставяше ѝ удоволствие да ни разправя, че ще ни водят в газовите отделения и че нямаме татуирани номера, защото не сме годни за работа. Това го бяхме чували от другите лагерници.

Докато стояхме и чакахме, наблизо минаха двама поляци, които работеха в женския лагер. Някои от момичетата ги помолиха за малко вода. Скоро те се върнаха с две кани чиста вода и им я дадоха. Останалите започнаха да се бият за нея. Капото ни, разбрала причината за бъркотията, се разкрещя за помощ и веднага пристигна Червенокосата. Тя издърпа каните от ръцете на момичетата и изля скъпоценната течност. После, за наше изумление, седна на земята и се разрида. Заговори през сълзи, че когато пристигнала от Унгария заедно със семейството си, всички били отведени в газовите камери, където гледала как майка ѝ, баща ѝ и останалите близки умирали. По необяснима причина тя не се задушила от газта. Когато германците открили, че е жива, били толкова изненадани, че решили да ѝ подарят живота. За награда дори я направили шеф на надзирателките. Сега им служела добре, лишена от всякакви чувства.

Накрая се появиха и нацистите. Приключиха с преброяването и вече можехме да отидем до тоалетните. Докато минавахме покрай циганския лагер, с изненада установихме, че той е съвсем опустял. През нощта нацистите бяха отвели всички в крематориума.

Идваше и нашият ред. Селекциите зачестиха. Пещите работеха извънредно, денем и нощем. Загиваха по 40 000 на ден. Целият Биркенау вонеше на горяща плът. Повече никакви надежди не таяхме. Сега вече знаехме онова, което преди не вярвахме и не искахме да приемем. Движехме се полуживи, опитвахме се да не мислим за ужаса, на който бяхме свидетели.

Не е възможно да се опише страха, който ни скова, когато след поредната сутрешна проверка ни бе заповядано да останем на място. Това се случваше само когато някои от нас трябваше да бъдат отведени. Понякога някое отчаяно момиче хукваше и се хвърляше върху електрическата мрежа и после беше нужно време, за да се свали овъгленото ѝ тяло.

Разбрахме, че нещо не е наред, особено, след като разчу, че съседните бараки са опразнени. Това ни изпълни с ужас, тъй като унгарките всеки път ни предупреждаваха, че ние сме следващите, които ще отведат.

Така стояхме часове наред в очакаване на най-страшното, в непоносимата горещина, докато накрая ни бе казано, че ни предстои пътуване. Бяхме готови за всичко; бяхме толкова изтощени физически и психически, че можехме да приемем каквото и да е.

Нацистите ни обкръжихме отвсякъде. Крачехме в мълчание, съпровождани от войници и ръмжащи кучета. После ни заповядаха да останем на място, докато войниците седнаха да обядват в близката хижа. Изневиделица се появи някаква жена. Тя ни поздрави на чешки и попита има ли словачки сред нас. Г-жа Рандова се обади, че е от Прага. Двете си размениха няколко фрази. След като жената си тръгна, г-жа Рандова ни успокои, като ни разказа какво е научила. Изглежда, че наистина бяхме до железопътна гара, което означаваше, че действително живи ще напуснем този ад.

Жената се върна отново с хляб и салам за г-жа Рандова, които тя незабавно раздели с мен и със Зоша. Двете обаче не обърнахме особено внимание на казаното от чехкинята; на толкова лъжи се бяхме наслушали, че ни стигаха за цял живот.

След известно време дочухме свистенето на локомотив и видяхме да приближава товарен влак. Накрая спря. Войниците се върнаха и започнаха да ни хвърлят дрехи, за да се облечем. След като приключихме, набързо ни натовариха в товарните вагони. Както и предишния път и сега бяха претъпкани. За нас това нямаше значение, бяхме щастливи, че напускаме този пъкъл.

Пътуването се проточи безкрайно. Влакът спира няколко пъти и тогава ни даваха супа, но никаква вода или нещо друго за пиене. Вагоните бяха студени. Бяхме дотолкова дехидратирани, че когато стигнахме до местопредназначението, не бяхме в състояние да стоим прави или да се движим в права редица.

Преминахме през селца и ферми. Стигнахме до някак свинеферма, край която видяхме дървени корита, пълни с мръсна вода, навярно за свинете. Всички бяхме адски жадни и се нахвърлихме да пием. „Любезните“ фермери започнаха да ни замерят с камъни и да крещят: „Ах вие, мръсни евреи!“. Добре, че нямаха пушки, иначе биха стреляли по нас. Чудех се на омразата, с която ни засипаха.

В продължение на около два часа вървяхме през гъста гора. Не се виждаха телени огради. Стигнахме до място, наречено Берген-Белзен. Тук ни вкараха в тухлена сграда, напомняща ни за онази в Биркенау и ни наредиха да се съблечем. Разтревожихме, особено след като ни казаха да отидем под душовете и след това да минем през помещението за обезпаразитяване. Този път различното бе, че бяхме без багаж и без бижута. Г-жа Рандова ни успокои, че не биха си правили труда да ни карат дотук, за да ни убият, след като можеха да го сторят в Биркенау.

След като се изкъпахме облякохме същите дълги рокли, с които бяхме пристигнали. После отново вървяхме, около километър и нещо. Стигнахме до някакво сечище, все още в гората. Казаха ни, че ще нощуваме тук. Без одеала. Нищо освен израслата трева и росата по нея.

След тази безсънна нощ посрещнахме утрото. Огледахме се наоколо. За изненада наоколо не видяхме огради, а на сечището имаше оставен стар хляб. Лакомо се спуснахме към него. Охраната дойде и ни поведоха към лагер, в който нямаше бараки, а само няколко палатки, където се подслонихме. Вътре легнахме на голата земя, на която имаше малко трева. Всяка от нас зае своето място. Зоша и аз легнахме до г-жа Рандова и единствената ѝ останала дъщеря. Раздадоха ни алуминиеви канчета, а по-късно ни изведоха навън и ни дадоха хляб със сладко. Ако съществува нещо като рай, в онзи момент аз бях в него.

17.

Първа проверка в Берген-Белзен. Заради моя ръст и възраст жените ме сложиха отзад, а високите стояха отпред в опит да ме скрият. Преброяването бе ръководено от жена надзирателка. Приехме това за лош знак, тъй като преживяното в Аушвиц ни бе научило, че жените бяха по-злобни от мъжете. Тази, която ни проверяваше изглеждаше особено зла. Бяхме изпълнени с безпокойство, в очакване на най-лошото. Когато приближи края на редицата, тя спря и ме загледа, после продължи. Треперех от страх, а момичетата до мен бяха сигурни, че краят ми е дошъл. Чувствах се като Мария – Антоанета пред гилотината.

Към обяд тя се появи в палатката ни. Вървеше подчертано бавно, търсейки някого. Инстинктивно разбрах, че търси мен. Забеляза ме и ми направи знак да я последвам навън. Нищо не можех да направя. Трябваше да изпълня нареждането ѝ. С ужас в сърцето си я последвах. Тя спря, погледна ме и за първи път проговори.

– Малката, знаеш ли как да оформяш вежди или да изстискваш пъпки на лицето?

Аз бързо премислих.

– Да, правила съм това на сестра ми. – отвърнах ѝ на отличен немски. – правех го за моята сестра Ирка.

Лъжех, разбира се, но бях наблюдавала Зоша как го прави. Тя повтори името на сестра ми:

– Ирка – каза тя. – Така се казвам и аз. Ирене Хесце.

Това го изрече на полски. Обясни, че е родена и израсла в Силезия, полска провинция, но че не говори полски толкова добре, колкото немски. След тези разменени думи ми съобщи, че от утре ще работя за нея. После ми нареди да се върна в палатката.

Въодушевена, направо влетях вътре, където другите ме очакваха със свити сърца. Предадох им какво ми се е случило. Те се отпуснаха и се зарадваха. Бяха все жени, които бяха загубили собственоте си рож би и гледаха на мен като на свое дете.

Същата вечер, когато приближих до жената, която раздаваше супата, надзирателката Ирене взе черпака, загреба дълбоко в тенджерата и ми даде най-гъстата супа, която някога съм получавала. Вечерта си легнахме доволни, аз с пълен стомах, а останалите по-спокойни, че ме очаква, поне засега, малко спокойствие.

На сутринта нацистите ни казаха да си изберем някого за отговорничка. Спряхме се на г-жа Рандова и на г-жа Лернерова – за помощничка. И двете говореха свободно немски и бяха най-възрастните между нас, на около четирийсет.

След сутрешната проверка надзирателката Ирене дойде за мен. Носеше одеало и пинсети. Отидохме на сечището. Там тя легна и аз много внимателно оформих веждите ѝ. После изстисках черните точки на лицето ѝ, които бяха доста. Остана доволна и ме награди с голямо парче хляб и тънка филийка свинско месо. Хапнах малко, останалото запазих за Зоша. Ирене бе впечатлена от саможертвата ми. Това се превърна във всекиедневие. Занимавах с нея в продължение на около час и винаги ми даваше нещо за ядене. Бях единствената, която „работеше“, докато останалите прекарваха деня в безцелно шляене.

Не след дълго времето се промени. Стана студено и ветровито, дотолкова, че повече не издържахме. Вятърът скъса палатката и повреди „нашия дом“. Ирене ме попита дали мога да шия. Разказах за работата ми във фабриката и тя остана доволна. Даде ми нова работа. Трябваше да отговарям за процеса по възстановяване на скъсаната палатка. Бяха избрани още девет момичета. Работата не беше лесна. Платът бе груб и труден за шиене. Използвахме специални игли и дебели конци. Ирене ми връчи ножица и даде да се разбере, че никой друг освен мен, няма право да я държи. Справихме се някак си и дори се специализирахме. Ден след ден шиехме в студа. Времето все повече се влошаваше. Имахме много работа. Мястото, където седяхме се разкаля, после замръзна. Беше тежко да се шие, пръстите ни премръзваха и едва държахме иглите.

18.

Един ден, докато работехме, група нацисти влязоха да проверят напредъка ни. Единият от групата бе скандално известният д-р Крамер. „Добрият“ лекар се вгледа в момичето до мен. Попита дали сме сестри. Всички бяхме изплашени, но с голямата си уста аз го погледнах право в очите и отговорих:

– Не. Не доколкото ми е известно, освен, ако баща ми не е кривнал от правия път.

Нацистите избухнаха в смях. После той отново заговори, този път само на мен:

– Малко дяволче, гладна ли си? – попита ме той.

Храбро отвърнах:

– Да, майн хер.

– Кажи ми тогава, колко супи можеш да изядеш?

Аз, оглупяла, казах пет. Можех да изям пет супи.

– Добре, ще изядеш пет супи, но трябва всичките да ги изядеш. Ние не прахосваме храната. – обяви той.

Нацистът изчака да стане обяд и нареди на раздаващата храна да приготви пет порции за мен. И аз лакомо започнах представлението, за да спра на третата, а очите ми бяха станали по-големи от стомаха. Не можех да поема нито хапка повече. Опитах, но неуспешно. Гледайки ме как полагам усилия, докторът каза:

– Не надценявай никога възможностите си.

И излезе. Очаквах да бъда публично наказана. В първия момент не разбрах какво става. Треперех цялата от страх и не можех да се спра. После се овладях и започнах да се смея истерично. Двеста жени наблюдаваха сцената, дори охраната беше дочула за това. Надзирателката Ирене смяташе, че съм била доста своеволна с такъв важен човек като хер Доктора. Въпреки всичко почувствах, че бе впечатлена от дързостта ми.

Същият ден тя ми даде още един подарък – голяма кутия пудра с огледало и истински гребен. Сега бях най-богатото момиче в лагера и за завиждане от страна на всички. Всяка сутрин пудрата обикаляше в кръг. Не се бяхме оглеждали, откакто напуснахме гетото. Първият път бе шокиращо, особено за жените, чиито глави бяха осригани нула номер, дори и след като бе започнала да им расте малко коса. Аз бях егоистка и доволна, че са без коса. Така че гребенът използвахме само Зоша и аз.

В деня след случая със супата ни беше казано да оставим плата и останалото – работата ни бе приключила. Жените попитаха дали могат да задържат някои парчета плат, щяха да ги използват за сутиени или долни гащи. Бях против и им казах, но те не искаха да чуят. Дори Зоша поиска няколко парчета. Когато ѝ отказах, тя ми се разсърди. Просто имах някакво предчувствие и се оказах права. Германците научиха, дойдоха в палатката и разпоредиха претърсване. Когато намериха скритото, страшно се разгневиха. Всички жени, които бяха скрили парчета плат, бяха арестувани, включително г-жа Рандова. Бяха намерили малка торбичка, ушита от скъпоценния плат. Дори не подозирах, че някои от тях бяха събирали парчетата. Чувствах се късметлийка, задето нямах нищо скрито и се радвах, че Зоша ме бе послушала.

През нощта германските и руските затворници бяха изградили специален лагер. Всички виновни жени бяха въдворени там. Крадлите бяха наказани да пренасят камъни натам и насам, двайсет и четири часа, ден и нощ. Невинните също бяхме наказани – без вода и храна, цели три дни. Нацистите обичаха да казват: „Всички за един и един за всички“. През следващите два дни аз и Зоша ближехме поред малко парче маргарин, което бяхме запазили от храната, дадена ми от надзирателката Ирене.

През третия ден гладът и жаждата станаха непоносими. Стояхме заключени вътре. Реших да рискувам и да изляза навън, за да организирам нещо, което на лагерен език означаваше да открадна. Помолих Еджа да дойде с мен, бе едно от момичетата, с които деляхме мястото за спане. След като се озовахме навън, видяхме промените, станали само за два дена. Имаше много палатки, населени с новопристигнали, най-вече унгарки и няколко полякини. Изглежда руските военнопленници бяха опънали тези шатри, а влакът през нощта бе докарал новите обитатели. Минахме от палатка в палатка с надеждата да открием роднини или познати. Винаги имаше шанс да срещнем някой оцелял. Обаче единствената позната, която видях, бе директорката на училището, в което някога учех. Казваше се д-р Сер. Преди бе много хубава жена, а сега изглеждаше стара и грохнала. Приличаше на скелет. Почувствах се потисната, особено след като ме помоли за храна. Изхвърчах от палатката разплакана, със стегнато от мъка гърло.

Продължихме да търсим нещо за ядене. Точно тогава на новопристигналите даваха пословичната супа. Застанахме на опашката, като се надявахме никой да ни забележи и да не разбере, че не сме от там. Уви, нямахме късмет. Казаха ни да се махнем, в противен случай ще ни докладват на охраната.

Унили, поехме обратно. По пътя забелязахме две от новодошлите да влачат казан със супа. Разбрахме, че са объркали посоката. Бедните девойки признаха, че не могат да намерят палатката, където трябваше да занесат супата. Еджа им предложи да потърсят палатката, а ние да пазим казана. Наивните момичета дори ни благодариха и тръгнаха да търсят новия си дом.

Щом се отдалечиха, Еджа ме погледна. Знаех какво си е наумила. Ако трябва да призная, изпитах известна вина. Но само малко, защото гладът е по-силен от съзнанието. Повлякохме казана. Влязохме в нашата палатка и бяхме посрещнати така, сякаш Клеопатра влизаше в Рим. Жените се възхитиха от куража ни. Зоша бе колкото гладна, толкова и обезпокоена за мен. Каза ми, че съм много глупава или много смела, но повече глупава и че по-скоро би гладувала, отколкото да ме загуби. Независимо от всичко празненството бе добре дошло и всички си легнахме сити, без повече болки от глад.

19.

Eдин ден, докато наблюдвах работата на руските пленници, се запитах откъде ли получават храната си. Винаги можеше да се организира нещо. Проследих ги и открих лагера им, недалеч от нашия. Невероятна бе и гледката, която се разкри пред погледа ми. Видях мъже и жени, дори деца. Помислих си, че сънувам. Залепих до оградата и се опитах да ги заговоря. Знаеха съвсем слабо немски и успях да разбера, че са евреи от Холандия. Казаха ми, че очакват да бъдат разменени и да емигрират в Америка. Не можех да повярвам и все пак, докато ги наблюдавах открих, че изобщо не изглеждат като нас. Бяха облечени нормално, имаха дори шапки и обувки. Мъжете бяха с бради, а жените не бяха остригани.

Затичах се обратно и разказах за видяното на приятелките. Те ме слушаха удивени, не можеха да повярват. Реших да ги заведа и сами да видят, но бе невъзможно да отидем същия ден.

Заведох ги следващата сутрин. За жалост лагерът бе пуст, само бараките се виждаха. Момичетата бяха сигурни, че съм си измислила цялата история. Ако не бяха руските пленници, които потвърдиха думите ми, приятелките ми щяха да решат, че съм имала халюцинации. Питахме какво ли е станало с хората от лагера, като се надявахме, че наистина да са поели към Щатите.

20.

Палатките ни не бяха пригодени да ни предпазят от студа и вятъра, затова бяхме преместени, този път в сламени колиби. Те бяха малко по-обитаеми, но все така трябваше да спим на земята. Единственият лукс бе течащата отвън вода. Не бях сигурна дали надзирателката Ирене ще бъде с нас. Затова планирах как да впечатля новата надзирателка. Първата сутрин станах преди всички. Беше все още тъмно и целият лагер бе притихнал. Съблякох се и се измих цялата с ледената вода, дори и косата. После се сресах, почистих одеалото от сламата и го сгънах спретнато. През цялото време знаех, че надзирателката ме наблюдава с удивление.

Фраулейн бе впечатлена и така си осигурих нова защитничка. Мисията бе изпълнена. Отново ме избраха и получих работа. Този път бях преводачка и пазачка на входа. Бях първата, която трябваше да се нахрани и винаги получавах малко повече от останалите. Беше ми разрешено и да обикалям наоколо.

Срещнах момиче, което познавах от гетото. Тя ми каза, че майка ѝ била с нея, докато не се разболяла. Германците я отвели в болничното отделение. Кати ме помоли да я посетя, ако е възможно, но не и преди раздаването на храната. Тя ми даде супата, която бе запазила за майка си. Бях впечатлена от саможертвата ѝ. Колкото и да беше гладна, искаше майка ѝ да се храни. С готовност взех супата и отидох да занеса безценния подарък. Влязох в стаята и се огледах за майка ѝ, но не я открих. Попитах една от сестрите. Тя ми съобщи, че същата сутрин жената е издъхнала. Дадох супата на друга болна и не казах нищо на Кати.

Един ден бяхме изненадани – дадоха ни нови дрехи. Много приличаха на онези, с които пристигаха новодошлите. Застанахме в редица и всяка от нас се приближаваше, за да получи от новата надзирателка онова, което ѝ бе подръка. Опасявах се, че може да ми се падне някоя тънка дреха и поех нещата в свои ръце, но само след като получих лека копринена рокля. Вместо да я задържа, пропълзях в гъстата трева под масата, където стояха роклите и затърсих с ръце да напипам вълнен ръкав. След като намерих, започнах да издърпвам дрехата, но изтеглих и другите заедно с нея. Надзирателката надникна отдолу и ме видя как съм сграбчила вълнената рокля. Това не ѝ се стори смешно. Измъкна ме оттам и ме зашлеви по лицето. Беше с кожени ръкавици, които жилеха и оставиха червени следи по бузите ми. Въпреки това, си заслужаваше, тъй като можех да задържа топлата дреха.

Винаги съществуваше някаква причина, заради която нацистите ни правеха нещо „добро“, като това раздаване на по-хубави дрехи. Скоро се разбра защое всичко това. Дойдоха „купувачи“ на нови роби, които да им работят. Всеки ден заставахме за инспекция и избираха измежду жените. Бях в списъка на отговорничките и в ролята си на преводачка извиквах имената на жертвите.

Междувременно Зоша видя своя приятелка, определена за работа и внезапно реши, че иска да отиде с нея. Опита се да ме убеди, да отидем заедно. Реших първо да разговарям с надзирателката. Тя каза никъде да не вървя, защото „ще получаваш малко храна и много бой!“. Попитах я какво да правя със сестра ми, която искаше да отива доброволка. Надзирателката предложи да не съобщавам името ѝ, а тя ще вземе някоя друга. Нямах избор и направих, каквото ми бе казано. Отначало Зоша ми бе ядосана, но скоро след това работничките бяха докарани обратно, болни от туберкулоза. Работели в завод за боеприпаси. Там, в подземията, без въздух и с малкото храна, не издържали. Приятелката на Зоша бе една от тях.

21.

Никога нищо не остава същото. Тъкмо се почувствахме „у дома си“ и отново бяхме преместени. Този път ни отведоха в обикновени дървени бараки. Бяхме поразени от размерите на лагера. Стотици бараки и хиляди затворници. Същото като в Аушвиц, онова адско място. Разпределиха ни по наровете на най-горния ред, където бяхме с още осем жени: г-жа Рандова, дъщеря ѝ Хелга, Белла, приятелката на Зоша, нейната сестра Динша, Итка и Адела, две техни братовчедки, плюс доведената им сестра, на около трийсет и пет, която наричахме „мама“. И разбира се, аз и Зоша.

Над нашия нар имаше електрическа крушка, единствената в цялата барака. През първата нощ ни нападнаха огромни плъхове. Цялата нощ се чуваха стенания, пъшкане и писъци. Мястото бе пренаселено от тези зверове. Страхувахме се да заспим. Тогава измислихме как да ги държим надалеч от нас: спяхме на смени и вдигахме шум с канчетата си, за да ги прогонваме. След поредица от безсънни нощи започнахме да се движим като зомбита. Дневната ни дажба храна намаляваше с всеки новопристигнал. Страхувах се както никога преди, убедена, че това ще е краят за всички ни.

Денем се шляех наоколо, оглеждайки се да организирам нещо, но нямах този късмет. Веднъж срещнах две жени, които дъвчеха парче месо. Последвах ги като си мислех, че са открадали месото от кухнята. Ако бе така, можех да сторя същото. Вървях няколко крачки след тях. Навярно ме забелязаха, но изглежда не ги интересуваше, което странно ме засегна. Изведнъж съзрях купчина трупове и жените вървяха точно натам. Инстинктивно се обърнах назад. Разбрах откъде идваше месото. Затичах се обратно, разридана. Почувствах се засрамена заради тях и за състоянието, до което бяхме принизени.

Винаги, когато си мислех, че сме стигнали дъното на собствената ни деградация, изникваше нещо още по-ужасно. Отчаяна, се покачих на нара, където Зоша и останалите жени седяха апатични. Комбинацията от недоспиване и глад ни идваше в повече. Нямахме дори сили да разговаряме, което за мен бе добре дошло. Не исках да говоря и не желаех да им казвам на какво бях станала свидетел. През нощта останах будна от страх да не ми се присънят разчленените трупове, които бях видяла.

На зазоряване отново излязох на разузнаване. Просто не можех да остана при момичетата, опасявах се да не се издам за видяното. Шляех се безпомощно, докато срещнах моя съученичка. Не я разпознах и навярно щях да я отмина, но тя ме повика по име. Видът ѝ ме шокира. Още в гетото беше болна от туберколоза. Иистинска загадка бе как е още жива, но знаех, че както аз, така и тя няма да оцелеем. Поговорихме малко. Когато си тръгнах, тя продължаваше да седи върху студената земя и трепереше.

През нощта Хелга, дъщерята на г-жа Рандова, се събуди с вик и поиска да отида с нея до клозетите. Мястото беше доста далеч. Представляваше една дупка в земята, оградена с дървени трупи, на които се подпирахме, за да не паднем вътре. Знаехме, че много бебета бяха хвърлени там от майките им. Бременните жени предпочитаха този изход за децата си, отколкото нацистите да ги убият. Когато излязохме, навън беше все още тъмно. Единствената светлинка идваше от кабината на охраняващия. Вървяхме близо до оградата. Внезапно един германец започна да стреля по нас, решил навярно, че се опитваме да избягаме. Един куршум засегна прасеца на десния ми крак. Хелга не бе наранена физически, а само психически. Така се изплаши, че се изпусна на място.

Г-жа Рандова провери раната ми и ме посъветва да я промия с урината си за предпазване от инфекция. За целта трябваше да използвам алуминиевото си канче. Раната ми заздравя, без да се възпали. Сега имах два белега – на крака, и на лицето от шамара. Откакто бяхме преместени, не бях срещала моята „приятелка“, надзирателката Ирене. Без нея бях просто една от лагерничките.

Когато отведоха майка ми си мислех, че съм изплакала всичките си сълзи. Сега обаче след случая с двете жени и срещата със съученичката ми, хлипах непрестанно. Бях поне отново способна да плача и да разбера, че съм все още човешко същество, но плачех само когато бях сама.

Влязох в бараката и се озовах сред суматоха. Зоша бе толкова нервна, че изобщо не забеляза зачервените ми и подути от плач очи. Бързаше да ми съобщи, че докато ме е нямало, пристигнали работодателите и наредили всички да се приготвят за депортиране. Този път нямаше подбор – отвеждаха всичките двеста млади жени.

Ирене, надзирателката, дойде. Отведе ми настрани и ми каза да не се тревожа. Щели сме да заминем навътре в германска територия на място с името Саксенхаус и ще работим във фабрика за завеси.

Не ѝ повярвах, но приех тази версия. Сбогувахме се, благодарих ѝ за всичко, което бе сторила за мен. После казах на момичетата какви късметлийки сме. Според Ирене отиваме в доста приятен провинциален град с много зеленина, а работата ни ще е лека.

Отведоха ни в други бараки, където ни връчиха връхни дрехи. Това за нас бе толкова неочаквано и необичайно след случвалото се преди, че се преизпълнихме с увереност, че нищо лошо повече не ще ни сполети. Нали не биха си правили труда да ни обличат, ако възнамеряваха да приключат с нас.

Палтото ми беше доста хубаво, сиво на цвят с кожена яка и щеше да изглежда много скъпо, ако не бяха инициалите КL с червена боя на гърба, означаващи концлагер (konzentrationslager).

Мери Натан е авторка на автобиографичната книга „Кошмари и усмивки“ – автентичен разказ за оцеляването по време на Холкоста. Фактът, че тези преживявания са описани от гледната точка на едно малко момиче, тогава едва десетгодишно, прави от тази история един от най-завладяващите и уникални документи за епохата.

Руският ревизионизъм

Автор: Иван Кръстев

Готовността на Русия да наруши териториалния суверенитет на Украйна е най-грубото нарушение на европейския ред в течение на повече от половин век. Конфликтът противопоставя една гигантска атомна сила срещу страна с размерите на Франция, един авторитарен режим срещу революционно правителство. Руската интервенция в Украйна повдига въпроси относно гаранциите за сигурност, които Западът даде на Украйна след като страната се отказа от атомните си оръжия през 1994 и поставя директно предизвикателство пред увереността на множество европейци, че в наше време една сухопътна война е станала почти немислима. Крайният резултат може да бъде появата на трета Руска империя или пропаднала украинска държава в центъра на Европа.

Руската агресия в Украйна не трябва да се разбира като опортюнистичен опит за себеналагане чрез сила. По-скоро това е опит за политическа, културна и военна съпротива срещу Запада. Русия прибягна към военна сила защото желаеше да сигнализира промяна в правилата на играта, а не защото не разполагаше с други опции. В действителност тя разполагаше с множество други начини да упражни натиск върху Киев, включително и чрез Руския черноморски флот в Севастопол – украинския град, в който са разположени руските сили; да си поиграе с цените на газта; да изисква от Украйна да започне да изплаща държавния си дълг към Русия; накрая, да раздува анти-украинските настроения сред значителното руско население на Украйна. Освен това висши политически фигури от Америка вече отбелязаха, че Украинската криза не може да бъде разрешена без Русия, а европейските лидери изразиха недоволството си от един нов (и злополучен) закон, прокаран от преходното правителство в Украйна скоро след формирането му, чрез който се понижава статуса на руския език в страната. С други думи, прибягването до сила беше ненужно.

Свен това то беше и опасно: Украйна е голяма страна, а населението ѝ, все още в революционно настроение, е готово да се бие за патриотическа кауза. Интервенцията на Москва ще предизвика силни анти-руски настроения в Украйна и вероятно ще придвижи онова, което остане от страната, по-близо до ЕС и НАТО. Военната интервенция в Украйна рискува освен това да предизвика реална хуманитарна криза вътре в самата Русия. Според руски източници, почти 700,000 украинци са забягнали в Русия през последните два месеца. Около 143,000 от тях са потърсили (политическо) убежище. Една война в Украйна би могла да утрои тези цифри. Накрая, лесно е да се предвиди, че употребата на сила от страна на Москва ще увеличи политическата изолация на Русия. Тя вече доведе до някои икономически и политически санкции, които биха могли да се превърнат в нокаутиращ удар за стагниращата руска икономика. Според някои преценки директните разходи на Русия за война в Украйна могат да стигнат до три процента от руския БВП (над 60 милиарда долара).

И все пак Путин реши да захвърли предпазливостта на боклука. Гневът е една от причините за това. Той беше победен на два пъти в Украйна: първо по време на Оранжевата революция от 2004, която доведе на власт прозападна коалиция, ръководена от Юлия Тимошенко, и за втори път по време на скорошните протести, които свалиха президента Виктор Янукович от власт. Москва беше заложила на Янукович и беше се опитала да го държи като заложник на собствените си интереси. Например, тя го притисна да откаже да подпише присъединителното споразумение с Европейския съюз (което беше и основния повод за разпалването на протестите в Украйна) и даде заем от почти 15 милиарда долара, като по този начин направи страната зависима от Русия. Но всъщност Путин се оказа заложник на все по-непопулярния Янукович и неговите нещастни другари. Когато Янукович изгуби властта, Путин внезапно и неочаквано изгуби стратегическия си партньор. И настоящата ескалация, поне отчасти, е опит за прикриване провала на украинската му политика.

Засега Москва желае да свали новия режим в Киев, на който гледа като на изграден от радикали, които няма да оцелеят на власт повече от няколко седмици. Притискайки режима с инвазия и усилвайки страховете на рускоезичните жители на украинския юг и изток, Путин най-вероятно ще получи онова, което желае. Стратегическата му цел е не да откъсне Крим, както може би подсказват последните събития, а да причини конституционна криза, която да превърне Украйна в конфедерация с много слаб център, източната част от която ще бъде по-силно интегрирана с Русия, а западната част по-близка до Полша и ЕС. Осъзнавайки, че е изгубил Киев, Путин изглежда желае да премести украинския център на властта някъде другаде.

Най-лошото във всичко това е, че Путин знае, че може да се измъкне безнаказано. „Какво можем да направим?“, попита в скорошно интервю, дадено за Ню Йорк Таймс, Файона Хил, изследователка от Института Брукингс, която е била висша служителка в американските разузнавателни служби, занимаващи се с Русия по време на Грузинската война. „Ще говорим за санкции. Ще говорим за червени линии. По същество ще се докараме сами до лудост. А той само ще се облегне назад и ще гледа. Той просто знае, че никой от нас не желае война.“

Но може би ние трябва да я поискаме. Путин от 2014 не е Путин от 2004 или дори Путин от 2008. Той вече не е безскрупулния оператор, който се интересува от власт и пари, който си мечтае да върне Русия обратно на глобалната сцена. Той се интересува от идеи. Представя на съветниците си писанията на Иван Илин, руския философ и идеолог на Руския общо-воински съюз (РОВС). Лично направлява писането на учебници по история. През последните няколко години и особено след експлозията от протести в Москва през зимата на 2011-12, Путин започна да гледа на себе си като на последен бастион на реда и традиционните ценности. Той е убеден, че либерализмът е заразителен и че западните нрави и институции представляват истинска опасност за руското общество и руската държава. Със сигурност мечтае за дните отпреди 1914, когато Русия е била авторитарна, но приемана, революциите не са били толерирани, а страната е могла да бъде част от Европа, като заедно с това е запазвала отличителната си култура и традиции.

Разглеждана откъм тази перспектива, украинската революция е символ на всичко, което е погрешно в днешна Европа. Тя флиртува с понятия като „власт на народа“ и „морален релативизъм“, тя раздухва страсти и демонстрира пълно незачитане на руските геополитически амбиции. И с авантюрата си отвъд границата Путин сигнализира, че няма да търпи повече всичко това. Очевидно той е готов да зареже всякакви мисли за Русия като европейска нация с приемлива репутация – далеч по-добре е тя да си бъде отделна цивилизация – и се показва като готов да пожертва икономическите интереси на страната, за да постигне целите си.

С други думи, путиновият марш към Крим е много по-различен от руската война в Грузия през 2008. По време на онази катастрофа Москва упражни сила, за да прокара червена линия, която западните столици не могат да прекрачват. В Крим Москва демонстрира готовността да пресича червените линии, прокарани от Запада – да поставя под въпрос законовите норми и структури на европейския ред в света след Студената война. Неговият ход е предизвикателство: готови ли са все още Съединените щати да гарантират сигурността на европейските демокрации или вече предпочитат поддържане на офшорен баланс и накланяне по посока на Азия? Достатъчно силна ли е Германия, за да може да се справи с една Русия, която вече не се интересува от това да бъде европейска [страна]?

Каквито и да са отговорите на тези въпроси, да се контрира Путин ще бъде трудно. Той вече отказва да играе според западните правила. Изглежда, че не се страхува и от политическа изолация; напротив, той сам я приканва. Изглежда също, че не се безпокои от затваряне на границите; напротив, надява се на това. Външната му политика се свежда до дълбоко отхвърляне на съвременните западни ценности и опит за прокарване на ясна граница между световете на Русия и Европа. За Путин Крим изглежда е само началото.

Източник

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април 2004 г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Коментари (3)

- 06-03-2014|Златко

Погледнато повърхностно, може и да изглежда, че Русия възобновява своята имперска традиция. Далеч по-горчивата истина е, че сегашните руски елити поддържат курс на пълна приемственост по отношение на откъсването от и конфронтацията с Европа, започната чрез Октомврийската революция. Докато имперската традиция, от Петър велики до последните Романовци, винаги е била традиция на принадлежност към Европа, ако и по много специфичен, руски маниер (като противотежест), то през последните 100 години Русия твърдо се придържа към самоналожената изолация и рязка конфронтация срещу всичко, което я е направило велика и истински голяма. И в този смисъл Путин НЕ Е наследник на руската имперска традиция, поне в смисъла, в който тя е дефинирана между 18 и 20 век.

Съвсем друг е въпросът обаче, дали и доколко всичко това има някакво бъдеще. В нашето време на свръхобвързност и все по-очевидно преплитане на всевъзможни интереси, представата, че някой би могъл да се справя сам, независимо от това колко голям може да изглежда, ми се струва безнадеждно ретроградна (според мен това важи и за Америка, и за Китай). Признавам с лекота неспособността си да видя някаква алтернатива на над-националните съюзи по модела на Европа – и с гордост продължавам да развявам знамето на общоевропейската идея, за която все още вярвам, че показва бъдещето на света…

А Русия? Русия едва ли ще успее скоро да реши към кого и какво – ако изобщо – би искала да принадлежи. Като се изключи водката, разбира се…

- 09-03-2014|mg1951

Действията на Русия в момента в Украйна са сходни с тези на САЩ от близкото и по-далечно минало в много други държави – за отстояване икономически, а в случая с Украйна геополитически интереси.

Така че оценките, които се дават днес на Русия ще са толкова продуктивни, колкото тези, които преди години се правеха на действията на САЩ…

Много по-интересни от проруските и тази проамериканска статия са мислите развити от Кисинджър за пътищата за излизане от кризата в Украйна.

Но дали ще се намерят политици в САЩ, Европа и Русия за да ги осмислят и приложат?

- 16-03-2014|Благоев

Тенденциозно късогледство (mg1951) е да се сравняват по какъвто и да е признак САЩ и Русия. Режимът на Путин става все по-кървав. Не е лесно да си помислиш как могат да се избият 300 души в един театър защото вътре имало чеченци?! А масовите кланета в Грозни. Оправдан е умереният песимизъм на Ив, Кръстев, но се налага сериозно обмисляне на някаква стратегия, защото това няма да е последната му наглост. Вероятно докато е Обама това няма да стане. Такива флиртове като олимпийски игри и футболни първенства трябва задълго да се зачеркнат. Все пак Русия е достатъчно слаба за да не се стъписа, макар че народът ѝ е достатъчно първобитен.

Как да приключи украинската криза

Автор: Хенри Кисинджър

Всички публични дискусии за Украйна са конфронтационни. Но знаем ли накъде вървим? В живота си съм видял четири войни, които бяха започнати с голям ентусиазъм и с общонародна подкрепа, и за нито една от тях не знаехме как да я завършим, а от три в крайна сметка се оттеглихме едностранно. Тестът в политиката е как една война завършва, а не как започва.

Прекалено често украинският проблем се представя като премерване на силите: дали Украйна ще се присъедини към Изтока или към Запада. Но за да оцелее и да преуспява, Украйна не трябва да бъде преден пост на никоя от двете страни срещу другата, а да функционира като мост между тях.

Русия трябва да приеме, че ако се опитва да наложи на Украйна статут на сателит, с което отново да премести руските граници, това би обрекло Москва на исторически повтарящи се самоизтощителни цикли от реципрочни сблъсъци с Европа и със САЩ.

Западът, от своя страна, трябва да разбере, че за Русия Украйна никога не може да бъде чужда страна. Руската история е започнала от т. нар. Киевска Рус. Руската православна религия е тръгнала оттам. Украйна е била част от Русия в продължение на векове, а техните истории са взаимосвързани още преди това.

Някои от най-важните битки за свободата на Русия, започвайки с Полтавската битка от 1709 г., са се водили на украинска земя. Черноморският флот, с помощта на който Москва утвърждава влиянието си в Средиземноморието, е базиран въз основа на дългосрочен договор за аренда в пристанището на Севастопол в Крим. Дори такива прочути руски дисиденти като Александър Солженицин и Йосиф Бродски твърдят, че Украйна е неотделима част от руската история и дори от самата Русия.

Европейският съюз пък трябва да признае, че бюрократичната му мудност и подчиняването на стратегическия елемент на вътрешната политика при договарянето на отношенията на Украйна с Европа, допринесе преговорите да се превърнат в криза.

Външната политика е изкуството да се определят приоритети. Решаващият елемент са самите украинци. Те живеят в страна със сложна история и многоезична структура. Западната ѝ част бе присъединена към Съветския съюз през 1939 г., когато Сталин и Хитлер си поделиха Европа. Крим пък, 60 на сто от чието население е руско, стана част от Украйна едва през 1954 г., когато Никита Хрушчов, украинец по рождение, го подари на Украйна по повод честването на 300 г. от споразумението между Москва и казаците.

Западната част е предимно католическа, източната – предимно руско-православна. Западната говори украински, а източната – предимно руски. Всеки опит на едната част на Украйна да доминира над другата – както се случва сега – води в крайна сметка към гражданска война и разцепление.

Ако разглеждаме Украйна като елемент от конфронтацията между Изтока и Запада, тогава всички перспективи за създаването на международна система за сътрудничество, включваща Русия и Запада – и по-конкретно Русия и Европа – ще бъдат назрушени за десетилетия.

Украйна е независима едва от 23 г. Тя е била под някаква форма на чуждестранно управление от XIV век насам. Не е изненадващо, че нейните лидери не са усвоили изкуството на компромиса, още по-малко на отчитане на историческата перспектива.

Политиката на Украйна след получаването на независимост ясно демонстрира, че коренът на проблема е в опитите на украинските политици от едната или от другата фракция да наложат волята си върху непокорните им части на страната. Това е същността на конфликта между Виктор Янукович и главния му политически противник Юлия Тимошенко. Те представляват двете крила на Украйна и не желаят да поделят властта си.

Една умна американска политика към Украйна би търсила начин тези две фракции в страната да си сътрудничат. Ние трябва да търсим помирение, а не доминацията на една фракция.

Нито Русия, нито Западът, а още по-малко различните фракции в Украйна, се ръководеха от този принцип. Всеки само усложняваше положението. Русия няма да успее да наложи военно решение, без да се самоизолира във време, когато много от границите ѝ са несигурни. За Запада демонизирането на Владимир Путин не е политика, а алиби за липсата на такава.

Путин трябва да осъзнае, че каквито и да са целите му, политика на налагане със сила ще има за резултат нова Студена война. САЩ, от своя страна, трябва да избягват да третират Русия като някаква аномалия, която търпеливо трябва да бъде обучавана на правила за поведение, установени от Вашингтон. Путин е сериозен стратег – по каноните на руската история. Вникването в американските ценности и психология не е силната му страна. Разбирането на руската история и психология пък не е силната страна на американските политици.

Лидерите от всички страни трябва да се върнат към проучването на възможните изходи, а не да се състезават кой е по-велик. Ето как аз виждам един възможен изход, съвместим с ценностите и интересите на сигурността на всички засегнати страни.

1. Украйна трябва да има правото свободно да избира своите икономически и политически обвързвания, включително с Европа.

2. Украйна не трябва да влиза в НАТО. Заех тази позиция преди седем години, когато въпросът бе поставен за последен път.

3. Украйна трябва да има свободата да създава всякакво правителство в съответствие с изразената воля на народа си. Умните украински лидери биха избрали политика на помирение между различните части на страната си. В международен план те трябва да се стремят към позиция, близка до тази на Финландия. Тази страна яростно отстоява независимостта си и сътрудничи със Запада в повечето сфери, като внимателно избягва всякаква институционална враждебност спрямо Русия.

4. Несъвместимо с правилата на установения световен ред е Русия да анексира Крим. Но трябва да се намери начин отношенията на Крим с Украйна да не бъдат поставени на основа, заредена с толкова напрежение. За тази цел Русия би признала украинския суверенитет над Крим. А Украйна трябва да подсили автономията на Крим чрез избори с присъствието на международни наблюдатели. Този процес би включвал и отстраняване на всякакви неясноти около статута на руския Черноморски флот в Севастопол.

Това са принципи, а не рецепти. Хората, които познават региона, ще разберат, че не всички те ще се харесат на засегнатите страни. Тестът е не абсолютната удовлетвореност, а балансираната неудовлетвореност. Ако не се постигне някакво решение, въз основа на тези или на сходни елементи, плъзгането към конфронтация ще се ускори. Времето за приемането на подобно решение ще настъпи доста скоро.

Превод: сайт БГНЕС

Източник

Хенри Кисинджър е американски политик, историк и политолог от немско-еврейски произход. Съветник по националната сигурност на САЩ (1969-1975), Държавен секретар на САЩ (1973–1977) и носител на Нобелова награда за мир за 1973 г. заедно с Ле Дък Тхо.

Коментари (2)

- 07-03-2014|Златко

Ожесточените престрелки около съдбата на Украйна – реални и виртуални – би трябвало, ако не друго, поне да ни накарат да се позамислим върху съдбата на тази огромна погранична зона, обединявана под названието „Източна Европа“, към която принадлежим и самите ние. Искаме или не, тази гигантска ивица земя открай време е била нещо, определяно не толкова от собствените си, колкото от онези на съседите си, географски и всякакви други особености. Разпъвано, та дори разкъсвано между Изтока и Запада. За мен яростта около отказа на Русия да приеме с лекота факта, че поне в настоящия исторически момент голяма част от тази ивица започва да скланя към все по-желана (ако и не реално достигната, дорасната принадлежност към Запада) – тази ярост е просто израз на неопровержимия факт, че собствените ни мечти и желания са отчайващо недостатъчни, когато става дума за реална промяна на действителността. И за добро, и за лошо, ние все още сме много повече Изток, отколкото Запад – и това едва ли ще се промени скоро…

В тази връзка – един доста информативен текст тук от сайта…

Азия започва с Ландщрасе

- 09-03-2014|Георги Пейчинов

Точки от 1 до 3. като че ли са основа за най-разумното решение. Но дали руското и украинското ръководства ще имат толкова акъл да гледат в ДЪЛГОСРОЧНА перспектива?;)

Четвърти Рим няма да има

Автор: Веселин Кандимиров

Оприличават нахлуването на Путин в Крим на окупацията на Судетите от Хитлер през 1938. Или, ако приемем, че аналог на Судетите е откъсването на части от Грузия преди това, то сегашния акт напомня следващата стъпка на Хитлер – окупирането на Чехословакия.

Действията на Германия тогава са чист израз на имперска политика. И ето, че някои анализатори излязоха с мнение, че днес Путин е започнал да гради нова империя – Третата руска такава.

Ако има нещо вярно в това, то е вярно само наполовина. Може би Путин (именно той, а не Русия) иска да гради нова руска империя. Едно е, обаче, да искаш, друго – да можеш, а трето и четвърто – да го направиш, както казваше навремето един герой на Хайтов.

За да подкрепим твърдението (не хайтовото, а нашето) нека припомним какви са необходимите предпоставки за изграждане на империя. Исторически примери за това има достатъчно.

Първата и най-важна предпоставка за това, както и за всяко друго начинание, е наличието на дух – в случая експанзионистичен дух. Този дух, от своя страна, не се появява от нищото, а се поражда и подхранва от някакво предимство над околните общества. Това предимство, освен друго, трябва да осигурява и висок приръст на населението. И, накрая, не без значение е и географското положение и географската посока на разширение на обхванатото от имперски дух общество. То трябва да граничи поне от едната си страна с общества, не притежаващи неговите предимства.

Ще илюстрираме теорията с примери. Римската империя е родена от организационното превъзходство на един малък народ, намиращ се в периферията на тогавашната гръцка цивилизация. Империята на Чингиз хан е резултат от популационен взрив в монголските степи (причинен от появата на някакъв благоприятен за това фактор), съчетан с военните предимства на монголската конница. Причината за възникването на европейските колониални империи е смазващото технологично предимство на Западната цивилизация пред останалия свят между 15 и 20 век. Самата Руска империя е продукт на същото това предимство – макар и да не е представител на тази цивилизация, тя, като непосредствен неин съсед, е имала възможност да го заеме и ползва. А обстоятелството, че е от другата си страна е граничела с далеч по-изостанали в технологично отношение общества, ѝ е дало възможност да се разширява почти неограничено в тази посока. Експанзионистичния дух на болшевишката империя („втората“ Руска империя) или на Ислямската империя много преди това, е подхранван от вдъхновяващите (и удивително сходни) идеологии съответно на марксизма и исляма.

Ще дадем пример и за значението на географското положение. Възможност за териториална експанзия са имали само периферните ползватели на предимствата на Западната цивилизация. Затова империи са изградили само страните от атлантическото крайбрежие на Европа, осъществили експанзия по море и Русия, разширила се по суша на изток. Османската империя се е получила от разширението на малкото гранично владение на Осман. И обратно, опитът на Хитлер да създаде империя – също както опитът на Наполеон век преди това – се е провалил не на последно място заради средищното му положение в Европа – между страни, находящи се на сходна степен на развитие, които трудно се завладяват и е почти невъзможно да се задържат.

Притежава ли путинска Русия някои от тези имперски предпоставки? Ако руското общество днес гледа навън, то е от желание да избяга от нея. И тези негови членове, които могат да си го позволят, го правят. Имперския дух няма откъде да дойде, защото тази Русия не превъзхожда съседите си в никое отношение. Икономическа ѝ мощ е недостатъчна и се опира само на износ на суровини. Страната е в демографска криза, особено силна при мъжете в активна възраст, т. е., тези, които трябва да осъществят експанзията физически. Липсва мотивираща идеология. Казионното руско православие и носталгията по миналото не са фактори, осигуряващи жертвоготовност. Крещящата нужда от идеология се замества с шаблони от миналото, като заплаха с немския фашизъм (?!) и хомосексуалния запад.

Дори географската посока на предлаганата от Путин експанзия е сбъркана. Русия разполага с огромни пространства в Азия, които биха могли да се превърнат в място за насочване на предприемаческия дух на нацията. (С международно сътрудничество, разбира се. Русия не разполага с нужния ресурс да го стори сама.) Вместо това енергията се насочва към завладяването на незначителна територия на запад. Болшевишка Русия също беше насочила цялата си мощ към завладяването на Западна Европа. Седемдесетгодишните усилия в тази посока имаха скромен резултат: тя успя да завладее и удържи за няколко десетилетия няколко страни от Средна Европа. Цената за това, обаче, беше непосилен разход на енергия, довел накрая до смъртта на самата империя.

Путин не отчита това обстоятелство. И оставя в запустение задния си двор. Ако има някъде място по света, където все още има условия за мащабна териториална експанзия, това е руския Далечен изток. Дори на нощните спътникови снимки личи огромната потенциална разлика между възходящия в икономическо отношение пренаселен Китай и празните пространства на север от него.

Затова приликата между действията на Путин и Хитлер е само външна. Ако те напомнят нещо по същество, това е разпадането на Югославия. Тогава също сръбското ръководство изпрати войски в откъсващите се републики. И дори успя да окупира части от тях. Знаем как завърши това.

Разликата между югославския и руския случаи е само количествена – сърбите в Югославия бяха малцинство, докато в постсъветското пространство днес руснаците са доста повече. Малко вероятно е това да доведе до различен изход. По-скоро ще направи разпада по-бавен и мъчителен.

От всичко това следва тъжния извод, че няма нищо ново под слънцето и хората не се учат от историята. А също така, и че това нямаше да се случи в този вид, ако президентът на САЩ не се казваше Обама, а ръководството на ЕС не се състоеше от карикатурни лица, избрани именно заради своята карикатурност – за да не засенчват величието на националните водачи.

Характерът на заплахата определя и начина на противодействие. Срещу агресори от типа на Хитлер и Сталин най-добрата стратегия е изчакването и отлагането на войната, докато двамата агресори се хванат за гушите, или рухнат под бремето на собствения си милитаризъм. Тя беше използвана частично срещу Хитлер и изцяло срещу Съветска Русия през Студената война. В случаи като нашия, обаче, е важно агресорът да бъде възпрян в самото начало. Поне такива бяха поуките от разпадането на Югославия.

Не е задължително това да стане с военни средства. Както се шегуват някои, ако авоарите на руските олигарси в чужбина бъдат застрашени, те сами ще свалят Путин. А може би не е съвсем шега?

Веселин Кандимиров е български автор и колумнист, един от редовните сътрудници на вестник „Още инфо“

Коментари (4)

- 16-03-2014|Евгени

В този конфликт има нещо доста по-дълбоко и важно, и колкото и да не ми се ще да го кажа, единствено Волен Сидеров в изказването си в петък в Народното събрание напипа донякъде същината му.

- 16-03-2014|Гост

Добър поглед за случващото се в Украйна и Русия. Историята трябва да се чете от сегашните политици. За съжаление събитията показват точно обратното. Лидерите, затова са лидери, за да водят и управляват със съдействието на екипите от хора. Една нация внаги трябва да има потготвени лидери. Те не се формрат само по време на избори. Те се възпитават. Тъжно е ч, е нямаме добра система, която да възпитава лидери. в днешно време. Това важи за всички сфери на живота, не само в политиката. Човешата история показа неспособноста на хората да намерят добрия модел на управление. Завоевателните амбиции винаги са пречели да се постигне мир и разбирателство между народите. Истината е, че това беше предвидено в самата зора на формиране на човешкото общество. Не беше предвидено хората да се управляван независимо от техния Създател. Тази система на управление беше обречена. от самото начало.

- 16-03-2014|Благоев

На света му трябва един нов Рейган или Татчер, а сегашните с многото и дълги (до 1и1/2 часа!) телефонни разговори какво си мислят? Вярно е че Крим е исторически руски за него не си струва да се хабят много сили. Все пак Путин не прави впечатление на особено умен, но е безкрупулен. Това е шансът на свободния свят. Неспазването на някакви международни договори в сегашните обстоятелства не е особено продуктивен аргумент. След Крим и Грузия западът трябва да си спомни за кубинската криза и какво озапти Хрушчов.

- 19-03-2014|Bisser Stoyanov – FYI

Резултатите от „майдана“ към 19 Март, 2014:

– 1. Русия спечели 20 милиарда долара на световните фондови борси;

– 2. Русия изкупи за жълти копейки акциите на чужденци в руската нефтена и газова промишленост и тези отрасли станаха изцяло руски – а международните спекуланти загубиха милиарди долари печалба годишно, които милиарди сега остават изцяло в Русия;

–3. Русия увеличи територията си с Кримския полуостров и стратегическото пристанище Севастопол, което контролира Черно море.

И ВСИЧКО ТОВА, БЕЗ ДА ГРЪМНЕ ЕДНА ПУШКА И БЕЗ ДА ПАДНЕ НИТО ЕДИН ВОЙНИК!

В един анализ се твърди, че В. Путин е най-способният лидер на Русия от 150 години насам. Започвам да мисля, че този срок спокойно може да се увеличи. Защото той направи всичко това, докато мълчеше и гледаше фигурно пързаляне…

Ромите, конете и Тодоровден

Автор: Светлозар Кирилов

В България ромите и новобогаташите са единствените градски жители, които имат коне (разбира се, в селата все още има българи, които имат коне и каруци). Ако за новобогаташите конят е за езда, престижен начин за прекарване на свободното време и знак за финансов успех, то за ромите конете главно теглят каруци и са средство за изкарване на прехраната. На Тодоровден, първата събота от Великденския пост, вековната връзка между човека и коня продължава да се почита и от българи, и от роми.

Ромският Тодоровден

Ромите от „Факултета“ и „Филиповци“ в София са се разбрали празникът да е в различни дни, за да могат всички желаещи с коне да се включат в състезанията и в двете махали. Спортните дисциплини са същите, както при българите – надбягване и теглене на товар.

Ромите не използват седла и стремена и яздят, дори и на състезанията, без тези полезни приспособления. Обясняват, че седлата струват пари, които не могат да си позволят, а някои дори смятат, че без седло е по-лесно. Ездачът, който седи на голия гръб на коня, трябва да го чувства много добре и използва основно краката си, юздите и гривата за опора. Някои цигани, опитали седло, казват, че с него им е неудобно, тъй като така не усещали добре коня.

Теглене на товар в софийската махала „Факултета“ Снимка: Светлозар Кирилов.

Всъщност седлото и стремената дават много по-добра възможност на ездача да управлява коня. Някои историци предполагат, че арабското нашествие срещу Западна Европа през VIII в. е спряно заради използването на стремена от франките, което им дава съществено предимство при конницата и им помага да разбият арабите в битката при Поатие във Франция през 732 г. А хан Тервел вероятно спира арабското настъпление към Източна Европа, когато през 717–718 г. побеждава арабската армия, обсадила Константинопол. Българските конници, участвали в битката, изглежда са имали стремена, тъй като Мадарският конник е изобразен със стреме. Тринадесет века след въвеждането на стремената, ромите не ги използват; те впрягат своите коне в каруци, а не толкова ги яздят.

Тегленето е на тежък товар, обикновено каруца или метална шейна с няколко бетонни траверси. Конете имат определено време, най-често 2 или 3 минути, за да изтеглят товара и да изминат колкото могат по-дълго разстояние с него. Товарът е толкова тежък, че някои от конете изобщо не могат да отлепят и стопаните им ги бият с пръчка и теглят за поводите, за да ги накарат да тръгнат. Според правилата само двама души трябва да участват в тегленето – един, който дърпа поводите, и втори, който подканя коня отзад, но в махалите това често не се спазва и повече хора се намесват, за да накарат коня да тегли.

Мнозина използват стратегията конете да теглят не директно напред, а първо встрани, тъй като така по-лесно могат първоначално да преодолеят тежестта и да наберат инерция. Понякога стопаните закриват очите на коня, на когото предстои да тегли, с дреха – смятат, че животното се плаши, ако вижда, че го връзват за товара, или от хората, които са се насъбрали наоколо.

Теглене на товар във „Факулета“Снимка: Светлозар Кирилов.

Ромите каруцари в София използват конете за прехраната си – обикалят града и търсят в кофите за боклук неща за вторични суровини; хора им дават стари печки, пружини, перални за изхвърляне; понякога чистят мазета и тавански помещения и превозват с каруците си вещите, които собствениците изхвърлят; или карат пясък, тор, плочки. Тази бизнес ниша все повече се стеснява – мнозина българи вече имат собствен транспорт или наемат коли вместо да ползват циганските каруци. Част от града е забранена за каруци и се случва каруцарите да отнасят глоби – критиците на този тип превоз смятат, че той затруднява градския трафик и замърсява улиците.

Обичайното меню на циганските коне е трици и сено, по-рядко овес и царевица за подсилване. При гладни периоди се случва каруцарите да хранят конете си с хляб (Способността на тези тревопасни да се приспособяват към широк спектър храни намира най-изненадващото си потвърждение в Исландия, където конете ядат риба!)

В махалите има някои едри, расови коне, за които се твърди, че струват 20 000 лв. и повече. Но повечето кончета, които теглят ромски каручки, са съвсем обикновени и цената на най-евтините от тях се движи между 700 и 2000 лв. Общо-взето, както е и с автомобилите.

Християнски и езически елементи в Тодоровден

Православната църква почита на този ден паметта на Св. Теодор Тирон, християнин и римски войник, живял в началото на IV в., когато християнството още било преследвано в Римската империя (Миланският едикт от 313 г. признава християнството за равноправна с другите религия в империята). Християните били гонени и хвърляни в затворите и като войник, на Теодор Тирон му се налагало да ги съпровожда до тъмницата. Като противодействие, бъдещият светия запалил езическото светилище на „майката на боговете“, както твърди житието му (вероятно става дума за римската богиня Юнона, съпруга на върховния бог Юпитер и майка на много от боговете в римския пантеон; римската божествената двойка Юнона и Юпитер са аналозите на Хера и Зевс в древногръцката митология). За този акт на християнски фундаментализъм и религиозен тероризъм (вярно, като реакция на нетолерантността от страна на римската религия), Теодор Тирон обяснимо бил подложен на мъчения и накрая убит.

Момче с кобила и кончето й във „Филиповци“ Снимка: Светлозар Кирилов.

Към този християнски пласт бил добавен и един народен, в който явно има и езически елементи, свързани с почитта към конете. Тодоровден е описан още от етнографа Димитър Маринов в мащабното му изследване на материалната и духовна култура на Северозападна България, което той започва да публикува от 1891 г. в няколко книги на сп. „Жива старина“. В народните представи Св. Тодор на кон отива при Бога да измоли лято. Светията забива копието си в земята, завързва коня си за него, съблича девет кожуха и отива при Бога. Несъмнено в тези вярвания има елементи на почитание към коня и конника, каквито откриваме в много култури, а по нашите земи са свързани с тракийския култ към бога конник (Херос), с прабългарския Мадарски конник, а и със Св. Георги, който също е на кон в изображенията на известния си подвиг с убиването на змея.

При някои цигански групи заниманието с коне играе немаловажна символична функция на аргумент за връзката им в българското общество. Някои ромски общности са се занимавали с ковачество и изтъкват, че те са „Аспаруховите цигани“ – дошли по тези земи заедно с прабългарите на хан Аспарух, тъй като подковавали конете им. Ромите от общността на т. нар. сиви гълъби, които живеят в Южна България, между Пазарджик и Чирпан, дори смятат, че те са потомци на прабългарите. Заселването на ромите по българските земи е станало много по-късно, вероятно през XIV в. Тези съвременни тълкувания на някои от ромите, че са дошли заедно с прабългарите, са реакция спрямо негативизма на българите към циганите и митологичен опит да докажат, че всъщност ромите са изконна част от българското общество.

Участниците в ромските конни надбягвания яздят без седло, както е и с този младеж в софийската махала „Филиповци“ Снимка: Светлозар Кирилов.

Навлизането на протестантските църкви в ромските махали води до оспорване на традиционните празници – Гергьовден, Тодоровден, Васильовден и др., тъй като протестантското християнство не признава светиите, така почитани в православието, и евангелистите насочват почитта си само към Исус Христос. Изучаването на Библията, въведено от протестантите в махалите, води и до неочаквани нови интерпретации на произхода на ромите. Дълго време се е смятало, че ромите са дошли от Египет; сега е приета тезата за произхода им от Индия, за която има сериозни езикови аргументи. Ромският език има много думи, които са същите или подобни на думите в индийските езици. Хората от махалите казват, че разбират много от думите в индийските филми. Ром от кв. „Факултета“ разказва как бил изумен, че думата за змия, „сап“, е същата и в Индия – когато гледал някогашния индийски кинохит „Слонът, моят приятел“ (сцената, в която една змия се промъква в дома на героите и слонът я усеща). Сега някои от ромите протестанти се връщат към идеята, че произлизат от Египет – тъй като Библията разказва как Мойсей извел „богоизбрания народ“ от Египет и после евреите се пръснали по света, то изглежда и ромите да са били заедно с тях.

Контрасти във „Филиповци“. Снимка: Светлозар Кирилов.

В модерния свят конете и каруците са изместени от автомобилите. Конят вече не е основно средство за превоз или боен другар, както е било векове наред. Градските българи са направили избора си в полза на автомобила. Изолираността на ромите от модерното общество и затвореността им в гетата са съхранили конете и каруците. Немалко роми имат автомобили, но не всички могат да ги карат законно. Изискването човек да има поне основно образование, за да му бъде издадена шофьорска книжка, кара много от ромите, които нямат осми клас, да останат на каруците и да шофират само в махалата. Или да дават пари на полицаите или за фалшиви дипломи и шофьорски книжки, ако искат да излязат с автомобилите си извън гетото.

* * *

Този текст е написан във връзка с проект, подкрепен от

фонд „Научни изследвания“ на Софийски университет „Св. Климент Охридски“.

Светлозар Кирилов е български социолог, преподава в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, Факултета по журналистика и масова комуникация. Интересува се от етническите и расовите конфликти и от възможностите за интеграция на ромите. Автор е на монографията „Полша в лабиринта на прехода“ (2006 г.) и на редица публикации за мултикултурното общество, международната миграция, медиите, ромите, чернокожите, латиносите и др. Бил е медиен експерт към Съвета на Европа, Страсбург.

Коментари (3)

- 17-03-2014|tilev – нещо си пропуснал

Нещо си пропуснал да анализираш и нечовешкото отношение на циганите към животните, които им изкарват хляба – конете. Бой, никакви грижи и пак бой, малко храна, отново бой.

Журналисти бяха заснели в Пловдив катастрофа с теглена от кон каруца и автомобил. Конят береше душа на платното, а циганинът, ядосан от инцидента, започна да го бие. Е, помисли за това.

Статията ти е нелоша, но непълна, а отношението на циганите към конете в момента (а и винаги е било така) е подсъдно!

- 17-03-2014|Самолет 005 – re: нещо си пропуснал
tilev писа:

Нещо си пропуснал да анализираш и нечовешкото отношение на циганите към животните, които им изкарват хляба – конете.

Напълно споделям ужаса ти! Няма по-зла орисия, карма, или каквото и да го наречем от това да си кон в ръцете на съвременен български циганин и български полицай.

- 17-03-2014|Black Wolf

Във всяка нормална държава, в която има закони за защита на животните, циганските коне отдавна щяха да са конфискувани. Ако съдим по поредицата на „Дикавъри“ за зоополицията в САЩ, ако това се случваше там вероятно голям брой мургави притежатели на коне щяха да се изправят пред съдията.

Що се отнася до шофьорските книжки – карат си без книжка, даже и таксита в София. Говори се, че десетки шофьори в една от таксиметровите фирми в София (цигани естествено) въобще никога не са се явявали на шофьорски изпит.

Метафора, епохи и митологии в понятието „Възраждане“

Автор: Албена Хранова

В този текст ще се опитам да коментирам отношенията между метафоричното и строго понятийното в термина „възраждане“; отношения, които и досега подриват способността на термина да се превърне в еднозначно понятие за историческата наука поради променящия се живот на метафората вътре в самия него, която и до днес компрометира способността му да бъде (по веберовски) чист и рационален концепт. С други думи, ще разсъждавам неособено системно как живата метафора в термина работи срещу понятието в същия този термин. В тази връзка ще разгледам накратко три версии на работата на метафората в понятието „възраждане“ с оглед на способността му да структурира и формулира една българска „епоха“ и най-вече началото на тази епоха: 1) началото на Възраждането като откровена калка на „Ренесанс“ и последиците от това; 2) началото на Възраждането като формулирано чрез неговото означено, а не чрез наличието на термина, който го назовава (Райнхарт Козелек би казал, че това е ономасиологичната версия на понятието, а в нашия случай това е Марин-Дриновата версия за Паисий, който сам не знае думата „възраждане“ като начало на Българското възраждане), и 3) началото на Възраждането като формулирано чрез появата на неговия термин (Райнхарт Козелек би казал, че това е семасиологичната версия на понятието, а в нашия случай това е казусът Юрий Венелин). Сега бихме казали, че и трите версии са ясно митологични, но митологични по различен начин и в различен смисъл.

Метафоричното на въз-раждане всъщност задава цикличност на модела още от архаичните му корени (вегетативния мит, природните цикли), докато понятийното на същия термин се насочва към мисленето за него като за епоха и съответно се опитва да му придаде еднозначна телеологична легитимност и твърди темпорални граници. В този смисъл фундаменталната битка между цикъла и линията винаги се провежда в метафората-понятие. А пък самата метафора-понятие, отнесена вече не към природни явления, а към културно-исторически дадености – както ни казва Ян Асман, – всъщност се е случила много рано в човешката история, смайващо рано:

Нови начала, възраждания, реставрации се проявяват винаги под формата на завръщане към миналото. Като се стремят да открият бъдещето, да го създадат, да го реконструират, те откриват миналото. Можем да илюстрираме това с пример от най-ранния „ренесанс“, познат в историята на човечеството: „неошумерското“ програматично завръщане на епохата на Ур III към шумерската традиция след акадската междинна епоха на саргонидските царе. За египтолога естествено малко по-късното време на Средното царство е по-близко, още повече, че то е и по-съществено, защото то самото определя себе си като „ренесанс“. Програматичното име, което си дава основателят на XII династия, Аменемхат I, формулирайки един вид програма за управление – whm mswt, „повторител на ражданията“, – не означава нищо по-различно от „ренесанс“[533].

У нас тази цикличност се вижда в междувоенния и преди всичко десен в политическо отношение дебат на тема „може ли да има ново възраждане“, т. е. може ли Възраждането да се повтори, да циклизира; но и много преди това, а и много след това. От нашата „лингвистична“ гледна точка този разказ изглежда като буквализация на калката, при което „Възраждане“ се превръща в прост синоним на „ренесанс“ и се стреми или към очертаването му в параметрите на един преди всичко културен преврат без особено ясно изразени политико-исторически импликации (моделът на Иван Шишманов), или към темпоралното си съвпадане с него чрез изтегляне на началото му все по-назад в историческото време (моделните версии на Христо Гандев преди 1944 г.).

Междувоенното дясно у нас по презумпция се поддава на цикличната тяга на метафората, защото търси националната идентичност по принцип и повторението на възраждането в частност в „племето“, „кръвта“, „природата“, „духа“, „земята“ и т. н. – все не-телеологично конструирани концепти. Да го кажем със следното обобщение:

„Първично предопределеното“… „виталното“, „племенното“, „кръвта“, „земята“ стават дистанцирания по отношение на „индивидуалността“, „обществения договор“, „институционното“, „рационалното“ като възможни либерални означения на българската идентичност в съвремието.

Търсенето на „същинска“, „друга“, „нова“ идентичност ражда опитите за поставянето на „българското“ в размисъла за нацията като „нова общност“, преодоляваща атомизираното, разпаднало се българско „цяло“, ражда очакванията за „ново национално Възраждане“ и него – възвръщането на българската култура, преживяла гибелни изкушения във „формите на националния дух“. активистка идеология, сплавяща в едно „събуждането“ на националната митология; още е призив за овладяване на настоящето и преодоляването му чрез „формите на националния дух“, и накрая е посока за българското бъдеще, утопична визия.[534].

В нашите условия цикличното на метафората и телеологичното намерение, което води понятието, се сработват в десните версии поне по два начина. Първото е циклите във „въз-раждане“ да се изпълват един след друг, да се движат в телеологично „зацикляне“. Най-ясно тази версия през междувоенния период се проявява в радикално дясната разлика, която Найден Шейтанов прави между „предосвободително“ и „цялостно“ Възраждане. Критикувайки тогавашните дебатиращи за тяхното „частично“ разбиране на Възраждането, Шейтанов пише:

И нова Германия, която биде като нас нещастна в световната война, прогласи лозунга за възраждане. В Германия, за да издигнат духа на народа, съкрушен от войната, прогласиха връщане не към епохата на Наполеона, когато стана немското освобождение, нито към Бисмарка, който извърши в средата на миналия век националното обединение на германския народ. Не. Отиде се много по-далеч. Прогласи се култът на древна, езическа Германия. Лозунгът гласеше и гласи: „Назад към бог Одина!“, „Към Валхала!“, „Към чисто германска раса!“.

… „Възраждане!“ значи за южните ни съседи не „връщане“ към епохата на освобождението им, а към средните векове, главно към езическа, древна Елада. За всеки случай и в Румъния лозунгът на Възраждане не значи връщане към епохата на освобождението и, а отива много по-далеч – към древното, езическо време на римляните. „Възраждане!“ съществува и в малката Албания – и то класично, цялостно. На днешната албанска младеж се внушава, че кралят. е потомец на древния Ахил и дори на Александра Велики.

… А какво става у нас сега? (к. а. – Н. Ш.) И ние имаме лозунг за Възраждане, ала само до епохата на предосвобожденското ни. Лозунг за частично Възраждане. Дали не е време и у нас да се прогласи лозунгът за цялостно Възраждане?.

Това ще означава, накратко речено, следното: Към зова „Назад към предосвободителната ни епоха!“ ще се прибави и повикът: „Назад към Симеона!“, „Към Кирила и Методия!“, „Към Богомила!“, „Към Бояна Магесника!“, „Назад към Омуртага!“. С други думи, ще се зове за средновековно Възраждане. Ала тук всъщност ние ще искаме да трошим отворени врата. Отдавна още Паисий възкреси средновековното ни минало.

А понеже ние, българите, както италианците, обитаваме земя с класично минало – тая на старите траки, – то от нас трябва да започне такова едно Възраждане. Славянобългарското да се продължи или допълни с трако-балканското (к. а. – Н. Ш.). Към лозунга за средновековното ни Възраждане ще се прибави зовът: „Назад към древнобалканското!“, „Към старотракийското!“, „Към Орфея, Диониса и пр.!“ Да се създаде тракизъм като културно-обновителна посока.[535].

Втората дясна версия се концентрира, така да се каже, само върху първото превъртане на цикличното в метафората така, че то да може да съвпадне безпроблемно с телеологичността на понятието. На повика към „ново възраждане“ е посветена една почти тематична книжка на сп. „Отец Паисий“[536] със статията „Дух и завети на възраждането“ на П. Мутафчиев и текстове на С. Казанджиев, Ив. Кепов, г. Константинов, М. Арнаудов. Въпросът продължава и в полемиката на Мутафчиев с Д. Михалчев, който на въпроса „може ли днешна България да се върне към духа на нашето Възраждане“, е отговорил с решително „не“. Петър Мутафчиев обвинява Михалчев в марксизъм и смята, че повече възраждания са възможни, както например италианските, които според него са две – едното е Ренесанс, а другото – времето на Мацини и Гарибалди[537]. Още през 30-те години на ХХ в. и левите (най-вече Георги Бакалов) също използват способността на Възраждането евентуално да се повтаря и умножава, но на тях им трябва не Мутафчиевата „духовна революция“, а съвсем буквалната революция, Априлското въстание като пример за една следваща социалнокласова революция (тази тенденция впрочем започва още от 1886 г., от „Нашите апостоли“ на Д. Благоев); затова и битката им е за вкарването на Априлското въстание във Възраждането. Така левият модел отхвърля цикличността изцяло за сметка на телеологичността на повторите, най-ясно изразени в доктрината за „перманентна революция“.

Академичното „дясно“ след 1878 г. (и особено в междувоенния период) развива поне две версии за края на Възраждането. Първата от тях е свързана преди всичко с авторитета на Иван Шишманов, който твърди, че разрешаването на Черковния въпрос е и край на Възраждането:

Но ако началата на нашето духовно възраждане са днес установени и годината 1762 като начална дата в тоя процес общо приета, не е тъй с не по-малко важния в научно отношение въпрос: кога приблизително се завършва (к. а. – И. Ш.) епохата на възраждането и следователно, колко време трая тая епоха. Тук не са били изказвани досега дори догадки.

Нашето мнение е, като вземем в съображение, че началната и главна цел на нашия ренесанс бе още според Паисия духовно-религиозната еманципация на българския народ, че тая епоха се завършва с тържественото прогласяване на автономната българска черква в Цариград, на 28 февруарий 1870. Искаме ли обаче да бъдем още по-точни, трябва да прогласим за горна граница на нашето духовно възраждане собствено оня паметен ден, когато народът, събран в своя храм в Цариград, четире години след хатихумаюна (Великден, 3 Априлий 1860) забрани на Илариона Макариополски да поменува в молитвословието името на гръцкия патриарх. След 1860 народът се упъти към една нова цел: своето политическо освобождение.

… На края на тая епоха. се роди Иван Вазов, който не може да се нарече вече мъж на възраждането, а е представител на по-модерни идеи, каквито са и Любен Каравелов, и Христо Ботйов, и Дринов, и в. Друмев, и Бончев, и Жинзифов и др.[538]

И така, Шишманов дели „духовно възраждане“ от „политическо освобождение“ – без да подценява второто, той просто го мисли като нещо различно от първото. Тази разлика е напълно обяснима – за тогава тъкмо разрешаването на Черковния въпрос прави победоносната, успешната версия на Възраждането, включително и в държавно-политическо отношение. Учредяването на екзархийските граници на България всъщност е единствената предварително и действително сбъднала се (между 1871 и 1878 г.) Санстефанска карта. Затова и тъкмо Черковният въпрос (а не Априлското въстание) предоставя болезнено-копнежния за междувоенния период образ на единната и обединена България. Ето как го казва друг академичен историк, Петър Ников:

Идеята за свободна българска църква се явява преди освобождението като най-палящата обществена проблема, която притегля всеобщото внимание на българския народ, съсредоточава целия негов устрем и енергия. Тоя общонароден български въпрос обгръща в себе си максимални народни стремежи и постижения. Осъществяването на тая идея даде, наистина, на българския народ първите най-големи придобивки след петвековното робство и забвение: официалното признание за неговото национално съществуване, националното му обединение в неговите етнографски граници, и една вътрешна автономия.

… движението за църква е в действителност големия дял от българското възраждане.[539].

От тези думи се вижда и че бъдещата реторика около канонизирането на Априлското въстание като „най-висок връх“ на Възраждането последователно ще се стреми към формулирането на „общонародния характер“ на въстанието, просто да премести тази свръхважна черта на Възраждането – неговата „общонародност“ – от Черковния въпрос към Априлското въстание. По това време обаче тази характеристика стои само за Черковния въпрос – и съответно Априлското въстание се мисли като негова опозиция и дори като негативния член в опозицията. Най-ясно това е изразено в статии на Борис Йоцов и на съгласяващия се с него Тодор Влайков:

В втората книга на „Просвета“ е поместена една хубава статия от г-н проф. Б. Йоцов за неотдавна чествувания всенародно многозаслужил наш културно-просветен деец Василий Евст. Априлов. „И ако в България се явяха след Априлова не десет крупни революционери, а пет скромни просветители от негов род и дух, които биха отворили училища, като Габровското, на запад и на юг в българската земя,. българският народ, обединен от Охрид до Тулча и от Ниш до Чаталджа, кой знае дали би дочакал страшния свой разлом в Берлин.“

Произведе ми особено впечатление приведеният по-горе пасаж. Защото мисъл, близка до тая на г-н Йоцов, доста отдавна бе възникнала и у мен.

Берлинският конгрес, при тогавашното международно положение, беше неминуема последица от Сан-Стефанския договор, с който се завърши Освободителната руско-турска война. Историческа истина е, че повод да обяви император Александър война на Турция, както това е казано и в неговия манифест, бяха жестокостите, извършени от турците върху българското население в Тракия през пролетта на 1876 г. А тия жестокости, то се знае, са печални последици от Априлското въстание. Може, следователно, с голяма достоверност да се допусне, че ако не беше станало Априлското въстание, което вече бе чисто наше дело, дело на част от българския народ, нямаше да бъде обявена и Освободителната руско-турска война, нямаше да има и фаталният Берлински конгрес.

… възможният развой на българския народ, ако в 1876 год. той не беше се отклонил от своя естествен път. то се знае, че в такъв случай българската история щеше да бъде лишена от ония страници, в които са написани юначните подвизи на Бенковски, Каблешкова, Волова и Петлешкова, на славния Ботев, на легендарния Бачо Киро., а така също и от покъртителните страници, в които с кървави букви са описани кланетата в Батак и Перущица. Но затова пък. не щеше да има и Берлинския конгрес, който разпокъса българското племе[540].

Година по-рано в друг текст Борис Йоцов формулира обхвата на понятието Възраждане през класическия спор „просвета или революция“ по следния начин:

Обикновено се приема, че той [пътят на българското възраждане – б. м. – А. Х.] почва от Паисия. Ние бихме отишли по-назад и бихме посочили неговия изход от Христофора Жефарович. Тоя път продължава, схванем ли възраждането като неспирен духовен възход на българския народ, до 1878, когато над Шипка изгрява нашата политическа свобода.

Път, който трае около 140 години и който има няколко етапа, който бележи няколко епохи. работиха три поколения, щяха да работят може би още други, ако пътят на нашето възраждане не биде прекъснат в неговия естествен ход от руския победоносен меч. Иначе, границите на възраждането биха отишли още напред – защото устремът на нашия народ към възмога не би бил възпрян от никакви прегради.

… Нашето възраждане почва с просвета, следва своя ход в просвета и завършва пак с просвета[541].

Вижда се, че ако за Шишманов между „възраждане“ и „политическо освобождение“ все още има само концептуална разлика, но не и аксиологическо противопоставяне, то за Б. Йоцов и Т. Влайков между двете вече има концептуално противопоставяне, което ги довежда и до ясна алтернативност. И още нещо – Борис Йоцов допуска, че ако не е била Руско-турската война, „границите на възраждането биха отишли още напред“ – и те наистина отиват, в ясния концептуален модел на Михаил Арнаудов, който е може би най-представителната академична версия на междувоенното дясно. Във влиятелната му работа от 1938 г. „Дух и насоки на българското възраждане“ са формулирани „четири фази на възраждането“:

I. от Паисия до Венелина (1762-1829), т. нар. ранно възраждане (к. а. – М. А.). II. от Венелина и Одринския мир до смъртта на Н. Бозвели (1848) и Кримската война (1853-55), същинско възраждане… III. от Кримската война до Освобождението (1856-1878), високо възраждане… IV. От Освобождението (1878) до Балканската и Европейската война (1912-1915), късно възраждане, гдето проличава вдълбочаване на идейните постигания от по-рано и тяхното прилагане към новите форми на културно, социално и държавно битие, с които се завършва проясняването на българската народностна душа[542].

Само три години по-късно авторът преформулира идеята си за „късно възраждане“ и премества края на Възраждането още по-напред:

Късно възраждане, с продължителната революционна пропаганда в заробените български земи и повисената културна дейност в свободното княжество, гдето държавно строителство, наука, изкуство и литература дават свидетелство за утвърждаване на народностните начала и за стремеж към приравняване на българския народ с напредналите европейски народи, при едно пълно негово обединение (1878-1941). В тоя широк обсег от 180 години (1762-1941) влиза периодът от около 120 години робство и периодът от около 50 години свободен живот за половината български народ[543].

Значи в Арнаудовата рамка, колкото повече и по-напред тече времето в териториално-държавно все още и още недопостиганата обединена и целокупна България, толкова повече се удължава и нараства нейното възраждане.

И така, десните версии за Българското възраждане поставят края му от 1860 или 1870 г. с разрешаването на Черковния въпрос (Шишманов) до 1941 г., когато авторът издава книгата си в очакване на присъединяването на Македония и сбъдването на „пълното обединение на народа“ (Арнаудов). Между двете всъщност няма особено противоречие и местенето на датата е, така да се каже, само „техническо“ – защото екзархийските граници, очертани от победоносно приключилия Черковен въпрос (неслучайно мислен като „национална идея“), и тези на „националното обединение“ всъщност попадат в очертанията на един и същ идентичностен модел.

Затова и никак не е чудно, че след края на сталинизма десните версии – макар и по приглушен начин – се завръщат в историографското мислене и в литературознанието. За това говори например проницателното наблюдение на Румен Даскалов върху начина, по който Николай Генчев мисли Априлското въстание:

И Генчев изтъква каузалната връзка на въстанието с освобождението на България. но то довело и до негативни последици – неуспехът му „даде съдбоносна насока на събитията в ущърб на българската национална кауза“ (намек за частичното освобождение в малки предели), въпреки че аргументите са балансирани., като че ли по въпроса за „смисъла“ (и оправдаването) Генчев прикрито се съгласява с аргументите на Т. Влайков[544].

Също и проницателното наблюдение на Н. Аретов за това, че моделът на Арнаудовата периодизация се проявява и много по-късно, както и че попътно подобна идея в края на жизнения си път подхвърля в интервюта и Т. Жечев[545].

Да се върнем към проблема за началото на възраждането. Протягането на възраждането към предишни времена е безпроблемно – в този смисъл то се оказва „в паралелна трансцендентност“ не само спрямо всяко настояще, както го определя Румен Даскалов, но – да добавим тук – и спрямо настоящето на всяко минало. Казано с една дума, Средновековие в българската историография и литературна история като че ли всъщност съвсем няма. Защото класическата историография последователно мисли средновековните Велики Българии от Първото и Второто царство (Симеон Велики, Иван Асен II) като откровено национални държави (и съответно – като ретроспективни реплики на Санстефанската карта). А пък литературната наука поне от 30-те години на XX в. насам, превеждайки („предавайки“ или „нареждайки“, както се изразява обикновено) класическите текстове от стария език на новобългарски, всъщност подменя речника им и последователно имплантира лексиката на късното Възраждане във всички текстове от IX до XVIII в., от „Проглас към евангелието“ и „Азбучна молитва“ до „История славянобългарска“. Да прибавим само един по-лесен пример – в текст, посветен на личността на КонстантинКирил Философ от 1983 г., Петър Динеков казва:

…при по-внимателно вглеждане в историята на Византия през средата на IX в. не може да не се отбележи силно оживление в областта на просветата и културата. Някои автори дори говорят за литературно възраждане. подчертава се християнският универсализъм в делото на Кирил, а се подценяват славянското му съзнание и патриотизъм; дори се отрича изобщо възможността да се говори за патриотизъм в средновековието. в душите им [на Кирил и Методий – б. м.] се събужда ново чувство – славянският патриотизъм. Разбира се, неправилно ще бъде да твърдим, че този патриотизъм се проявява открито.(к. м. – А. X.)[546].

Понятието „възраждане“ обаче метастазира и все по-напред във времето по силата на неограничимата от никакви „епохи“ метафорична тяга. Да напомним например за много късното във времето нагло прихващане на понятието възраждане и употребата на втвърдената му аксиология в назоваването на политическо явление като „възродителния процес“през 80-те години[547].

Краткият извод, който може да се направи при това положение, е, че – ако чрез насаждането на тези непротиворечиви по същество версии Българското възраждане се мисли като продължаващо от Константин Кирил и „възраждането“ през IX в. до „възродителния/възрожденски процес“ през 80-те, – то, ако не друго, поне със сигурност се явява най-дългото възможно възраждане на този свят.

Да се спрем накратко и на другите две класически версии. Ето и сигурно най-известните изречения от знаменитата статия на Марин Дринов „Отец Паисий. Неговото време, неговата история и учениците му“ (1871), в която е изведен моделът, впоследствие твърдо институционализиран след 1878 г.:

Около средата на 18-тий в., когато за въскръшение българский народ могло е да се каже: lasciate ogni speranza (оставете се от всяка надежда), над българската земля, като зиждителното слово над първоначалний хаос, се е раздал глас от Xилендарский мънастир: разнебитените и разглобени българи са начнали да се сглобяват пак в един народ.

Благословеното негово слово не е остало мъртво: то скоро се е разнесло по българските сърца. Това благодатно слово е извадило цяло поколение ученици, които са продължили начатото от учителя дело и подобно нему чрез въскръшение българската старина са се старали да извадят народа си от самоунищожението, до което го са докарвали враговете му, а заедно с това да го приведат в съзнание и възродят към нов исторически живот[548].

Моделът на Дринов е критикуван последователно през различните десетилетия от различни автори най-вече по линия на внезапната поява на Паисий от мрака в ролята му на старозаветен демиург (съответно критиките пак са насочени към проблема за периодизацията, те се опитват да направят за Паисий контекст, който да рационализира появата му), но това не се отразява много на институционалната трайност на Дриновата версия. Тук ще обърнем частично внимание на критиките към модела от по-ново време. Например напомнянията на литературоведи и историци за „средновековността“ на Паисий, изразена в Историята му, мислена като начало на Възраждането (у К. Протохристова, Е. Дроснева, И. Пелева). Развива се и друг тип критическа интерпретация на Дриновия модел, изразена най-вече в статиите на И. Пелева и Вл. Трендафилов, публикувани за първи път през 1996 г.

За да придобие желаните значения и видимости, една култура, един тип менталност полагат в някогашното необходимите им предтечи, първопричините си, правилните си основания. Ако литературната мистификация може да претърпи разобличение, литературната история като мистификатор почти никога не губи. Тя обучава писание като Паисиевото и го изпраща в 1762 г. Би могло да се каже, че то наистина е на, от, принадлежащо към 1762 г. Само че тогава текстът не би могъл да свърши това, което му приписват, поради неналичната структура на модерната публичност.[549]

Колкото и да се тушира от поколения изследователи този момент, данните свидетелстват по-скоро за странното отсъствие на Паисий в периода между 1762 г. и 90-те години на XIX в. Средата, поради обективни обстоятелства, си остава несглобена тъкмо от Паисиевото слово. По-късно вече, когато националната идея узрява и особено когато се осъществява, Паисий бива прикачен със задна дата към корпуса на литературата, която уж тръгва от него. Така той се оказва не конструктор, а конструкт на Възраждането.[550]

Тези критични към Дриновия модел построения съответно са подложени на критика, едно от основанията на която е следното:

През Възраждането „История славяноболгарская“ се разпространява ръкописно, печатно, устно. Систематизирането на разно-редовия и разно-значещия материал откроява важна отлика на тогавашната рецепция. за тогавашния възприемател е важно какво казва книгата, а не кой го казва.[551]

И критиката към Дриновия модел, и критиката към тази критика оставят встрани един факт, който тук намираме за много важен – това, че на края на статията от 1871 г. Дриновият модел се оказва всъщност ясна актуално-полемична конструкция за тогава; че той се развива не само „за“, но и „против“ нещо; нещо уседнало в тогавашния контекст, заварено от Дринов и достатъчно навично и самоочевидно за тогавашната публичност; нещо, спрямо което самият Дринов модел се явява критическа новина – и то е следното, изразено в последните думи на текста:

Ние сме обикнале да броим възражданието на народът си от началото на наший век и туряме на чело Априлова с Неофита, Венелина и пр. Да, големи са заслугите на тези благодетели народу ни. Но да ли ще да е по-право да отнесем възражданието си на 60-70 години по-рано и да турим на чело отца Паисия?[552]

Моделът на Дринов полемизира с един друг, вече уседнал („ние сме обикнале да броим“) модел, според който в началото на Възраждането са Венелин, Априлов, Неофит и пр. И той е такъв, че ако днешните критици на Дриновия модел не отчитат факта, че „за тогавашния възприемател е важно какво казва книгата, а не кой го казва“, то пък критиката към тази критика не би могла да обясни случая с Юрий Венелин като начало на Българското възраждане – тъй като той е въплъщение на това, че за тогавашното време е също така много важно и „кой го казва“. Ако в тогавашната публичност Паисий има текст, но не и име, то пък Венелин има тъкмо име.

Още през първата половина на XIX век Юрий Венелин е не само известен, цитиран и възхваляван у нас – той е и възпяван. Да вметнем, че първият, който възпява Паисий, е чак Вазов, и то – както ясно признава пред Ив. Шишманов – след като прочел статията на М. Дринов. А „Ода на Юрий Ив. Венелин“ и „Ридание на смертта Ю. И. Венелина“ Георги Пешаков пише съответно през 1837 и 1839 г. (публикувани са през 1842 г.). В тях моделът „герой, който пише историята на българите, които са потънали в дълбок сън и мрак, и написаното от него е светлина за тях“ вече е учреден – по-късно просто му се слага друго име – Паисий и друга, висока поезия. Ето как го казва Пешаков през 1830-те:

Что любов си ти показал/ да пишиш нихен род,/ откъде си ясно теглят,/ чи славянски са народ.//. В сон дълбок и смертовидний,/ что вседневно е лежал,/ и от кой да ся пробуди/ никак он не е можал.// Ти си инди [прочее], мудрий муже,/ первий, дето си познал.//. Името ти да остане/ безсмертно, прославленно.(„Ода“[553]); Существо всесилно!/ Вси небесни сили!/ Естество предивно!/ ви какво можахте/ нашата звезда.//. да пустите нея/ тутакси да зайде/ под облак премрачний.//. Коя нам прояви/ токмо перви зраци/ под любезно име/ славянско коляно – / Юрий Венелин („Ридание“[554]).

Тези възхвали обаче са направо пестеливи пред един образ на Венелин, сътворен от друг съвременник – руския възпитаник Христо Даскалов:

Накрая съдбата се смили над България. В Москва се появи първия том на съчиненията на Ю. И. Венелин за българите (1829). Българският самоук поет Славейко написа за него епитафията „Той умре тогас,/ к’га съживи нас“.

Сред обитателите на подножието на снежния Балкан се бе разнесла мълва. разказваха тайно, че зад Дунава, извън България, в пределите на Московията се явил някакъв мъдрец, който знаел всичко за отминалите времена като петте си пръста. Други уверяваха под клетва, че в Московията действително съществува този мъдрец, но че той сигурно е някакъв чернокнижник, магьосник. Трети се кълняха, призовавайки св. Иван Рилски за свидетел, че този мъдрец наистина живее в Московията, но той не е друг, а самият събудил се от сън Марко Кралевич. Аз сам си спомням, сякаш през сън, как майка ми нежно ме целуваше и вместо името на покойния ми баща ми шептеше някакво странно име, което впрочем аз скоро научих. И когато играехме с връстниците ми, често казвахме: Юрий Венелин!.[555]

Не можем да спестим и едно описание на живота и смъртта на Венелин у Любен Каравелов:

И ето започнало истинското Българско възраждане, а заедно с него започнала и литературната деятелност. Един от първите, които съдействували за пробуждането на българите, бил Венелин. Когато неговите критически изследвания за българите се появили на български език, то българите започнали да гледат на него с някакво особено благоговение. Достатъчно било дори само това, че в неговата книга се говорело за българите, тъй като до него в нито една книга българите не срещали думите българин и България. Самият Венелин станал идеал за учениците. За неговата личност се водели спорове между учениците: един казвал, че Венелин е българин, друг, чел неговото жизнеописание, неохотно твърдял, че бащата на Венелин е карпатски славянин, но че майка му, вече без никакво съмнение, е българка, тъй като в жизнеописанието му не се говори нищо за неговата майка. Трети разказвал, че умирайки, Венелин плакал не защото умирал, а защото не можал да завърши българската си граматика. Говорело се, че с Венелин живеел един доктор, който го лекувал, и понеже видял, че лекарствата не помагат, започнал да го лекува така, както на времето лекували Александър Македонски, а именно: разпрали корема на едно магаре, сложили вътре Венелин, който живял там цяла неделя, занимавайки се с граматика.

Смисълът на Венелиновите съчинения е бил разбираем може би само за учениците на Геров – за народа те били неразбираеми; на народа били нужни не критически разсъждения, а прости разкази за неговата история и тази история той намерил в „Царственика“ на X. Дупничанин – история на народа в прости, разбираеми за него разкази и затова те имали голямо влияние върху развитието му[556].

При Каравелов Паисий (имплицитно, през „Царственика“) е вкаран в опозиция с Венелин. Тъкмо на базата на общата им типология – писането върху забравеното българско минало – се оформят и два различни модела на Възраждането с две различни начала. А ако има континуитет между тях, той звучи почти мистично и се отнася до примерно възможния сюжет „Юрий Венелин по следите на една книга“; Вл. Трендафилов го разказва така:

По време на краткотрайния си гастрол из Българско Венелин тръгва по дирите на загадъчна книга, която нарича „Цароставник“ и почти я намира – почти, но не съвсем. Вероятно същата (някой от нейните преписи) излиза през 1844 г. под заглавието „Царственик“ и под авторовото име на Xристаки Павлович, макар че е съкратен вариант на Паисиевата „История“[557].

Както виждаме, и евентуалният континуитет между двете начала на Възраждането изглежда доста легендарно.

При съпоставката им излиза наяве и още нещо – старозаветната демиургичност на Паисий у Дринов, гласът му, разнесъл се над „първоначалний хаос“ звучи едва ли не почти рационалистично в сравнение с образа на Венелин в двата разказа на Xр. Даскалов и на Любен Каравелов. И двата разказват за мълви (Даскалов се присъединява автобиографично към мълвата, Каравелов е извън нея и се отнася към нея с неафиширана ирония), за публичен масов говор за героя. Така Венелин изглежда действително като основополагащ мит – той е тъкмо културният герой, който идва отдругаде и носи ценност и познание за племето (достатъчно чужд, за да е именно културен герой, и достатъчно свой – славянин, убедил българите, че и те са славяни).

Освен това, тъкмо този основател – Венелин – е основател именно на Възраждането, защото е здраво свързан със самото понятие Възраждане още в езика на неговото собствено време. Това личи освен от собствения му речник, още и от множество текстове за него (заглавието на Хр. Даскалов „Возрождение болгар…“ е само едно от тях), още и от самия текст на плочата, която одеските българи поставят на гроба му през 1841 г.:

Юрiю Ивановичу Венелину одескiе болгаре 1841 году. Напомнилъ свету о забытомъ, но некогда славномъ и могущественномъ племени болгаръ, и пламенно желалъ видеть его возрожденiе[558].

С това никак не искаме да опровергаваме за пореден път Дриновия модел и да твърдим, че Венелин е „истинското“ начало на Българското възраждане; в случая ни интересува множествеността на моделите и състезанието между тях, а не кой от тях е най-“правилен“ и поставя най-“правилното“ начало – буквализацията на калката, ономасиологичната версия на понятието (Паисий-Дринов) или семасиологичната версия на понятието (Венелин).

Защото и трите модела ни поставят едновременно в светлината и в безизходицата на митологиите.

Албена Хранова е българска културоложка. Доктор по филология. Доцент по българска литература. Преподавател в ПУ „Паисий Хилендарски“ и НБУ, София. Автор на книгите: „Двете български литератури. Граници на лирическия контекст“ (1992), „Литературният човек и неговите български езици (1995), „Подстъпи към приказката“ (1996, „Яворов. Диалектика и алхимии (1999), „Езикът и неговите речи“ (2000).

Коментари (1)

- 16-03-2014|д. – възраждането …

пропозицията е МЕТАФОРИЧНО – МЕТОНИМИЧНО -(а не – метафорично -“строго“ понятийно!)

Европа на ръба на нервната криза

Автор: Ричард Дж. Еванс

Един призрак се носи над Европа: призракът на безработицата. При последното преброяване в страните-членки на ЕС имаше около 25 милиона безработни – увеличение с два милиона в сравнение с предишната година.[559] Това са повече от десет процента от работната сила, а в някои от страните ситуацията е значително по-лоша. На върха на списъка е Испания с 25 процента безработни, следвана от Гърция, с почти 23 процента. Особено тежко засегнати са младите. В Гърция и Испания повече от половината работна сила на възраст под 25 е без работа. Нивото на младежка безработица в целия ЕС се движи около 22 процента. И няма изгледи за скорошно движение нагоре.

В същото време неонацистките партии са открито във възход. В Гърция, движението „Златна зора“ се изстреля отникъде до получаване на 21 места в законодателното тяло на майските избори и 18 при подновените избори няколко седмици по-късно, привличайки почти седем процента от гласовете. Знамето на партията е в черно, бяло и червено, като онова на първоначалната нацистка партия в Германия, плюс подобна на свастика емблема в центъра („Златна зора“ отрича каквато и да било прилика и твърди, че символът бил „гръцка река“). Тя не само изказва открити заплахи за насилие срещу парламентарните депутати, които се противопоставят на нейните политики, но беше въвлечена и в множество насилствени инциденти из цяла Гърция. По време на кампанията телевизионните зрители бяха изправени пред спектакъла на един партиен говорител, който нападна две жени-политички по време на дебат, излъчван на живо. През 2012 предизборният лозунг на партията беше „За да можем да изчистим тази страна от мръсотия“.

„Златна зора“ не е единствената открито неонацистка партия, спечелила напоследък широка поддръжка. В Унгария, „Йобик“, основана през 2003 г., използва знаме, подобно на онова на движението „Кръстосани стрели“, което е поставено на власт в Унгария от германските окупатори през 1944 и е избило толкова много евреи, че дори полицията, заета основно с „вдигане“ на евреи за депортация в Аушвиц, се е оплаквала заради многото мъртви тела, захвърлени по улиците на Будапеща. На изборите през 2010, кандидатствайки под лозунга „Унгария принадлежи на унгарците“, Йобик се изстреля от нула до позицията на трета партия в национален мащаб, като си осигури 16,67 процента от гласовете. Тя е в тесни връзки с полувоенната организация „Унгарска гвардия“, поставена извън закона през 2009 чрез съдебно решение, което продължава да бъде игнорирано. Една от нейните политики е изискването за преразглеждане на договора от Трианон, чрез който, според мирните споразумения от края на Първата световна война, размерите на Унгария са намалени с две трети, с цел да се създадат реални държави-наследници на империята. Йобик иска връщане на голяма част от старата територия и осъжда основните унгарски политически партии за това, че не са се възползвали от колапса на Съветския съюз, разпадането на Чехословакия и Балканските войни, за да го направят през деветдесетте години.

Антисемитизмът е една от най-очебийните отличителни черти на водещите членове на Йобик. Един от техните депутати наскоро повдигна в парламента въпроса за обвиненията в ритуално убийство, отправени към 15 евреи през 1882! година, за предполагаемо убийство на християнско момиче малко преди Пасхата. В тогавашния процес евреите са били оправдани, но въпреки това депутатът продължава да твърди едно и също: „Еврейството и ръководителите на страната бяха тежко замесени в този процес“.

За една дама, специалистка в областта на правото, която малко по-късно беше избрана в Европейския парламент от листата на Йобик, се твърди, че отговорила на критики със следната тирада: „Бих била много доволна, ако онези, които наричат себе си горди унгарски евреи, биха си поиграли с малките си обрязани пишки, вместо да ме чернят. Хората като вас са свикнали да виждат как хората като нас застават мирно и се присвиват всеки път, когато се изпърдите. Моля най-учтиво да осъзнаете, че това време е отминало. Ние вдигаме високо глава и няма повече да толерираме в страната си вашия терор. Ще вземем страната си обратно“.

Контролен център

Златна зора и Йобик са може би най-радикалните сред партиите, навлезли в основното политическо русло на страните си, но налице са много други признаци, че икономическата криза е подпомогнала появата на повишена подкрепа за крайната десница из цяла Европа. Във Франция, Националният фронт спечели 18 процента от гласовете в тазгодишните президентски избори. Платформата му включваше, в различни моменти от кампанията, подновено въвеждане на смъртното наказание, репатриране на емигранти и въвеждане на митнически граници, което означава, че Фронтът би искал Франция да напусне ЕС. Дългогодишният му водач, Жан-Мари льо Пен, баща на сегашната лидерка Марин льо Пен, многократно нарича Холокоста „дребен детайл“ в историята на Втората световна война. В Италия, изборът на Джани Алемано за кмет на Рим през 2008 беше приветстван о тълпите с викове, „Дуче! Дуче!“ и ръце, изпънати за фашистки поздрав.

Всичко това напомня по обезпокоителен начин за предишната депресия, която застигна Европа през 1930-те и доведе Хитлер на власт. Коментаторите не закъсняха да отбележат приликите. Национално унижение от вида, за който Йобик твърди, че е било изпитано от Унгария след договора от Трианон, е било изпитвано и от нацистите, чрез суровите ограничения, наложени върху Германия по същото време чрез договора от Версай. Масовата безработица също е отличителна черта на германското общество през ранните 1930 години, като кривата на изборната подкрепа за нацистите се надига паралелно с кривата на процентите на безработица. Нацистите също обвиняват централните политически партии за катастрофалното състояние на икономиката, а динамиката им се оказва особено привлекателна за младите (хората, гласуващи за първи път, са преобладаващо мнозинство сред онези, които подкрепят нацистите по време на изборите).

Териториален експанзионизъм, икономически протекционизъм, атаки срещу правата на малцинствата, антисемитизъм, полувоенно насилие и подстрекателска реторика – всичко това са отличителни черти на нацистката партия, както и на много други фашистки партии, които избуяват из цяла Европа през междувоенните години. Изглежда, че те са се появили отново с обезпокоителна внезапност в ранния двадесет и първи век, докато икономическата криза затиска континента.

Необходимо е обаче да бъдем нащрек с лесните исторически паралели. На първо място, въпреки повърхностните прилики, ситуацията в Германия от ранните 1930 години е много по-различна от настоящата. Безработицата тогава е била далеч по-голяма, с най-малко 35 процента от работната сила без работа. И макар подобни цифри да водят до мисълта, че по неизбежност мнозина от поддръжниците на нацистите са били без работа, реалната политическа сила на безработните е била комунистическата партия, която продължава да получава все по-голяма изборна поддръжка през втората половина от 1932, като в същото време нацистите губят собствената си (именно изборната им слабост е решаващата причина, поради която консервативните политици от онова време смятат, че са в състояние да ги контролират и така се съгласяват с назначаването на Хитлер за райхсканцлер и глава на коалиционното правителство през януари 1933 – една от най-големите политически грешки в цялата съвременна история).

Безработицата не се превръща директно в политически екстремизъм. По-често тя води до апатия. Наблюдателите в Берлин от ранните 1930 години говорят за младежи, прекарващи времето си в безцелни разходки с градското метро, целодневни игри на футбол в парковете или просто седене вкъщи. За малка част от тях политическата активност, свързана с насилие, действително се превръща в отдушник, но това касае колкото левите, толкова и десните. В днешна Гърция мнозина от безработните поддържат Сириза, динамичната нова партия на радикалната левица. Безработицата и икономическата криза подкопават базата на центристките партии по същия начин, по който са го правили във Ваймарската република, но също като тогава те подхранват растежа на радикалните партии и в двете крайности, а не само онези отдясно.

Там където процъфтява екстремизмът, политическото насилие никога не е далеч, а желанието за възстановяване на обществения ред често може да се оказва изгодно за крайно десни политици, които, също като Хитлер, обещават да сложат край на хаоса по улиците, макар че – също като Хитлер – те може и да са основната сила, намираща се зад този хаос. Не е учудващо, че голяма част от атинските полицаи – може би около 50 процента – са гласували за „Златна зора“ по време на изборите от 6 май 2012.

И все пак, ако се разгледат страните, в които крайно десни партии днес печелят поддръжка, бързо става ясно, че връзката между високите проценти на безработица и възходът на екстремистките партии не винаги е очевидна. Къде например е неофашисткото движение в, да речем, Испания – страната с най-висока безработица и, преди всичко друго, с най-високата безработица сред младите хора в Европа? Въпреки продължаващите опити да се тачи паметта на Франсиско Франко, убийствения диктатор, който управляваше страната в продължение на десетилетия след гражданската война от 1930-те години, неофашистките партии тук са почти невидимо дребни, а двете основни партии от дясно и ляво все още успяват да печелят почти три четвърти от гласовете в общите избори.

От друга страна, във Франция, където крайната десница е забележително успешна от гледна точка на изборните резултати, има само сравнително ниска и доста стабилна степен на безработица, около 10 процента. Нещо повече, изборните успехи на Националния фронт започнаха преди настоящата криза; същото може да се каже и за пост-фашистките политики в Италия. Навсякъде другаде, точно когато степените на безработица започнаха да се покачват, крайно десните партии започнаха да западат, както се демонстрира от примера на Британската национална партия тук във Великобритания.

Много неща зависят от мястото на миналото в политическата култура. Историята никога не се повтаря буквално и главната причина за това е, че хората знаят какво се е случило последния път. По тази причина те променят поведението си, за да предотвратят възможността миналото да се повтори отново. Това е най-очевидно в Германия, където неонацистките партии са забранени, а отричането на Холокоста е противозаконно. Процентите на безработица в Германия са сред най-ниските в Европа, но дори и ако не биха били такива, евентуалният възход на неофашистки партии до изборни успехи би бил предотвратен от мнозинството и най-вероятно би довел до законова забрана.

Там, където паметта за убийствени конфликти е сравнително скорошна, както е в Испания, желанието да се избегне повторението на всичко това е много силно. Огромното мнозинство от гърците – включително и ония, които гласуват за Сириза – все още желае да остане в Еврозоната, така че те избраха приемливо центристко правителство, вместо да се обърнат към крайната десница при последните избори. Основните въпроси са не онези, повдигани от неофашистите, а прозаичните предизвикателства, предизвикани от орязването на бюджета, повишаването на данъците и загубата на работа.

На нивото на повърхността

Крайната десница осъзнава реалността на историята също толкова, колкото и всички останали, а може би и още повече. Тя разбира колко лесно е за останалите партии да ѝ отнемат политическата легитимност, като я етикетират като нацистка. Ето защо всички днешни движения от крайната десница, или поне онези от тях, които се интересуват от печеленето на привърженици, отхвърлят етикети като „неонацисти“ или „неофашисти“ и се приспособяват към условията на днешната демокрация, поне на повърхностно ниво.

Често те изпращат до избирателите си двойни съобщения – от една страна дистанцирайки се от фашисткото минало в речите и програмите си, а от друга, намеквайки за него във визуалните си послания и публични ритуали. Голяма част от неофашисткото послание се състои в отричане на политическата система, която неговите лидери обвиняват за настоящата криза, така една важна част от неговата привлекателност се състои в протеста. А какъв по-добър начин за протестиране против парламентарната демокрация и основните политически партии от развяването на знаме със символ, напомнящ за политическа организация, която е отхвърляла всичко това по добре известни начини?

От друга страна, полувоенното насилие, така характерно за масовите фашистки движения от междувоенните години поне засега не изплува отново в някакъв голям мащаб, а партиите от крайната десница не разглеждат масовите улични маршове на щурмови команди като своя централна политическа тактика. В сравнение с времето непосредствено след Първата световна война, когато толкова много мъже по улиците на Европа са носели униформи, днес ние живеем в едно предимно цивилно общество и неофашизмът е принуден да се приспособява към това.

В повечето европейски страни неофашизмът се е приспособил чрез фокусиране върху нови въпроси, оставяйки в миналото старите елементи на антисемитизма, териториалната експанзия, милитаризма и корпоративната организация на икономиката. Понякога тези неща проблясват откъм задния план, но те не са централни платформи на неофашистките партии. За почти всички от тях водещ е въпросът за имиграцията, понякога смесен с утвърждаване на християнски ценности в противоположност на исляма (далечен отзвук от враждебността на германския нацизъм срещу различните църкви), както и хомофобия (при това днес този въпрос е далеч по-силно представен, отколкото е бил при фашистите от 1920-те и 30-те години, може би като реакция против повсеместното узаконяване на хомосексуалността).

В същото време, в някои случаи, като например Партията на свободата на Геерт Вилдерс в Холандия, крайно десните партии, в опитите си да оправдаят собственото очерняне на мюсюлманите, независимо дали имигранти или не, се стремят да представят себе си като защищаващи основни демократични ценности, като например свободата на словото, обръщайки по този начин принципите на демокрацията срещу самите тези ценности. Докато ислямистите могат да настояват за цензура на карикатурите, осмиващи пророка Мохамед, ислямофобите могат да спечелят значителна поддръжка чрез настояването, че говорят от името на западните ценности на толерантност и откритост. Не е случайно това, че партията на Вилдерс се нарича Партия на свободата. В същото време Вилдерс показва истинските си цветове като призовава за забрана на Корана в Холандия, спиране на строежите на нови джамии и приключване на каквато и да било имиграция от мюсюлмански страни.

Както пише хитлеровият шеф на пропагандата Йозеф Гьобелс след падането на Ваймарската република, „един от най-добрите вицове за демокрацията ще си остане това, че тя предостави на най-смъртоносните си врагове средствата, с които да бъде разрушена“. Важно е демокрацията от ранния 21-ви век да не се оставя да бъде подкопана от онези, които не споделят нейните ценности, но в замяна на това се възползват цинично от нейната реторика.

Ислямофобията, както се показва от политиките на холандската партия на свободата, е тясно свързана с враждебност срещу имигрантите, сред много други неща. Но имиграцията не е належащ въпрос в Унгария, където тя е минимална, и така Йобик насочва враждебността си срещу групи, намиращи се вътре в самата Унгария, най-вече циганите, които тази партия портретира като причина за голяма криминална вълна. Общините, в които партията е силна, са съставили специални групи от „активисти“ за борба срещу „циганската престъпност“, с резултати, които едва ли се нуждаят от особено разшифроване. Йобик изисква циганите да бъдат въведени в специални „лагери за защита на публичния ред“ – тоест концентрационни лагери под друго име. И все пак, за крайно десните унгарски националисти, трудностите, през които преминава страната им, са преди всичко продукт от машинациите на международни еврейски либерали. Цялото това разтоварване на различни омрази е резултат не толкова от някаква особено висока безработица (в Унгария тя се намира на ниво от около 11 процента, което е скромно според сегашните европейски стандарти). Всъщност, като цяло, младите активисти и поддръжници на Йобик се набират не толкова сред отчаяните безработни, колкото сред добре образованите хора от средната класа.

Надигането на унгарската крайна десница е в много по-голяма степен резултат от внезапността и дълбочината на икономическата депресия, в която страната беше потопена от 2008 година насам. Преди да се случи това, безработицата беше почти непозната и налице беше обща атмосфера на пост-комунистически оптимизъм. Но когато повечето хора започнаха да обвиняват лявото тогавашно правителство за икономическия колапс – по-тежък и по-внезапен отколкото почти навсякъде другаде в Европа, с изключение на Исландия – търсенето на изкупителни жертви беше подхванато с особено ожесточение.

Ден на национален траур

До този момент основните консервативни партии успяват да поставят значителни ограничения пред изборния потенциал на крайно десните като просто възприемат много от техните политики. В Унгария, дясното правителство на партията Фидес подкопава популярността на Йобик като отхвърли договора от Трианон и въведе ден на национален траур на неговата годишнина. Унгарският премиер-министър, Виктор Орбан, поддържа идеята за „европейска стратегия за циганите“, а неговата нова, авторитарна конституция, въведена на 1 януари 2012, обявява Унгария за християнска нация и определя женитбата като съюз между мъж и жена. Освен това той предприе яростна вербална атака против намесата на ЕС във вътрешните унгарски работи. Всичко това е музика за ушите на избирателите, които иначе може би биха се стекли под знамената на крайната десница.

По други места в Европа, където имиграцията е централен въпрос за крайната десница, правителствата и основните опозиционни партии често се надпреварват в опити за въвеждане на по-нови ограничения и хвалби около собствения си патриотизъм. Гражданските свободи бяха ограничени под прикритието на войната срещу тероризма, с което отново се отнема част от популярността на крайно десните партии, за които демокрацията е прекалено слаба и толерантна. Историята се използва като средство за изграждане на едно изключващо „чуждите“, агресивно чувство за национална идентичност, което много лесно може да прерасне в ксенофобия и задоволява напълно изискванията на радикалните националисти. Най-голямата заплаха срещу демократическите ценности е не толкова в неофашистката десница сама по себе си, колкото и опасна да е тя, колкото във влиянието, което тя упражнява върху основните партии в същата тази крайно дясна посока.

В основата на всички тези заплашителни развития се намира програмата за прекалена и излишна спестовност, наложена в повечето европейски страни, независимо дали вътре или вън от еврозоната (какъвто е случаят с Великобритания). Изглежда има само малко разбиране на това, че съкращаването на държавните разходи намалява търсенето и изпраща икономиката в процес на затъване, намалява данъците от приходи и насърчава по-нататъшни правителствени съкращения.

Това, в най-груби черти, е нещото, което се случва в Германия през годините 1930-33. Онова, което се случва днес, е донякъде подобно, но също и различно, то е нова заплаха в ново време. Не че безработицата води директно до възход на фашизма. Социалната криза, която доведе до настоящите политики на икономически съкращения, стига много по-далеч. Бизнеси фалират, банки се сриват, държавни служители биват уволнявани, заплатите спадат, социалните помощи спират, общественото обслужване се разпада. Засегнати са не само младите или безработните. От това е засегнато цялото общество. Не е чудно, че политическият екстремизъм е във възход. Отнемането на надеждата в бъдещето води до търсене на изкупителни жертви, независимо дали вътре в собствените страни или извън тях. А омразата, която поражда всичко това, може лесно да подкопае основите на толерантната и демократична политическа култура.

Източник

Сър Ричард Джон Еванс е британски академик и историк, най-добре познат с изследванията си по история на Германия през 19 и 20 век, особено Третия райх. Понастоящем е професор по история в университета Кеймбридж

Разгромът на опозицията и нейните овластени лидери

след 9-ти септември 1944 г.

Автор: Антон Гицов

Непосредствено след 9-ти 1944 г. властта в България се поема от Отечествения фронт (ОФ), образуван през 1942 г. от военно-политическия кръг „Звено“, Българската работническа партия (комунисти), БЗНС „Пладне“ и Българската работническа социалдемократическа партия (БРДСП). Формирано е правителство с министър-председател Кимон Георгиев („Звено“) в следния състав: БРП (к), 4-ма министри – Добри Терпешев, Антон Югов, Минчо Нейчев и Рачо Ангелов; БЗНС (Пладне) – 4-ма (Никола Петков, Асен Павлов, Борис Бумбаров и Ангел Държански), „Звено“ – 4-ма (Кимон Георгиев, Петко Стайнов, Дамян Велчев и Станчо Чолаков), (БРДСП) – 2-ма (Григор Чешмеджиев и Димитър Нейков) и 2-ма независими (проф. Петко Стоянов от невъзстановената още Радикална партия и Димо Казасов).

Отечественият фронт е идея на Георги Димитров, но неговата и на БКП(к) цел е ликвидиране на многопартийната система, установяване на диктатура на пролетариата и построяване на социализъм. За постигането на тази цел БРП(к) има особено силен коз: партията държи ключово министерство – това на вътрешните работи. Земеделците ще се обърнат по-късно към звенарите молба да се направи нещо и се отнеме от комунистите вътрешното министерство, но военният министър Дамян Велчев им отговаря: „Как да им го вземем, когато те ни направиха и нас, и вас министри.“

На 26 януари 1945 г. Народното събрание приема Закон за защита на народната власт, съгласно който всеки, който образува и ръководи организация, целяща събарянето на властта на Отечествения фронт се наказва с доживотен затвор или смърт, а който членува в такава организация или възхвалява подривни действия срещу ОФ се наказва със строг тъмничен затвор. Този закон, гласуван от депутатите на всички партии от ОФ, ще се обърне в близко бъдеще срещу редица техни лидери, министри и депутати.

Първите политически репресивни акции са предприети срещу лидерите на опозицията. На 21.04.1945 прокуратурата постановява арест на лидера на БЗНС (Пладне) Г. М. Димитров (Гемето), обвинен в шпионаж, но американците успяват да го изведат от страната. На 16 август 1945 г. новият главен секретар на партията Никола Петков, Борис Бумбаров, Ангел Держански и Асен Павлов, които се обявяват за запазване на парламентарната демокрация, си подават оставката като министри и след като са изключени от БЗНС“ Пладне“ излизат в опозиция на ОФ и образуват партията БЗНС „Никола Петков“. Организационния секретар на БЗНС Александър Оббов, един от организаторите на деветосептемврийския преврат, заема мястото на Асен Павлов в правителството. При социалдемократите през февруари 1945 г. от ръководството е отстранен Кръстю Пастухов, за лидер на партията е избран Григор Чешмеджиев, министър на социалната политика, но през лятото на 1945 г. той също подава оставка. Той, Коста Лулчев, Кръстю Пастухов и д-р Атанас Москов, обявяват формирането на БРСДП (о) и също минават в опозиция на ОФ. По линия на МВР започва атака срещу лидерите на опозицията. Срещу Никола Петков се повдигат обвинения, че с висши военни е планирал държавен преврат, спрян е вестник „Земеделско знаме“. На 5 юни 1947 г. в Народното събрание между него и Георги Димитров има остър сблъсък, Н. Петков го обвинява, че той, героят от Лайпциг, се бои „от един човек и един вестник“. Петков е арестуван на 5 август и на 16 август е осъден на смърт чрез обесване. Той, вероятно не е очаквал смъртна присъда, не е искал да умре. Обещава му се по-лека присъда ако направи „самопризнание“, и в желанието си да оцелее, моли Касационния съд за помилване, като признава, че политическата му дейност е погрешна и вероятно за да смекчи „вината“, добавя че е била одобрена от Демократическата партия на Никола Мушанов и Народната партия на Атанас Буров, с което утежнява съдбата на лидерите на тези две партии, които по-късно ще бъдат осъдени и ще умрат в затвора през 1951 и съответно 1954 г. Н. Петков пише и до Георги Димитров и Васил Коларов, но съдбата му е решена на най-високо ниво- от самият Сталин, който е наблюдавал процеса, и на 23 септември е обесен. Следват арести и присъди на други негови съратници. Борис Бумбаров е осъден на 20 години затвор през 1949 г. (и помилван през 1956 г.), Ангел Държански също попада в затвора, а Александър Оббов, въпреки заслугите му към новата власт, през 1947 г. изпада в немилост и е отстранен от министерския си пост. Димитър Дичев, ръководител на едно от крилата на БЗНС – БЗНС „Врабча“, присъединил се към опозицията, е арестуван на 31 декември 1947 г. и обвинен в подготовка на въоръжено сваляне на властта, и осъден на доживотен затвор (освободен e на 8 август 1960 г.).

Невесела е и съдбата и на лидерите на БРДСП (о). Кръстю Пастухов e осъден през юни 1946 на пет години затвор за „антинародна дейност“ по закона за защита на народната власт, за който е гласувала и неговата партия и умира при неизяснени обстоятелства на 25 август1949 г. в Сливенския затвор. Коста Лулчев, д-р Петър Дертлиев и други са осъдени на 15.11.1948 на различни срокове затвор от 10 до 15 години. Георги Чешмеджиев не излиза в опозиция, но въпреки това е отзован от министерския си пост.

Различна е съдбата на лидерите на възстановената през 1945 г. Радикалната партия, която също се разцепва. Един от водачите ѝ, Стоян Костурков образува фракция, която се слива с ОФ, като Костурков става министър на просветата. Неговият дългогодишен опонент в партията, проф. Георги Генов е осъден от Народния съд по закона за защита на народната власт и лежи в затвора две години и половина. Други видни член на партията, проф. Петко Стоянов, министър на финансите в първото правителство на Кимон Георгиев и проф. Веселин Ганев, виден юрист с международна известност, преминали през 1945 г. към опозицията ще бъдат интернирани, макар и не за дълго.

По-лека е участта на някои от звенарите на висши властови постове. Кимон Георгиев след 23 ноември 1946 г. заема други висши министерски постове и два пъти получава званието „Герой на социалистическия труд“. Външният министър Петко Стайнов, когото съветският външен министър Молотов нарича „вироглавият български държавник“ и настоява пред Г. Димитров за неговото уволнение, си подава оставката на 31 март 1946 г. с протест, че му назначават заместници без да го питат. По-късно е за кратко арестуван, но освободен и се занимава с научно- преподавателска дейност в областта на правото. Проблеми има обаче военният министър Дамян Велчев, който се противопоставя на арестите на офицери от армията. Неговият приятел Кимон Георгиев, който вижда, че над главата на генерала надвисват облаци, се съгласява с Георги Димитров да бъде той отстранен от поста си, но благоразумно урежда изпращането му за посланик на България в Швейцария, откъдето той не се завръща. В неговото министерство обаче настъпва прочистване на висши военни. Един от тях е Димитър Томов, който от години поддържа конспиративни връзки с Петър Вранчев от БРП(к), член на Главния щаб на Национално освободителната армия (НОВА) и на 9-ти септември ръководи заедно с него военния преврат. За заслугите си Димитър Томов, преди това капитан, е произведен генерал и заема висши постове във военното министерство, но през 1945 г. спасява от арести някои офицери, като им дава убежище в дома си. Задържан е на 14 януари 1948г, обвинен е в сътрудничество с Гемето, осъден на смърт и обесен на 25 август 1948 г. Преди смъртта се е надявал за него да се застъпят негови познати генерали, но никой не го е направил, старали са се да оцелеят и да не последват неговата съдба и тази на други висши военни от министерството, осъдени на продължителни години затвор. Противоречива съдба има генерал Кирил Станчев. Той има доживотна присъда през 1936 г. за участие в антимонархическия военен преврат от 19 май 1934 г., лежи четири години в затвора преди да бъде помилван, после по линия на „Звено“ се присъединява към ОФ и участва във военния преврат на 9-ти септември. Командва Втора българска армия след като България обявява война на Германия. Той е арестуван и обвинен в участие в нелегалната организация „Военен съюз“, осъден е на доживотен затвор през октомври 1947 г. и е помилван чак през 1958 г. Друг участник в завземането на Военното министерство през нощта на 8 септември и член на главния щаб на НОВА, генерал Тошо Тошев е арестуван през 1949 г. и прекарва четири години в Белене. Генерал Крум Лекарски, пионер на конния спорт в България, представял страната ни на няколко олимпиади участвал в деветосептемврийския преврат и първи зам. министър на народната отбрана след 9-ти септември 1944 г. е арестуван през 1951 г. и също лежи в Белене три години.

Двамата независими министри в първото ОФ правителство имат различна съдба. Министърът на финансите проф. Петко Стоянов също подава оставка и се присъединява към опозицията, и по-късно съответно е репресиран. Министърът на пропагандата Димо Казасов, бивши социалдемократ и бивш звенар и професионалният превратаджия (участвал в превратите от 9 юни 1923, 19 май 1934 и 9 септември 1944 г.), е ухажван от властта и през 1953 се пенсионира с почести и се отдава на писане на мемоарни книги.

След разгрома на опозицията, на властовите постове в властовите държавата се настаняват видни борци от съпротивата, главно от комунистическата партия. Но много от тях ще последват съдбата на лидерите на опозицията. През 1949 г. е осъден на смърт Трайчо Костов, вторият човек в държавата след 9-ти септември 1944 г. Процесът срещу него и уж създаденият от него „вражески център“ отприщва вълна от репресии, в резултат на които, висши партийни лидери, министри и зам. министри и бивши партизански командири, вече генерали от армията ще бъда арестувани, инквизирани и вкарани в затворите.

Антон Гицов е български дипломат. Работил е 6 години като международен служител в ООН, Ню Йорк, бил е Културен аташе в българското посолство във Вашингтон от 1989 до 1992, а от 1998 до 2010 е председател на Българската културно-просветна асоциация „Св. Св. Кирил и Методий“ във Великобритания. През изминалите десетилетия е публикувал разкази, фейлетони и публицистични материали в българския печат, както и различни публикации в български вестници, касаещи разнообразни теми.

Политическата и медийната среда – язвите на българската демокрация

Автор: Аспарух Панов

Преди повече от година в лекцията си на един политически семинар зададох ироничния въпрос: „Не преживяваме ли отново края на осемдесет и девета?“ Доста от слушателите, особено младите ме погледнаха учудено и неразбиращо. А според мен такова връщане във времето съвсем не е случайно. Въпросът напира да бъде зададен, колкото и абсурдно да звучи в една страна член на ЕС и НАТО. Във въздуха около нас отново се нагнетява огромно напрежение, заредено с разнопосочни енергии и очаквания за промяна. Никой не може да предвиди какво точно ще се случи и то, както в България, така и в „политически земетръсния“ регион в който живеем, и в Европа като цяло…

Няма никакво съмнение, че изминалите месеци след предсрочните парламентарни избори на 12 май 2013 г. ще останат в политическата история като пример за най-безскрупулното профанизиране на парламентаризма след 1989 г. Във водевила, който се разиграва около поддържането на кворума и на управляващото парламентарно мнозинство, няма положителни герои. Кой бил режисьорът на процедурните хватки, кой – сценаристът, кой играл главната роля, кой второстепенната, кой кого обслужвал от миманса и кой от кого зависел, няма никакво значение, особено, когато ролите толкова често се сменят. Всички четири парламентарни партии са виновни – от горе до долу, от председателя на парламента до последния народен представител. И това не трябва да ни учудва. Превръщането на предствителната демокрация във фарс не е от вчера. Неглижирането на институциите, заобикалянето на процедурите и пренебрегването на разделението на властите бе дълбоката същност на управлението на Бойко Борисов. За по-малко от един мандат ГЕРБ преформатира цялата координатна система на българската политика. За да се стигне до днешната ситуация. [560]

Неслучайно 42-то обикновено Народно събрание е първият български парламент след 1989 година, в който не са представени нито СДС, нито НДСВ, на които дължим членството ни в НАТО и ЕС, нито поне някой от техните многобройни клонинги. В този парламент просто няма база за нормални политически дебати ляво – дясно – център, но най-важното е, че няма национални интереси. Ако това беше нормален парламент, с европейски политически партии, в една правова държава на ЕС, нямаше нищо по-естествено от това да се направи класическо коалиционно правителство между победителя в изборите, ГЕРБ, член на Европейската народна партия (ЕНП) и либералите от ДПС, членове на Алианса на либералите и демократите в Европа (АЛДЕ). Имаше и втора напълно демократична възможност – „голяма коалиция“ между ГЕРБ и БСП. Подобна коалиция управлява Германия в момента. Така се прави в период на криза, председателят на ПЕС Саргей Станишев сигурно добре го знае. И в двата случая неприемливата за демократичните европейски нрави „Атака“ щеше да бъде напълно изолирана от участие в управляващото мнозинство.

Но кукловодите предпочетоха друг вариант – парламент, в който всички са „заложници“. Ако говорим за наистина „знакови“ клиентелистки политически партии, които всеки познава и които без съмнение ще останат като такива в историята, това са точно днешните четири парламентарни партии – БСП, ДПС, ГЕРБ и Атака. Техните политически и икономически програми за развитие на обществото са само формални, а единствената им цел е достъп до властови ресурс. Нещо повече, раздаването на обществени длъжности и направляването на обществени средства към собствените им политически и икономически поддръжници е основната характеристика на дейността им. На това се крепи политическата им стабилност и постоянната им висока електорална подкрепа. [561]

Според Франсис Фукуяма реалното разделение на Европа не е културно; всъщност то е разделение между клиентелистката и неклиентелистка Европа[562]. Точно към тази клиентелистка южна Европа принадлежи с пълна сила и България. Феноменалното по своя политически състав 42-ро Народно събрание е плод на типично българския преход, представляващ странна смесица от опити за провинциална модернизация и нестанала декомунизация. Кризата на институционалната демокрация, в която затънахме след 2009 г., изкара на показ прикривани с години дълбоки и болезнени проблеми и зависимости, немислими за политическата култура, етиката, морала и правилата на живот в евроатлантическата цивилизационна общност. Либералната демокрация като политико-икономическа система, базирана на прочутия триъгълник „свобода, права и отговорности“, започна да изпитва все по-големи вътрешни напрежения и да губи позиции. Триъгълникът вече не само че не е равностранен, но като че ли се разпадна на съставните си части, а „отговорността“ просто се разпиля и изчезна от обществото.[563]

Моделът, който доказа своята ефикасност в „нова Европа“ и успя да гарантира разширението на НАТО и ЕС на изток, и от който се ползваха всички нововъзникващи политически партии: и либерални, и консервативни, и социалдемократически, днес вече го няма. Просто е удивително колко бързо забравихме, че правата, свободите и качеството на живота не са дар Божи, а произтичат от доброто държавно управление и върховенството на закона. А те, от своя страна, са резултат от дейността на свободни, просветени и информирани граждани и избиратели, от буржоазната етика на едно отговорно и мислещо гражданско общество, с една дума, на хора, които разбират, че животът по правилата не ограничава свободите, а напротив – улеснява тяхната реализация.

През последните години тези балансирани мъдрости бяха с лека ръка пренебрегвани от политическите и финансовите елити (не само у нас, но в различна степен и в „стара“, и в „нова“ Европа), но ние не го забелязвахме или не искахме да го забележим. Политическите лидери престанаха да насърчават чувството за самоотговорност на избирателите, като започнаха да им угаждат и да ги затрупват с (неизпълними) обещания. Така възникна мощният социологически инструментариум на популизма, който деидеологизира политиците и ги превръща в най-обикновени специалисти по маркетинг. Обещай на избирателя, когото срещнеш на улицата, това, което ти поиска, и ще спечелиш изборите. Загубили чувство за собствената си отговорност, голяма част от избирателите се поддадоха на популисткия натиск и започнаха да смятат изпълнението на желанията си за нещо, което им се полага. Те започнаха да изискват от политиците, за които гласуват, да им предоставят все по-големи облаги, без самите те да са си ги изработили или платили по някакъв начин. Гърция е великолепен пример в това отношение.

В този перверзен подход към политиката, при който никой не носи отговорност за последиците, се крие основната причина не само за финансовите и икономическите ни проблеми, но и за дефицитите на правовата държава. С всеки изминат ден в цяла Европа се засилва политическият възход на различните радикално-популистки националистически движения, които оспорват политическата система, установена от традиционните партии. Независимо дали са от крайната десница, радикалната левица или изобщо не могат да бъдат идентифицирани, и без значение дали са от антилибералната Гърция, от традиционно либерални държави, като Холандия и Финландия или консервативна Англия, всички тези популистки движения, партии и партийки оспорват днешната ориентация на европейската политика. Въпреки че го правят по своя популистки маниер и не предлагат реално решение на проблемите, те дезориентират традиционните партии, членове на основните европейски политически семейства, които развиват успешно общоевропейския проект вече повече от половин век. Объркването е още по-голямо, като се има предвид, че дълговата криза в еврозоната задълбочава допълнително общите проблеми в целия европейски политически пейзаж.

Популизмът е емоционална ценностна позиция, стояща отвъд традиционното разделение на политическите позиции на леви, центристки и десни. Една популистка партия не може да се фиксира като точка в политическата координатна система, разположена вляво или дясно. Тя прилича повече на облак, пелена или всеядна плесен, която деформира или направо унищожава идеологията в политиката. ГЕРБ е идеалният пример в тази посока. А деидеологизацията нарушава нормалното структуриране на политическото пространство. На идейно философско ниво, на нивото на политическата култура, ние ще продължаваме да си говорим за либерализъм, консерватизъм и социализъм, но едва ли и на нивото на реалната политика, където разликите между идеологиите ще продължат да се стопяват благодарение на популистките им трансформации.

Популистите никога не обединяват, те поляризират, разделят обществото на две хомогенни антагонистични групи – ние и те – другите. Няма ляво, няма дясно, няма център, няма идеология, другите могат да бъдат корумпираните политици от управляващата коалиция, лекарите или съдиите, циганите или турците, богатите и успелите и кой ли още не. Просто и ясно – „Ние“ срещу „другите“. По всички тези показатели популизмът поразително прилича на комунизма, но за щастие, все пак е феномен на модерната демокрация, а не на недемократичните режими. Популизмът не отправя предизвикателство към демокрацията в качеството ѝ на процедура, основаваща се на свободни избори и на управление на мнозинството. В своята дълбока същност, популизмът е нещо средно между „комунизъм лайт“ и „демократичен антилиберализъм“. И именно защото съвременните популисти не могат да бъдат охарактеризирани като антидемократични, либералните партии изглеждат толкова безсилни в своята реакция спрямо популисткото настъпление.

Занимавам се сравнително отдавна с турбуленциите в българската политическа система и с безпокойство следя засилващите се антилиберални тенденции в политическия ни живот.[564] Оказва се, че след като станахме членове на ЕС, сме свидетели на настъплението на една амбициозна, цинична, арогантна и безскрупулна вълна на елементарно популистко говорене, което първо при Борисов, а сега и при Бареков достига до пълен абсурд. Целта на цялото това словоблудство, заливащо публичното и медийното пространство, е замазването, оплюването и в крайна сметка обезсмислянето на основните ценности на европейския либерален цивилизационен модел. Ценности като почтеността в бизнеса, взимането на важни решения чрез обсъждане, респект и толерантност към различията, традициите и културите, въплътени в европейското многонационално семейство, в религиозните, гражданските и икономическите общности, които заобикалят и формират отделната личност. Лично аз съм дълбоко убеден, че днес популизмът е не само един „сезонен“ вирус, атакуващ имунната система на европейската интеграция, а една от най-симптоматичните форми на цялостната криза, в която изпадна ЕС в последните години.

И ако все пак в по-голямата си част ЕС има стабилен имунитет към такива зарази, осигурен от върховенството на закона, то в България развитието трудно се подчинява на установените европейски правила. Пред очите ни фундаментални части от политическия процес се превърнаха и продължават да се превръщат в задкулисни игри, бартерни сделки с влияние и търговия с власт. Не е тайна за никого, че дефицитите по отношение на върховенството на закона и повсеместната корупция значително улесняват популистките партии при цялостния процес на взимане на решения в държавата.

В този дух на мисли, един от другите най-тежки и шокиращи обществото проблеми на българската демокрация е свързан със симбиозата между медиите и политиката. Тревогата и възмущението от безсилието на политическите партии, компрометирани от управленска немощ и безброй корупционни и лобистки скандали, се допълват от подозренията към концентрацията на медиите и нарастващия страх от влиянието им, с което разполагат и най-вече от начина, по който го използват.[565] Не е ли потресаващ фактът, че все по-често медиите, а не избирателите предопределят победителите и победените в политическата игра и насочват развитието на политическия живот като цяло? Не от вчера медиите чрез своите собственици се стремят към придобиването на директен властови ресурс. Този стремеж не само че не намаля с приемането ни в ЕС, но се засили неимоверно. Стигна се до там, че медийните групировки не носят отговорност пред никого и за нищо. За връзката между концентрацията на собствеността на медиите и политиката се говори отдавна. Темата обаче, е особено актуална и деликатна точно днес, свързна е с проблемите на правовата държава и корупцията, с обществената и медийната етика и морал и заслужава сериозни и критични дискусии в гражданското общество. За съжаление това далеч не се случва. Обикновено се вдига шум, когато излязат класации на „Фрийдъм Хаус“ и „Репортери без граници“, или дойде еврокомисарката Нели Крус. За кратко вратата се пооткрехва, но след това отново бързо се затваря, защото смрадта ще задуши всички ни. По-голяма част от медиите са част или са финансирани от групировки, които нямат нищо общо с медийния бизнес. Те пък ги използват основно за търговия с влияние, а нерядко и за черен пиар.

Дори и да няма предсрочни парламентарни избори, освен предстоящите през май избори за европарламент, през всяка от следващите три години ще имаме различни типове избирателни кампании – за кметове и общински съветници, за президент и за следващия парламент. Като гледам жалкото и плачевно състояние на политическите партии, поне за мен няма никакво съмнение, че те ще участват в изборите повече формално, а медийните магнати ще бъдат де факто реалните политически сценаристи, режисьори, играчи и най-вече ветропоказатели във всички тези кампании, които ни очакват.

Резултатите от предсрочните избори не бяха изненадващи, но въпреки това, последиците им са неочаквано потресаващи. По какъв точно начин се получи този толкова абсурден и безпрецедентен за най-новата ни история състав на 42-то обикновено Народно събрание? Никой не трябва да отрича наказателния вот на Избирателя и хроническата неспособност на класическите реформаторски партии за обединение, но не там се крие основната причина за техния изборен провал. Медиите изиграха масирана негативна роля за покриване на страната с лепкавата тиня на сладникавия популизъм и разюзданата компроматна война, която просто погълна и обезмисли модерното европейско говорене на малките партии и коалиции около ДСБ, СДС, НДСВ и „България на гражданите“. От тук дойдоха и деидеологизацията, и чалгизирането на политиката, както и налагането на корпоративния политически модел в България. Умелото и целенасочено манипулирано пожълтяване, затъпяване и монополизиране на медийната среда доведе до завръщането на комунистическата субкултура в обществения ни живот и до тоталното опошляване на предизборните кампании през 2011 и 2013 г., до заобикалянето на закона и разрастването на комунистическите рецидиви по върховете на политиката, съдебната система и икономиката.

Нещо повече, медиите вече се готвят за следващите избори, когато и да са те.[566] Нека си представим следната хипотетична ситуация – в късната българска есен, след евроизборите, когато младото политическо вино е започнало да прекипява, се провеждат толкова мечтаните поредни предсрочни избори. След тях – бившият изпълнителен директор на ТВ7 Николай Бареков е премиер, а достойният офицер Росен Петров е министър на вътрешните работи. Можем ли да се надяваме, че по този начин ще сме победили олигархията и разсекли гордиевия възел на нерагламентираните финансови зависимости, а обществените средства вече ще се разпределят много по-прозрачно? По какво се отличава двойката Николай Бареков и Росен Петров от Бойко Борисов и Цветан Цветанов? И двата дуета носят огромна отговорност за днешните толкова агресивни, истерични, манипулативни и най-вече отровно жълти и посредствени медийна и политическа среда.

През всичките тези години съм чел много вариации на тема „реставрация на комунизма“, но един текст ми е направил изключително силно впечатление и често се връщам към него. Това е лекцията на Президента д-р Желю Желев „Завръща ли се комунизмът?“, изнесена в Берлин на 22. септември 1995г. пред семинар на фондация „Фридрих Науман“ и публикувана в сборника „Интелигенция и политика“ [567]. Тя е написана през най-мрачния и зловещ период на прехода, по време на управлението на Жан Виденов, но в своята „политико-културна“ част звучи поразително актуално и днес, когато отдавна сме членове и на НАТО, и на ЕС:

„…В случая на Източна Европа реставрацията протича в рамките на съществуващата видимост за реформи. Никой не отрича реформите, но реформаторската политика тайно се заменя с връщането на стари комунистически практики. Кое е това, което всъщност се връща? …

…Връща се един не съвсем патриархален корпоративизъм, който заменя реалната конкуренция на идеи и интереси с договарянето в рамките на самата управляваща партия. Публичното пространство се заменя с партийното пространство. Много често партийни и корпоративни интереси се представят като национални. Друго, което се връща, е езикът на стария режим. Оня безсубектен дървен език, от който лъха на мухъл и казионен оптимизъм. Език, който беше жив единствено в Замъка на Кафка и в коридорите на комунистическата власт…

…Връща се подозрителността към Запада. Културната толерантност, характерна за нашата традиция, се подменя с насаждане на ксенофобия и с разбуждането на една шпиономания, която ни връща в атмосферата на 60-те години… Но най-важното, което се връща, е усещането, че от нас, от „ние, народа“, нищо не зависи. Отново политическата апатия и делението на „ние“ и „те“ се превръща в реалност. Това „те“, което няма име и политически профил, но което е властта въпреки и независимо от волята на гражданите. Всичко това се връща. Това, което не може да се върне е комунизмът. И навярно това е странната съдба на посткомунизма. Едно общество, в което комунизмът не може да се върне, но и не бърза да си отиде.“

В крайна сметка философията на тази статия за дълбоко тягостните политически и медиини пейзажи, която се опитах да напиша, се крие в последното цитирано изречение на д-р Желев. Всички знаем, че комунизмът не може да се върне, но това не ни е достатъчно. Комунизмът е все още вътре в нас – като болшевишко политическо поведение, като параноичен егалитаризъм, като неистова омраза към забогателите, успелите и различните, като страстно желание да излъжем държавата, а вече и ЕС и най-вече да заобиколим върховенството на закона.

Преходът, не само че не е завършил, той сега едва започва. Този път битката е не само за партиен, а и за медиен плурализъм. Възстановяването на вътрешнопартийната и медийната демокрация и независимост е основната днешна задача на гражданското общество. Колкото по-бързо „протестиращите“ в едната и другата посока разберат, че противникът им не са (само) политическите партии, а преди всичко стремящите се към безконтролна власт медийни акули, толкова по-бързо ще извадят отровните им зъби. …

Днес повече от всякога е необходима съпротива с всички възможни средства срещу характерното за популизма неглижиране на институциите и институционалните процедури на демокрацията, както и манипулирането на медийната среда. Виждаме как с всеки изминат ден на институциите и медиите се гледа с все по-голямо омерзение като на тайни убежища за корумпирания елит, чиито заговори трябва да бъдат разкрити и разобличени. Непрекъснато намалява значението на парламента, съдебните институции на практика не са в състояние да изпълняват надзорната си функция по гарантиране на върховенството на закона, а медиите отдавна са загубили функциите си на независим наблюдател и коментатор на обществените процеси. За една година България има трето правителство и е раздирана от граждански протести с откровено антипартиен характер, обществото е полярзирано, мисленето е черно-бяло и за пъстроцветния либерализъм никой не си спомня. За огромно съжаление, все още до много голяма степен комунистическият манталитет и поведение, а не евроатлантическата ценностна система, определя нашата духовно-културно-политическа и медийна идентичност.

Точно този неизличим комунистически манталитет доминираше както събитията през 2013г., така и тяхната интерпретация. Най-голямото поражение върху публичния морал бе „насъсканото и манипулирано“ противопоставяне между различни обществени групи по шизофренни разграничителни линии, нямащи нищо общо със същността на нормалния политическия дебат. Липсваше принципното, ожесточено и никога незаглъхващо противопоставяне между „социалистически“, „консервативни“ и „либерални“ публични политики, което осигурява най-здравословния климат за развитие на обществото. Демократичната политическа култура изисква постоянен сблъсък на различни програми, ценностни системи, политически практики и представи за морал и почтеност. Тук се крие и дълбокият позитивен смисъл на борбата за власт – да спечелиш изборите и да реализираш своята партийна програма под непрекъснатите критики и контрол от страна на опозицията. Точно това ни бе отнето през 2013 г.

Решаваща роля за едно евентуално бъдещо нормализиране на обществения живот през 2014 г. би изиграло възстановяването на демократичното равновесие в политическия и граждански дебат преди предстоящите избори за европейски парламент в края на май. И тук обществото няма нужда от пропагандни клишета за „национален консенсус“. Нужно е само очертаването на една „предизборна“ линия на минималното съгласие. Дали ще успеем да го направим?

Дълбоко се съмнявам. За съжаление, днес подобни мечти изглеждат нелепо на фона на актуалната ни политическа, икономическа и медийна ситуация. Електоралните успехи на популизма и на национализма в Европа и специално в България са гаранция, че той не само няма скоро да премине в отстъпление, но ще се засилва и ще въвлича в своята сфера и нови последователи. Трябва да сме наясно, че електоралният комфорт на триото „ГЕРБ, БСП и ДПС“ е осигурен поне за следващите европейски и парламентарни избори. Хипотетични изборни флуктуации, като например малки парламентарни групи на коалицията около «България без цензура» и на Реформаторския блок, няма да променят статуквото, а ще му осигурят допълнителна легитимация. Формално принадлежащата към „свободния свят“ България изглежда готова за още много дълго и потискащо популистко управление.

Роден на 20 октомври 1949 г. в София. Завършил химия в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. До 1990 г. работи в БАН. Има десетки научни публикации в най-реномирани международни списания. В края на 1989 г. започва политическа кариера като член на Радикалдемократическата партия в България, чийто заместник-председател е до 1996 г. Депутат е в ХХХVІ Обикновено народно събрание. Бил е ръководител на българската делегация в Парламентарната асамблея на Съвета на Европа, вицепрезидент на асамблеята и на либералната й група. От 1994 до 1996 г. е вицепрезидент на Либералния интернационал. От 1998г. до 2013г. работи в германската политическа фондация за свободата „Фридрих Науман“. Участвал е в реализирането на проекти на фондацията в България, Македония и страните от южен Кавказ. Член на УС на Българо-германския форум. Автор е на 3 книги и редица публикации в периодичния печат в областта на политическата система, международните отношения и човешките права.

Коментари (9)

- 23-03-2014|baltof – Поздравления

Всичко това е чудесно и много смислено като анализ, с изключение на факта, че не проследява всички описани събития до техният първоизточник. Така наречената демокрация в България /и не само/ представлява не друго, а театрален сценарий, който се старае да отклони вниманието и всячески да заблуди хората относно това, което се случва в действителност. Всъщност цялата прастара идея е да се задържи едно все по- изплъзващо се от контрол статукво на експлоататори и експлоатирани, където по някакъв начин трябва да се задържи баланса на имотно състояние на двата, условно наречени противостоящи лагера, и в този смисъл вече не става въпрос за пари, а по – скоро за контрол. И ролята на медиите основно е в осъществяването на този контрол в условията на един, ако може така да се нарече „конспиративен капитализъм“. Ако разгледаме събитията от новата ни история ще видим, че този контрол никога не е бил изпуснат и малко вероятно е това да се промени в бъдеще. Ако отидем още по – нататък в нашето разсъждение, ще видим че единствените институции, които могат да си позволят да купят и режисират такъв сценарий са банките, още повече че те, или по – скоро техните собственици са и единствените, които могат да си позволят да осъзнаят абстрактната стойност на парите. Така че те притежават всичко- всички партии, съществуващи, новосъздадени и предстоящи като проекти, медии и пр. с назначени актьори за изпълнение на главните роли, къде по- талантливи /Борисов, Сидеров/, къде по – бездарни / Местан, Станишев, Бареков/. Кои са истинските режисьори, ще остане тайна, тъй като те се крият зад различни форми на публична или акционерна собственост и дори не са на официалните изпълнителни позиции. Който се е опитвал да подкупи държавен чиновник, знае за какво говоря –никога не се знае от кого всъщност зависи, да речем изпълнението на някаква държавна доставка. Това е основното, надолу по веригата вече става доста сложно като организация. Все пак, поздравления за блестящият анализ, красив като произведение на абстрактното изкуство и също толкова свързан с действителността.

- 23-03-2014|Златко

Благодаря за поздравленията, но самият аз винаги съм мислел, че има директна връзка между изостаналостта на едно общество и склонността на гражданите му да си обясняват света около себе си чрез конспиративни теории. И още нещо: конспиративните теории са много приятно нещо, един вид въздишка на угнетената душа, защото те позволяват на хората, които ги разпространяват и вярват в тях, с един куршум да убият два заека: първо, да обяснят всичко на тоя свят с директното участие на ония, които не им харесват и, второ, да отблъснат настрана въпроса за собствената си отговорност за нещата, които се случват около тях.

- 23-03-2014|baltof

Отличен коментар, благодаря. Макар че темата беше по-скоро ситуацията в България, да си обяснява „всичко на този свят“ не е по скромните сили на автора. А да се нарече т. нар. нов български капитализъм другояче освен конспиративен е проява на някакъв вид наивност, не искам да употребявам по- силна дума. Моите уважения за отговорността, която поемате като издавате вашето списание, начина, по който се финансира сочи едни идеални намерения, което отчасти обяснява вашата позиция. Аз, както и повечето българи от своя страна поемам отговорност за личното си и това но семейството ми оцеляване, което по някакъв начин може би обяснява моят „угнетен дух“. Но независимо от душевното ми състояние съм се постарал да мисля безпристрастно, а както знаете в тази област няма авторитети.

Поздрави

- 23-03-2014|Златко

Преди години се захващах с подобни дискусии, вече нямам глас за такива работи. Благодаря ви за сдържания и приятелски тон – рядкост е, май все по-голяма…

- 24-03-2014|Георги Гочев – Жалко…

… че умен човек като А. Панов свежда проблемите на българската политика до няколко личности. Още преди повече от 30 години Сорженицин пише:

„Комунизмът е световно зло!“

И комунистическото мислене личи дори под интелигентни фрази.

- 24-03-2014|Аспарух Панов

Благодаря за интересните коментари. Напоследък съм много демотвиран и често също ме обзема мисълта за конспирации или както е модерно да се говори днес, за мрачни „задкулисия“ и всемогъщи „кукловоди“ Винаги обаче, когато в разсъжденията си стигам до тази задънена улица, се опитвам да се самоубеждавам, че нищо лошо не може да ни се случи, защото (все пак) сме членове на ЕС и НАТО. И въпреки непрекъснато насажданата теза за провала на прехода, ние продължаваме да сме част от свободния свят и нямаме нищо общо с жалката комунистическа картинка, която представлявахме не само в края на 1989, но дори и в края на 1996 година. Така че, в никакъв случай не трябва да се самобичуваме, че всички усилия от 1989-а до сега са били напразни. Нека да се огледаме около себе си.

Вижте какво става в Украйна. Нека не забравяме, че разпадането на Съветския съюз преди четвърт век доведе да създаването на 15 нови държави, но от тях успяха реално да се спасят само трите мънички балтийски републики, които днес са членове на НАТО и ЕС. Всички останали продължават да са в примката на Путиновата Русия и нейните неоимперски планове за „Евразийски съюз“.

- 25-03-2014|historian

Отдавна не бях имал удоволствието да прочета нещо от вас г-н Панов – вероятно, защото отдавна не съм в България… Както винаги, чудесен материал, напълно във ваш стил, може би е само малко дълъг за 1 статия, бихте могли да го разделите (тематично) на 2 части…

Винаги се гордея с нашата съвместна работа през 1991-98 г.

Не унивайте – ако се наложи, ще ви помагаме отвън (като през Възражднето)…

- 07-04-2014|Златко

Понякога във Фейсбук се оформят любопитни дискусии, които след това цитирам тук (като се чудя къде ли всъщност им е мястото). Да видим дали под този текст ще се побере ей тази размяна на мнения…

Цитат:

Златко Енев: Русофобията, която в момента се шири из България, е за мен само потвърждение на безкрайната безхарактерност на собствения ми народ, който е готов да се навие на колело, само и само да докаже на самия себе си – за пореден път – че някой друг, а не самият той, е виновен за хала, на който се намира…

Харесвам · · Сподели

Zlatko Enev Ако ставаше с близане на задници – последвано от пъзливо показване на среден пръст, когато се почувстваме в безопасност – досега да сме повели цялото човечество към светли бъднини. Световни шампиони!

5 часа · Харесвам · 6

Lyubomir Kovachev Напоследък се наблюдава аналогична еврофобия и американофобия. Явно малките нации разглеждат себе си като обект, а не като субект на своя собствен живот.

5 часа · Харесвам · 7

Йордан Янков Ама то същото може да се каже и за американофобията

5 часа · Харесвам

Zlatko Enev За всяка фобия, всъщност. От омраза още никой на тоя свят не е пораснал и един милиметър…

5 часа · Харесвам · 6

Dimitar Iliev Лесно се прави грешката заради диктатори да мразиш цял народ. Справка Хитлер и отношението към германците. Наистина чувствата са смесени, защото германците го подкрепяха, така като 80% от руснаците днес подкрепят агресора Путин!

5 часа · Харесвам · 1

Zlatko Enev Хм, като си помисля само колко процента от нас подкрепяха етническите политики на комунистите, направо ми става лошо. Стадото си е стадо навсякъде, особено когато е свикнало да живее с овчари, които „се грижат за него“…

5 часа · Харесвам · 3

Dimitar Iliev Да, нищо ново под слънцето. Паралелите са закономерни. Сервилността и премълчаването, за да не засегнеш някого – не!

5 часа · Харесвам · 1

Руслан Кънев Същото се отнася и до русофилията… Докато чакаме братския съветски народ да ни прегърне – ще сме пак на този хал……

4 часа · Харесвам · 2

Zlatko Enev Онова, за което (се опитваме да) говорим всички тук е определянето на самите себе си чрез нещо външно, а не вътрешно. Да виждаме в себе си не „българи“, а по-скоро „не-турци“, „не-гърци“, „не-сърби“, а днес вече и „не-руснаци“ и „не-американци“. С други думи, не знаейки, кои сме всъщност, ние се опитваме да си представим възможно най-значими (за нас самите) образи, от които да се отблъснем и разграничим. Същото прави всяко дете при израстването си. Въпросът тук е „ще успеем ли някой ден най-после да надраснем детството“?

4 часа · Харесвам · 4

Руслан Кънев За да видиш себе си като българин – трябва да се отърсиш и от „да-руснаците“, от „да-американците“ също…… Колкото са лоши омразата и отричането – дважди по-лошо е коленопоклонничеството………

4 часа · Променено · Харесвам

Руслан Кънев Поне аз така разсъждавам… Щото филията води до фобия и резултатите са на лице……

4 часа · Харесвам

Rumi Simova прекалената русофилия – също.

4 часа · Харесвам · 1

Black Wolf Емоциите правят странни трансформации с нас. Ето, аз от да речем умерено-избирателен русофил допреди два месеца взех лека-полека да се превръщам в русофоб покрай украинските събития.

4 часа · Харесвам

Георги Адамов Може би причината е в нашенския балкански манталитет. Не случайно А. Константинов е обесмъртил националния ни характер в образа на Бай Ганьо Балкански. Като малък народ (етнос) е твъде смешно да се самовъзхваляваме със съмнителни артефакти за някакъв божествен произход. Да се идентифицираме още отепохата на Възраждането като арийци. Особено с оправданието за неудачното ни присъединяване към Третия райх. Сега пък, с евроатлантическата си ориентация, отново ще си останем икономически зависими от големите брадърси. Надеждата за оправяне виждам като се поучим от другите малки народи, – швейцарци, ирландци…

4 часа · Харесвам

Руслан Кънев Малък, голям – няма значение – ирландците да не би да не мразят? Да не би да са влюбени в англичаните?

Не. Те просто си гледат работата и не чакат никой да ги „оправи. „

Швейцария? О, не мога… та там има 4 официални езика, нямат нищо общо с нас… За манталитет – да не говорим… Но и те си гледат работата, подреждат си държавата, спазват правила…… Ние един референдум за изборите не правим, че ги е страх да се чуе гласът на народа……

4 часа · Харесвам · 2

Black Wolf Да, и не се притесняват открито да кажат, че чужденците не са особено желани, нито че минарета там не може да има…

4 часа · Променено · Харесвам · 1

Vladimir Marinov Според мен, русофилията, която в момента се шири из България, е не само потвърждение, но и конкретен израз на безкрайната безхарактерност на собствения ми народ, който е готов да се навие на колело, само и само да докаже на самия себе си – за пореден път – че някой друг, а не самият той, е виновен за хала, на който се намира…

3 часа · Харесвам · 3

Lyudmila Lambovska-Mila точно казано!

3 часа · Харесвам

Георги Адамов Към В. Маринов. – Желанието да докажем, че ДРУГИТЕ са ни виновни, може би е следствие от т. н. от културолозите ТРАВМАТИЧНО мислене. Или, според Ст. Цанев „пречупеният гръбнак на народа“, претърпял национални катастрофи, тоталитаризъм и „сполетян от бедствията на демокрацията“.

2 часа · Харесвам

Георги Адамов Ами не е лесно хем да си толерантен към прииждащите друговерци, и да съхраниш собствената си културна идентичност.

2 часа · Харесвам

Zoya Marincheva Аз виждам основно русофилия. Не знам къде видя тази русофобия!

33 мин. · Харесвам

Zlatko Enev У тебе например, да ме прощаваш… (Инак разбирам, или поне се опитвам, при половината семейство от Украйна, но самият аз нещо отказвам да се хващам на подобни хора, по каквито и да било причини. Искам да кажа, от тях обикновено не остава и помен, а на мен не ми е съвсем безразлично какво точно ще остане след мен, хм, хм)…

31 мин. · Харесвам

Dimitar Iliev http://clubz. bg/2583- barozu_se_pritesni_ot_ruskite_agenti…

Светът | Барозу се притесни от руските агенти у нас | Председателят на Европейската комисия…

clubz. bg

Председателят на Европейската комисия Жозе Барозу каза два пъти в рамките на един ден, че България е щяла да има същата съдба като Украйна, ако не е била приета в Европейския съюз през 2007 година.

30 мин. · Харесвам · Махане на предварителния изглед

Dimitar Iliev http://www. segabg. com/article. php? id=693702…

СЕГА – Валенса иска съд за Путин в Хага

www. segabg. com

Бившият президент на Полша и лауреат на Нобелова награда за мир Лех Валенса смята, че Путин трябва да бъде изправен пред съда в Хага и пред друг международен съд заради …

29 мин. · Харесвам · Махане на предварителния изглед

Roumiana Stankova Мисля, че едва когато се научим да идентифицираме другия човек, и самоидентифицораме себе си като отделни ИНДИВИДИ, ЛИЧНОСТИ, а не като представител на „групата“, едва тогава ще имаме самочувствие… етническата/ националната/ фамилната/ политическата/половата/расовата и т. н. принадлежност са само една от многото характеристики на личността… И статистическите(?) определения са/ по дефиниция/ непълни… как се определяме като…/ фили/фоби? и колко % СА „НАРОДА“… м, да

26 мин. · Харесвам

- 15-04-2014|Благоев

Статията на А. Панов все пак не е пряко свързана с „русофобията“. С автора не съм съгласен, когато приравнява Бареков и Р. Петров с Борисов. Все пак да не забравяме, че Борисов СИ ПОДАДЕ ОСТАВКАТА (а Станишев и Орешарски?!)и не е изпечен лъжец като другите. Не става дума за всевъзможни недостатъци, но да сме внимателни в квалификациите. Струва ми се, че това е израз на недомислената политика на предишните десни. Колкото до русофобията, може терминът да е пресилен, но антируски настроения у нас трябва да има и има още от описанията в Строителите на С. Радев, от безчинствата след 1944 г., а не сега да се усетим покрай Украйна. А колко слепци още има, не, те са просто безмозъчни!

„Захвърлен в природата“ – Милен Русков

Автор: Мартин Касабов

Не „захвърлен в природата“, ами захвърлен в добрата литература се оказах, когато преди два дни отворих втория роман на Милен Русков. Обстоятелствата се наредиха така, че започнах с „Възвишение“ и сега карам назад, като естествено очакванията ми бяха нивото на писане да пада. Какво се оказа обаче. Книгата не само по нищо не отстъпва на последната, ами изпъква със съвсем самостоятелни качества. Рецензията се получи малко по-дълга от обикновено, за което ще простите, но толкова рядко се случва нещо наистина да ми се хареса, че не успях да сдържа пороя от думи. Накрая можете да прочетете и кратко интервю с автора, който беше много любезен да отговори изчерпателно на няколко мои въпроса, свързани с процеса на работа.

Историята в „Захвърлен в природата“ се разказва от Гимараеш да Силва – фикционален герой, помощник и ученик на действителния севилски доктор Монардес, който през 1574 публикува своя трактат „Historia medicinal de las cosas que se traen de nuestras Indias Occidentales“, чрез който популяризира използването на тютюн за медицински цели. Гимараеш започва книгата, като обяснява, че целта му е да опише лечебното въздействие на тютюна върху над повече от 30 болести. Чрез своя герой, Русков ни отвежда на пътешествие до Англия, среща ни със Сервантес и бръснаря Фигаро, и ни разкрива света и нравите през онази епоха, които може би ще ви се сторят доста познати.

Първото нещо, което ви прави впечатление в книгата е стилът. Той е непринуден, изреченията се редят леко, а объркания и хаотичен глас на наивния разказвач придава онова чувство за хумор, което грабна повечето хора във „Възвишение“. Интересното е, че Русков така си е подредил нещата, че неговия глас тотално изчезва. Вие не четете книгата на Русков, а тази на Гимараеш. Влизате в неговата глава, ставате свидетели на спонтанните му реакции към всичко, което се случва, а понеже той е младо момче, повечето от тези реакции са непохватни и напушват на смях.

Гимараеш е ученик, той попива всичко, което неговият ментор – доктор Монардес прави и говори. Когато обаче той попие дадена информация, вие виждате и неговото тълкование, което е базирано предимно върху сбор от средновековен мистицизъм и недоразбрана наука. Всъщност Гимараеш е един чудесен пример за средния европеец от тази епоха. Дори самият доктор Монардес, нищо че е учен човек, споделя същите слабости, макар и в по-малка степен. През XVI век Ренесансът е бил ренесанс за малка група от хора, предимно творци и интелектуалци, докато масите са тънели в мизерия и незнание, сходни с тези от Средновековието. Разбира се, научният метод започва да се оформя, но той ще бъде систематизиран и обяснен от Ф. Бейкън години по-късно.

Типичното за епохата, която Русков е избрал, са географските открития и внасяните от Америка подправки и билки. Всичко екзотично се е приемало с любопитство и/или боязън, а на някои билки са се приписвали направо чудотворни свойства. Забележително е, как д-р Монардес е вярвал, че е открил панацея в лицето на тютюна, и до края на живота си е застъпвал неговите огромни лечебни свойства. На нас ни се струва абсурдно, но такива са били пътищата по които човечеството бавно е преминавало. Русков чудесно се възползва от тези абсурди.

Природата не случайно е спомената в заглавието. Тя е основен персонаж в книгата – хаотична, жестока и неукротима, разполагаща с човешките животи, както сметне за добре. Ако искаш да опишеш тази страна на живота, какъв би бил най-добрият начин да го направиш? Кои хора са най-близо до бруталната природа, опитващи се да я разберат и насочат в определена посока, ако не учените, и още по-специално лекарите. Русков е писал книгата си след тежко прекарано заболяване, което без съмнение е оказало влияние и върху творбата. Лекарите днес не разбират огромна част от заболяванията и действията на предписаните от тях лекарства, а си представете какво е било преди 4 века.

„И ти някак си се въртиш в тоя широк и бавен вихър. Захвърлен в природата, би казал Пелетие. Тя е можела да те направи и иначе. И самовлюбените същества наоколко – тя е можела да ги направи и иначе. Но не е пожелала. В нея е коренът на всички неща, първата и последната точка, тайният курс на нещата, тайният им смисъл, и всичко, което действително има значение. Или може би не, все пак? Може би има и още нещо? Едва ли. Но пък, от друга страна, кой действително разбира природата? Кой може наистина да каже какво има в нея? Какво я мъчи, какво я радва, какво става в главата ѝ и къде изобщо е тя? Дори медиците не я разбират. Никой не я познава докрай. Не я познават и до средата. Бутат се, умуват нещо в подножието и, мерят планината с два пръста.“

Неравнопоставеност, бедност, мизерия, болести, корупция, бюрократично безсилие – това също са теми, засегнати в книгата. На места Испания напомня подозрително много на България. Вижте простото обяснение на Гимараеш, защо испанците тачат повече кравите, отколкото жените си.

„Ако жената на един селянин умре, той все още може да яде кравите си. Но ако кравите му умрат, той не може да яде жена си. Не и в Испания, във всеки случай. И тогава той изпада в глад, грози го най-тежка бедност. Бедността прави с човека чудовищни неща. Тя го превръща във върколак, във вампир, той губи човешкия си облик и изпада обратно в робството на природата, от което с всички сили се мъчи да се откопчи. Но не можеш да се откопчиш, ако си беден. А никой не иска да бъде върколак или вампир. И не само заради вечния живот, че ще погуби душата си и пр. Най-малко заради това. А защото тези неща правят живота много по-труден. Ужасно трудно е да си беден. Аз дори се съмнявам, че животът изобщо си заслужава да се живее, ако си беден.“

Или пък когато лекарите и общината се облагодетелстват, преувеличавайки опасността от чума.

„И най-сетне най-критичното звено във веригата, самите севилски граждани, също бяха доволни. Обикновено те са стиснати като къртичи задници, но сега бяха много уплашени и поради това не пестяха парите. Майката му е да ги уплашиш. Ще ходят с насрани от страх задници и с празни джобове, но благодарни, че са живи и здрави, че някой се грижи за тях. Ето защо сега те бяха много доволни да видят, че се вземат енергични и конкретни мерки за тяхната защита. Тък наречената публика, Пелетие. Тя е най-голямата златна мина от всички. Дори в Америките няма толкова злато.“

Прекалих с цитатите, този е последен.

„Разбира се, бедните в Севиля не са като тези на много други места. А са далеч по-добре – Сервантес е прав. Но са бедни все пак. Парите не им достигаат и те живеят в нещо като полуробство. Защо? Защото се съгласяват да живеят така – това е главната причина. Ако, както казваше д-р Монардес, престанат да се кръстят и вземат една тояга, нещата ще започнат бързо да се променят. Но те са се оставили да бъдат поробени от парите така, сякаш те са част от природата, неизбежни като нея. Каква глупост! Природата може да е всякаква, но поне е всемогъща – о, наистина!, – огромна, всесилна и несломима, а парите са жалки лайна, жалка човешка измислица, рехава отвътре като всички останали. Но и хората са жалки, затова и дават такава власт. Щом толкова много хора се съгласяват да живеят така, явно си попаднал на някакво сметище. Те може би си мислят, че рези неща стават с добро. Но на тоя пропаднал свят нищо не става с добро, абсолютно нищо, не и от важните неща. Важните неща стават със сила или измама, или и двете, но не с добро. Добротата само умножава лайната. И така, сред доброта и много мъдруване, си минава обикновеният живот на обикновените хора, те го преживяват в бедност и лишения, радват се на туй-онуй, а после най-обикновено умират, и с това всичко свършва. Нищо особено.“

Има още един абзац, който много харесах, но ще ви го спестя. Той е за необходимостта от силна воля, ако искаш да бъдеш наистина добър в нещо, ако искаш да не тънеш в посредственост, както повечето хора. Разбира се, това звучи адски клиширано и преексплоатирано, но Русков го е написал оригинално и живо. А и самата книга е свидетелство за силата на тази проста истина. Разберете, личи си, страшно много си личи, когато един писател се е подготвил сериозно и е хвърлил много усилия в работата си. Личи си от километри, както и обратното.

На много места се сещах за Умберто Еко. Е, Русков не задълбава чак толкова, а и в българските условията ми се вижда трудна работа един писател да си позволи 5-6 години проучване и писане на роман. Но все пак, ако трябва да посоча най-добрият ни писател в момента, това без съмнение ще бъде Милен Русков. 2/3 от книгите му вече са в раздел „любими“, остава и „Джобната енциклопедия“ да не ме разочарова, и това ще се превърне в 100% любим автор. Надявам се да продължава да пише и да ни дари с още много романи, като аз лично, може би бих искал да прочета една по-конвенционално разказана история.

* * *

Тъй като г-н Русков беше много любезен да отговори изчерпателно на няколкото въпроса, които му зададох свързани с процеса на работа, реших, че ще е полезно и приятно за всички, да публикувам цялото интервю тук.

Как точно се спря на д-р Монардес?

Аз си спомням с голяма любов за тази книга, може би защото съм я писал с такова чисто удоволствие и лекота. Започнах да пиша книгата вследствие на една статия за тютюна в Енциклопедия Британика, която четях нелегално благодарение на един backport, през който се влизаше в нея от сайта answers. com – този backport впрочем е отдавна затворен. Говоря за пълния текст на Британика, а не за студентската версия. Там бяха пуснали като куриози няколко статии от първото издание на Британика от втората половина на XVIII в. и една от тях, редом със статията „Когато Калифорния беше остров“ (понеже там се твърди, че Калифорния е остров!!!), една от тях беше и статията за тютюна, където се възхваляваха неговите лечебни качества. Не можах да повярвам на очите си, когато четях тази статия! Там пишеше точно обратното на това, което нас са ни учили дълги години! Без съмнение онези хора са били в грешка, но тази грешка беше много забавна и точно този абсурд породи у мен интереса към тютюна. Историята се оказа грамадна, това е велика история! Не знам дали си даваш сметка, че тютюнът е най-популярното растение в света. Той е по-популярен от чушките, доматите, картофите, боба, ориза и пшеницата. Някъде може да не употребяват чушки и домати, но употребяват тютюн. Това ми се видя страшно многозначително. То е грандиозен символ на нещо, което ми е трудно да формулирам, защото всяка формулировка би обеднила многостранното му, сложно значение, но във всеки случай това е нещо мрачно и невесело, нещо абсурдно, което не говори никак добре за човешкия род, за човешкия ум. Що за свят и що за раса е тази, при която тютюнът може да стане най-популярното растение?! В самото начало, в самия корен на тази грандиозна абсурдна история стои д-р Монардес, испанският лекар от Севиля, живял през XVI в., който на практика вкарва тютюна в Европа, популяризира го чрез своя трактат за неговите вълшебни лечебни свойства (както той е смятал), публикуван през 1574 г. в Испания и след това много бързо преведен на водещите европейски културни езици. Така тютюнът става част от лечебния арсенал на лекарите, които започват да лекуват с него 36 болести, предписват го на най-различни хора и по този начин го разпространяват сред всички слоеве на населението в Европа. Не можех да пропусна такъв човек като д-р Монардес, аз обичам този тип двусмислени герои, за които накрая се чудиш какво да кажеш. Д-р Монардес, напълно забравен днес – с изключение на една малка улица в Севиля, на която е живял преди 500 години, – всъщност е сложил началото на тази грандиозна история на тютюна. Само с индианците и европейските моряци нищо нямаше да стане. Докторът е нейният същински баща, основоположник и първодвигател.

Как се подготви за книгата? Търсил ли си примерно неща от самия Монардес?

Да, чел съм част от трактата на д-р Монардес за тютюна, преведена на английски (всъщност целият трактат е преведен на английски още през 1577 г. от Джон Фрамптън, който също е герой на тази книга) и публикувана на сайта на една голяма тютюнева компания, заедно с много други факти от историята на тютюна.

Героите и темите доста се приближават до тези от „Възвишение“, където те сякаш придобиват по-завършен и пълен вид. Чувството за хумор и стилистиката също са подобни. По-лесно ли е за теб да разказваш по този начин? Защото някои от засегнатите въпроси са доста болезнени и дори трагични.

Има известна прилика между героите на двете книги, но не бих казал това за темите. Темите са много различни. Разбира се, има неща, които преминават от книга н книга, просто защото и двете книги съм ги написал аз, а човекът е стилът, както казват. Но разликите между двете книги са не по-малко от приликите. По-скоро са повече. Общото между тях е в общия дух и стил на трагикомедията. И двете книги са трагикомични. Трагикомедията, както показва и името ѝ, но понякога е нужно да се изтъква очевидното, не е просто вид смешка, а съчетание на трагедията и комедията. То се изразява в умението да разказваш по смешен начин трагични неща. Аз харесвам много трагикомедията, смятам това за най-високия жанр в литературата, за най-сложното умение. То и се среща много рядко, тъкмо защото е толкова сложно, а е сложно, понеже представлява умение да се разказва едновременно на два плана, на два пласта, които при това са противоположни – комедията и трагедията. Трябва да си добър и в двете тези стилистични тоналности – много рядка работа. Аз винаги съм харесвал най-много точно този тип рядко умение, той съвпада с моя естетически идеал и поради това аз самият винаги съм се опитвал да пиша такива книги. Оттам и чувството ти, че героите и темите в двете книги доста си приличат. Всъщност, обратно, те са доста различни. Но трагикомедията обединява и двете книги, тя е общият им стилистичен ключ, който в един по-конкретен план минава през иронията – понеже тъкмо иронията е конкретното проявление на това умение да се казват две неща наведнъж: едно, което се изказва пряко, и друго, което се подразбира и много често е тъкмо обратното. Иронията и трагикомедията са общата тъкан на двете книги. Иронията е частното, конкретно проявление на тази двусмисленост, трагикомедията е нейната дълбоко залегнала протяжност; трагикомедията е нещо като протяжна ирония. Бих сравнил това с планинска верига под повърхността на океана, която отвреме-навреме избива отгоре като острови. Тези острови са иронията, дълбокият им носещ масив е трагикомедията. Така е поне при мен, такъв е моят стил. И той е еднакъв и в двете книги.

Страница на блога във Фейсбук: https://www. facebook. com/izumenmartin

Мартин Касабов е роден през1991 г. в Пловдив. Завършил е ПУ „Паисий Хилендарски“, специалност мениджмънт. В момента се занимава с литературна дейност, резултатите от която могат да се проследят в блога му, на име „Изумен“.

Невидимите плашила

Автор: Евгения Иванова

„Да се забрани исляма в България! Ние сме страна на православието! Бесни тълпи от неграмотни и уродливи хора ни обграждат!“.

Този призив прозвуча откъм митинга на 29 октомври 2012 г. пред сградата на съда в Пазарджик, където се гледа Дело № 330/2012 на Окръжна прокуратура по гл. І от НК „Престъпления против републиката“ (популярно като „Процес срещу радикални ислямисти“). Освен самите митингуващи от „Атака“, ВМРО и НФСБ (скупчени отделно), в градинката пред съда нямаше никаква друга тълпа. Ораторите обаче размахваха ръце и сипеха закани срещу невидими плашила.

Не ми е известно някой от тях да е подведен под съдебна отговорност за проповядване на религиозна омраза.

Същите невидими плашила (само че без закани) размахва при всяко свое посещение в България г-н Алекс Алексиев[568], а родната журналистика – къде с повече, къде с по-малко разбиране – ги преповтаря.

Наистина, плашилата (и видими, и невидими) въздействат предимно върху публика, която не знае за какво става дума. Гражданите на Пазарджик, които интервюирах – напротив – смятаха, че облечените в никаб (бурка) жени не плашат и не дразнят никого. Появявали се много рядко в центъра – ако отиват на пазар или на лекар. Иначе си стояли в махалата. В „махалата“ (ромския квартал „Изток“), където голяма част от жените дори не се забраждат, бурките също се оказаха рядкост. А жителите на квартала (даже „антиислямски“ настроените активисти на протестантската църква) твърдяха, че откакто „онези“ станали правоверни мюсюлмани, вече не се краде…

Интересно би било да се направи изследване – според колко голям процент от българското общество бурката или дългата брада представляват „престъпления против републиката“…

Според Марк Сейджмън, изследвал профила на ислямските терористи, те принадлежат по-скоро към висшата или средната класа, произхождат от добри семейства, около 60% са завършили колеж. Повечето имат добри професии – архитекти, лекари, инженери. Малцина имат криминални досиета. Само 13% са завършили религиозно образование. Мнозинството са нерелигиозни. Типичният случай: част от елита на страната си, получили образование на Запад, с богата езикова и компютърна култура. 70% се присъединяват към ислямистките движения в чужда за тях държава, обхванати от носталгия и жадуващи да общуват с други мюсюлмани. Отиват в джамиите не защото са религиозни, а да срещнат приятели. Често заживяват заедно и споделят оплакванията си от чуждата държава. Но знаят, че, завърнали се в родината, отново ще бъдат неразбрани и изолирани. Цялото това разочарование ги тласка към идеята да установят по-справедлив и честен свят – идеалното общество, за което трябва да се борят дори с насилие[569].

Към този профил изследователят на „глобализирания ислям“ Оливие Роа добавя, че ислямизмът е резултат от детериториализирането на исляма в западните общества. Той е отговор на политиките на Израел и САЩ, произвеждащи от мюсюлманите мъченици. Ислямизмът в арабските страни също е проблем на „детериториализирането“ – доколкото екстремистите са предимно възпитаници на Запада[570].

Не съм сигурна колцина от подсъдимите по процеса в Пазарджик биха се вписали успешно в такъв профил…

Случва се, наистина, секуларизираните от дългите години комунистически атеизъм български мюсюлмани да усвоят и да поддържат религиозните практики, когато отидат на гурбет в чужбина, и да се завръщат „по-вярващи от самия имам“[571]. Такава е историята и на Ахмед Муса от Пазарджик – единственият подсъдим, за когото (като рецидивист, осъждан и през 2004 по сходни обвинения) прокурорът поиска ефективна присъда и от чието обвинение не отпадна чл. 164 (за проповядване на религиозна омраза).

Ахмед приел исляма в Австрия – докато живял в една джамия. Там го излекували от шизофрения и той-повярвал в Аллах, макар преди това да бил християнин и да се казвал Ангел. После отишъл на работа в Германия и пак живял в молитвени домове.

„Първата ми присъда беше, защото в Кьолн се захванах с една секта – капланджии. Откъде да знам, че била забранена?“, казва Ахмед.

Негов съсед от махалата твърди, че бил осъден, защото пребивавал в Германия незаконно и спял, където му падне, включително при някакви забранени сектанти.

Въпреки възможната аналогия с профила на терориста, описан от Сейджмън, търсенето на паралели между този профил и българските гурбетчии ми се струва неубедително. Разбира се, самотата и маргинализацията могат да бъдат сериозна мотивация за „залитане“ в крайности, но едва ли са достатъчни да очертаят категорично въпросния профил при липсата на останалите му характеристики. „Сдружаването“ между ревностните мюсюлмани (ортодоксални или не дотам) „на Запад“ и българските им едноверци има по-скоро битова, утилитарна мотивация – да се намери квартира, средства за първоначално оцеляване, работа. Никой от гурбетчиите не изрази недоволство от „Запада“, не се оплака от отхвърляне или неуважително отношение. Завърнали се в родните си места, те не само не се оказват неразбрани и изолирани, а напротив, радват се на всеобщо уважение като „успели“, „забогатели“, „видели свят“. Мнозинството от тях имат намерение да заминат отново, като заведат и семействата си.

Западът се мисли от мюсюлманите в България като обетована земя. На първо място заради богатите възможности за материален успех, но също така заради зачитането на гражданските права и свободи. Първата възможност категорично преобладава. Колкото до безпрепятственото практикуване на религия, то не е съзнателно търсено, а по-скоро се изтъква като контрапункт на реални или въобразени препятствия „у нас“. Едва ли е нужно да коментирам, че препятствията са много по-сигурен мотив за радикализация, отколкото свободата.

Очевидно, омразата към Запада – най-важният (според повечето изследователи на проблематиката) мотив за разпространение на крайни ислямистки доктрини, трудно би намерил привърженици сред мюсюлманите в България.

Очевидно, българските мюсюлмани не се чувстват „детериториализирани“ в западните общества, както някои учени техни събратя от арабските държави.

И очевидно, тезата на обвинението не е взела предвид тези специфики.

Може би заради това основният акцент в обвинителния акт – завършилите арабски университети имами проповядвали усвоената там „антидемократична идеология“, постепенно беше изместен. В прокурорската пледоария от 29 януари 2014 г. се настояваше повече за „създаване на конфликт в мюсюлманската общност“.

Подсъдимите пречели на останалите мюсюлмани, които изповядват „традиционен“, умерен ислям, да практикуват свободно религията си. По този начин се засягало правото им на вероизповедание.

По време на това, а и на предишни заседания имах усещането, че се намирам в шериатски съд, доколкото и свидетели, и вещи лица, и обвинение, и самият съдия скрупульозно се вглеждаха в „допустимите“ и „недопустимите“ коранически норми, които за мнозина от тях се оказаха твърде сложна материя – вместо да дебатират специфично правни постулати. Единствено защитниците (заседания от 29 и 30 януари 2014) категорично диференцираха религия и идеология – т. е. обясниха, че подсъдимите няма как да са проповядвали „антидемократична идеология“, защото са проповядвали религия. И че религията, дори да е „нетрадиционна“ за определени географски ширини, не може да бъде „престъпление против републиката“.

Всъщност проблемът с „традиционния“ и „нетрадиционния“ ислям, настойчиво артикулиран не само от прокуратурата в Пазарджик, но и от привържениците на Неджим Генджев, които използват заплахите от „тероризъм“ като инструмент в съпротивата си срещу легитимното мюфтийство на Мустафа Хаджи, се свежда по-скоро до битовизирани детайли, отколкото до специфично доктринални разлики. Ще дам един пример: не само арабските възпитаници, но и всички духовници, получили солидно теологично образование, не одобряват изпълнението на мевлид (житие на Пророка, написано през 16 век от османския автор Сюлейман Челеби), защото не е коранически текст, макар често да се практикува на Балканите при помен за мъртвец и други поводи. Някои от тях забраняват мевлида, други си затварят очите, трети го провеждат. Същото се отнася и до други „нововъведения“, които балканските (османските) практики понякога заимстват (без да го осмислят) от шиизма и дори от езичеството. Търпимостта към „нововъведенията“ зависи не от това къде духовният водач е получил образованието си, а от личните качества на самия човек.

Голяма част от мюсюлманите, които интервюирахме по време на изследването, всъщност не разбираха на какво се дължат разликите в проповядването и практикуването на исляма от „новите имами“ и от „старите ходжи“. „Знаеха“ обаче, че „арабските“ и въобще „учените“ са „лоши“ – основно от телевизията.

„Ето, имамът в Лъжница, завършил в Саудитска Арабия, нали – фанатик… Не, не го познавам, по телевизията гледах“, твърдеше възрастен човек от Огняново, който ми съобщи и следното интересно гледище: „Ислямът и арабската религия не са едно и също.“

Именно шумната медийна кампания около процеса в Пазарджик и плашилата, размахвани от доморасли „патриоти“ и вносни „специалисти“, все повече нагнетяват у мюсюлманите страх за свободата при практикуването на религията им – онази свобода, която в собствените им представи осигуряват западните общества. И именно този страх, а не толкова – необходимостта от стриктно изпълнение на кораническите норми или някаква дълбока обсебеност от религията, мотивира все по-натрапващите се сравнения между „там“ и „тук“.

Всъщност процесът – до голяма степен провокиран, за да не остави без правни последствия извършените в домовете на подсъдимите обиски и изземането на голямо количество литература, компютри и телефони през 2010-та, е вероятно инспириран от желанието на тогавашната власт да изтъкне старанията си в „борбата с международния тероризъм“. В деня след показните обиски трябваше да се състои международно съвещание на вътрешните министри по този въпрос – „там“…

Започнат при една политическа конюнктура, процесът очевидно ще завърши при друга, в която ДПС има съществена роля. Никак не бих искала да се оправдаят подозренията ми, че минималните присъди (една ефективна, две условни и десет глоби – за „престъпления против републиката“?), поискани от прокуратурата, са резултат от извънсъдебно споразумение. Много бих искала обективността на съда да има по-голяма тежест от политическата конюнктура – дори „тук“.

Затова мисля, че нищожността на исканите присъди не е повод за облекчение. Облекчение би настъпило, ако ясно се заяви, че изповядването на религия не е престъпление – дори „тук“.

Иначе може да се окаже, че българските мюсюлмани ще се почувстват „детериториализирани“ в собствената си държава…

Източник

Евгения Иванова (род. 1952) е доцент в Нов български университет и автор на множество публикации в областта на етнологията.

Коментари (25)

- 23-03-2014|veva

Защо се трият коментари?

„…Място за свободни хора и свободни идеи“

- 23-03-2014|Златко

Ами може би защото тукашната свобода се изразява най-вече в способността да се каже „ай сиктир“ по петдесет различни начина.

И, да попитам на свой ред: що щете пък вие на място, дето е толкова фалшиво, че не може да се придържа дори към собственото си мото? Аз ако бях на ваше място, кракът ми нямаше да стъпи тук.

А може би най-простото решение в случая, че и не само в него, е всеки от нас да си изобрети някакви по-други, по-различни сънародници. Какво ще кажете?

- 24-03-2014|veva

Стоя и чета „едностранчивите“ статии, които публикувате, защото тук, мнение различно от вашето няма да намериш и прочетеш. Ноо, аз „стоя“ и чета и други неща и на други места и мога да си правя ясни заключения…

„И, да попитам на свой ред: що щете пък вие на място, дето е толкова фалшиво, че не може да се придържа дори към собственото си мото? Аз ако бях на ваше място, кракът ми нямаше да стъпи тук.“

Ето, този ваш отговор сам по себе си доказва, колко „либерално“ се отнасяте към всичко, което е извън рамката Ви…

- 24-03-2014|veva

А и не се палете толкова! Работете върху емоционалната си интелигентност:)

- 24-03-2014|Златко

Вярно, напълно вярно. Годините на едностранчивост – тук и по други места из българската мрежа – ме научиха да не вземам на сериозно около 90% от коментарите, които получавам (за останалите десет процента все още не знам какво точно да мисля). Общо взето, вибрирам между крайностите на две основни състояния: патетика (Господи, прости им, те не знаят какво вършат!) и реализъм (Бе аз мога ли ви…?)

Разбира се, всичко това са смехории. Оставащата зад тях реалност е, че в обозримото бъдеще всички от малко-малко по-кадърни българи ще напускат страната си презглава, щом само им се удаде първа сгода, а останалите – било защото са вече прекалено възрастни или просто некадърни за нищо – ще ми пишат поздравления като тия тук.

Още някое и друго десетилетие. Оттам нататък – каквото сабя покаже…

- 24-03-2014|Чингиз кан

Последният отговор на Плешивия Графоман до „veva“ е още едно жалко доказателство за „философските“, „литературни“ и „издателски“ недоимъци на това сбъркано същество, драматично преболедувало червения вятър на баща си и набързо преоблечено в прекроена по „S“ размер конфекция от „западни“ либерални правила, които така отчаяно не проумява. Цялата истина за тоя измъчван от фатални излишъци на самодостатъчност обскурен профано-провинциалист щеше да е просто смешна, ако не беше и опасна.

- 24-03-2014|Златко

Оставям горния коментар на показ, за да може уважаемата дама да придобие някакво впечатление за това с какви хора (пардон, шебеци), си имам работа тук. Но не бих искал да продължаваме по същия начин като досега: произнесете още веднъж фразата „свобода на словото“, уважаема – и ще спра достъпа ви до сайта. Мога да изтърпя всякакви маймунджулуци, но не и напътствията на пишман-праведници…

- 24-03-2014|Златко

Тъжното при всичко това е, че изглежда е напълно невъзможно човек да живее и работи в такава една ситуация, в такава среда, без полека-лека да започне да губи уважение към всичко и всички, които (изглежда) го заобикалят. Това е симптомът, който споделяме всички, самият аз не успявам да открия никакви изключения, поне на ниво обществено видими реакции. Искам да кажа, когато ежедневно си имате работа с ТАКЪВ вид простащина, когато целият ви избор се свежда до това или да се откажете от опитите да помръдвате нещо, или да игнорирате НАПЪЛНО обратната информация, която получавате (поради, общо взето, маймунския ѝ вид), то, разбира се, в края на краищата се разболявате от болестта на презрението (при липса на някаква религиозност от християнски вид, която непрекъснато да ви усмирява и напомня за собствената нищожност, имам пред вид). Много вероятно е, че маймунските екземпляри все пак си остават изключение. Също толкова вероятно е обаче, че поради самата си маймунска същност те са изключително натрапливи и поради това някак изземат за себе си и изпълват до пръсване образа на цялата група, който човек придобива. Хората, надарени с поне малко разумност, предпочитат да мълчат в ситуации, в които груповият разум е на практика несъществуващ. Шебеците, напротив, лудуват толкова по-яростно и по-диво, колкото по-нисък (да не кажа несъществуващ) е вътрешно-груповият или личностен контрол (особено пък когато е налице тази толкова наивна заблуда, че щом името ти не е изписано под онова, което маймуниш публично, то това няма никаква връзка с реалността на собствената ти личност; Sancta simplicitas на дигиталните времена).

Не знам дали има някаква полза от изказването на всичко това. Факт е, че, подобно на някакъв герой от „Чумата“ на Камю, самият аз все по-ясно осъзнавам, че не съществува разбираем за мен начин – в тези времена, в тази ситуация – човек да пише, мисли и говори публично на БЪЛГАРСКИ език, за БЪЛГАРСКА публика, без да изложи себе си на сто процентов шанс за постепенна зараза от бацила на презрението – нещо, което със сигурност унищожава самия корен на духовността, в която уж е смисъла на цялата му/й дейност. И, което е още по-важно: такава изглежда е била духовната ситуация в България от край време, такава си остава и до днес. Ако не ми вярвате, припомнете си ботевото: „а вий… вий сте идиоти!“.

Жалко. Жалко за всички ни, наистина. Толкова стотици години, толкова бой, толкова тормоз – и все едно и също, все едно и също…

Зла прокоба. Много, много зла. Дали някога ще се появи поколението, което най-после да я разчупи…

- 24-03-2014|Чингиз кан и син

Поздравления, хер Енефф, у теб все пак има – макар и едва доловимо – нещо достойно за разумно уважение. Ето, виждаш ли колко е просто: оставяш тъпия ни, злостен, и всячески малоумен коментар непокътнат, и слабообразованите читатели не се дразнят повече от безхарактерна ти „изличителна“ намеса. Защото и сами виждат, че имаш доверие на тяхната скромна преценка. Затуй ти желаем здрави нерви и успехи. Както винаги – откровено. До нови ориенталски любезности и дивашки битки, хер Енефф.

- 24-03-2014|Златко

Едно от малкото стихотворения, които някога съм запомнял – при това нито е от известен автор, нито нищо – вероятно може да послужи като перфектна метафора за невъзможността за комуникация в тази тук ситуация:

Пихме тъмното вино пелиново,

пяхме горчиви и мръсни песни,

в младата есен, разливо-застинала,

с ръце от отсечени кестени…

В рая със теб едва ли ще идем:

нищожна е нашата мъка,

огорчена си ти, аз съм обиден.

Отреден е за двама ни пъкъла…

- 25-03-2014|Чингиз кан и син

Горд отговор! Достоен е общият ни ген – и за зимна обида, и за пролетно извинение. Великата Great Wall ни зове древно-предизвикателно, хер Енефф, затова стискай палци и пиши честно за вездесъщото безсилие пред днешната и безпомощност.

* „По-безопасно е да си открит враг, отколкото скрит приятел. „/безкрайно източна поговорка/

- 25-03-2014|П. П.

Мислим, че стихотворението е толкова смислено, че авторът може да е само Калин Донков. Световната душа не помни само безсмислието.

- 25-03-2014|Златко

Дали по някое време ще стигнем и дотам, да кажем по някоя дума за текста, под който пишем коментари? Призивът ми е отправен към всички: уважаеми дами и господа, тук става дума за нещо безкрайно важно за съвременна България, но кой знае защо никой не проявява желание да каже някоя и друга дума за него. И така, коя точно е реалната опасност в днешна България – или поне една от тях – опасността от „ислямизъм“, или, напротив, опасността от неговите „противници“?

- 25-03-2014|Благо

Ако западните общества се страхуват от „радикалния ислям“ в стремежа си да запазят своя начин на живот, то нашият страх се корени в съзнанието за собствената ни нищожност – фрустрирано самосъзнание на безнадеждно празни хора. За съжаление, ние не можем да се въздигнем над себе си, затова винаги съдим по себе си – всичко, в което обвиняваме другите, го виждаме първо в себе си. Страхуваме се от сепаратизъм, защото на повечето от нас ни се иска да се „прилепим“ към някоя по-богата страна/като виждаме докъде я докарахме нашата/, но няма към коя, Крим си има Русия, а ние…, и с Европейския съюз не стана, трябвало да се работи, че и да се мисли… Не вярваме в нищо, само дребнави суеверия, как няма да се страхуваме от чуждата вяра… Любов, прошка – вятър работа, за „Голям джихад“ дума да не става, леността е за предпочитане…, и физическата, и духовната… А „Малкият джихад“? – той е призив за борба срещу тези, които те нападат…

Агресивна посредственост, оскотяващо невежество и унизително жалко тесногръдие. Ако продължаваме така, не знам кое заслужаваме повече – омраза или презрение…

- 25-03-2014|Златко

Благодаря, Благо. Понякога се стряскам по малко, когато прочета собствените си (отрицателни) мисли, изказани от някой друг. Вярно това презрението към самите нас си е много разрушителна емоция. Някой да има идея какво би могло да помогне срещу него?

- 25-03-2014|Black Wolf

Отнасям се с уважение към исляма. Към онзи ислям за който говорят Сайид Хусайн Наср или Фритьоф Шуон.

Смятам православието за изключително ретрограден средновековен догматизъм, противоречащ на съвременните европейски ценности.

Но уважаемата доц. Иванова нещо хитрува. Май някой лъже – или тя или съдът.

Защото сред обвиненията срещу имамите са призиви за джихад (да, да, за малкия джихад иде реч, не за онзи големия, вътрешния), призиви за установяване на халифат, за господство над „неверниците“ и пр. и пр. И то по насилствен начин. Т. е. пряка заплаха за демократичния ред на светската държава България.

Ако тези обвинения са фалшиви – много лошо за българското правосъдие. Но ако са верни какво правим, а?…

- 25-03-2014|Black Wolf

P. S. Та на въпроса на Златко:

Цитат:

И така, коя точно е реалната опасност в днешна България – или поне една от тях – опасността от „ислямизъм“, или, напротив, опасността от неговите „противници“?

И двете, драги Златко, там е работата, че и двете.;-)

- 27-03-2014|Димитър Атанасов – Какво, прочее…?

Ако профилът на западния терорист, действащ от името на исляма, е свързан с изначалната самотност на човека в секуларния свят на постмодерното, който компенсира чрез „усядане“ в субкултурни групи, част от които представляват новоконструирана етнография, религия или нещо, възлизащо към полето на традициите, то по никакъв начин не следва, че този портрет може механично да бъде наложен на кой да е случай и да проработи обяснително. Универсален инструмент няма, ето защо това с образования, обучен на Запад, ислямски терорист, търсещ приятели, е чиста проба спекулация. Правилно е посочването на проф. Иванова, че – истина – „тук“ и „там“ в това отношение нямат нищичко общо.

Критиката към чиновническото отношение към казуса е половинчата и в нея личи типичната либерална безотговорност: никому не е трудно да покаже скъсванията на чуждата логика, но отговорността, особено академичната такава, изисква на мястото на отхвърленото положение да бъде озвучено ново – ефективно, логично. Инак е лесно да си критикуваме на воля, без да имаме куража да формулираме алтернатива, тъй като така и нашето мнение става възможен обект на негативна преценка.

Ценният акцент, изведен в текста, е употребата на обвиненията в „радикален ислям“ като политическа мантра и вземането на подобни клишета, скелети от гардероба, апелиращи към хтоничните дълбини на национализма и отнесени ясно към щампите, описващи османските векове като „робство“, а османците – като „турци“, „кърджалии“, в последна сметка като „изедници“. Дали това обвинение има смисъл или няма не бих могъл да определя – нито познавам правните основи на казуса, нито имам претенции да познавам случая в достатъчна дълбочина. Подчертавам – в достатъчна дълбочина. Тревога буди обаче усилието за извличане на политическа и финансова печалба от омразата – похват, характерен за партии като „Атака“, частната фирма на Красимир Каракачанов, наречена гръмко ВМРО (каква революционна организация през 21 век?!!!), ползван видимо и от други групи, наричащи себе си с прилагателни, възлизащи към значенията на нацията.

Нека бъде ясно – нямам нищо против циганите-мюсюлмани или против които и да е носители на някоя вяра. Нека също така да се знае, че живеем в секуларно общество. Щом аз, православният, се съобразявам с това и не нося кръста си така, че той да провокира особено внимание, нека и другите верници да бъдат така коректни и да спазват общественото пространство като чисто откъм идеологически послания от всякакъв порядък. Това важи и за онези с тениски с надписи „България на три морета“, на които често предлагам да добавят „и седем океана, включвайки няколко от Луната“, и за християнските кръстове, и за ликовете на Че Гевара… и т. н. елементи от религиозен или неорелигиозен порядък. В последното включвам политически и обществени идеологии, които се валидират само през религиозното чувство – комунизъм, нацизъм и др.

- 30-03-2014|Гост

Не знам, тежко ми става и на мен при това отгоре… По съвпадеж тъкмо днес пратих на Златко Енев статии от Александър Теодоров-Балан:“Око да ти извадят, лошо име да не ти излезе“. Споменах му веднъж за печатаря Паничков, когото Христо Ботев почита, да повтарям ли за достолепието на Хр. Г. Данов. С много полезна на ползу роду мисия се е заел Златко Енев, но доста му дойде и да инкасира удари незаслужено. Той си знае… Все пак да огледаме Прегледа от възникването му до сега и с ръка на сърце видим какво получихме от него, поне едно благодаря за едактора му!

Без ежня, лично се знаех с Джан Мария Волонте, но по мои си лични причини от Егейския ми роден край-от там ни напъдиха христиени, не турци, чак до преклонение стигаше възхитата ми спрямо Стефан Пейчев-къде е той, къде холивудските скакалци!!! И дойде денят:“ Христос се спря в Еболи“! Волонте над световно ниво, а уж съпътстваща роля на един възрастен събирач на данъци…, който бетер Златко Енев си отнася вседен боя, та… същият този персонаж превъзмогна мъката и угнетението си и на пиколо кларнет изпълни чудесия…

Ха дано устискаме и се превъзмогнем от ниво провинциални знаменитости до златното време на предците ни траките!

НЕКА!

Броди

- 31-03-2014|Black Wolf

Нещата пак се „замъгляват“. Казусът е прост. Не става въпрос за „външни“ белези на някаква религия (брада, чалма, фередже и пр.), а за това дали е имало проповядване на идеи, насочени срещу конституционния ред на Република България (споменати са по-горе, а и в дреги медии, няма да ги повтарям).

Ако е нямало – наистина кофти случай на нарушаване на демократичните права на група граждани.

Обаче ако е имало – просто виновните трябва да го отнесат със цялата тежест на закона.

Според моето скромно мнение, обвинението не успя да докаже тезите си, защото повечето от свидетелите в последния момент се отказаха. Можем само да гадем (и да се досещаме!) защо.

- 31-03-2014|Златко

Е имало ли е? Или според теб базисното правило за липса на вина до доказването ѝ, трябва да се върне обратно към онова, което е било по сталинските времена – липса на НЕВИННОСТ до доказване на обратното?

- 31-03-2014|Златко

Ето тук още малко материали по казуса, за онези, които не са съвсем „замъглени“…

Две мнения за радикалния ислям и делото в Пазарджик

Връща ли се българското „време разделно“?

- 31-03-2014|Black Wolf

Така можем да си прехвърляме топката до безкрайност. В случая обезпокоителното е, че един съдебен казус се използва за да се отправят обвинения с определена цел. Според мен текста на г-жа Иванова е откровено манипулативе.

А priori се приема, че държавата по религиозни причиниощетява определени граждани. Ами добре. Ще гледаме какво ще донесе бъдещето.

Нали при вас в Немско в една община мюсюлманите бяха направили всичко необходимо, за да не се празнува Коледа от местните… да кажем аборигени „в смисъла който са влагали пътешествениците от миналото).;-))))))

- 31-03-2014|Black Wolf

О, много благодаря за линковете! Наистина впечатляващо. Съпоставка на мненията на един член на Републиканската партия в САЩ;-) и… един от обвиняемите.

- 31-03-2014|Златко

Ами хубаво. Което може да се промени – може. Което не може, не може. С това трябва да живеем всички.

Imagine there’s no hate speech

Автор: Юлиана Методиева

През летните протести, освен да надуват вувузели и свирки, хората скандираха много. Старателни социолози записваха виковете и плакатите им, след което отиваха в работилниците си за изследване на площадния говор и правеха социо-лингвистични графики. Графиките изобразяваха сложната динамика на протестния говор. Политическите викове срещу кабинета на Пламен Орешарски се смесваха с устойчивото словосъчетание още от 1990 г. „червени боклуци“, а либералните журналисти не знаеха как да позитивират гражданските искания „оставка“ с виковете „Геят, беят и злодеят“ или „Недадения Сер-гей“. През 2013 г. политическият, сексуален и етнически дискриминиращ говор легитимно се настани на площада пред Министерския съвет.

Само два месеца по-късно сирийската бежанска криза провокира нова вълна от hate speech. Опитът за убийство на младата българка Вики от алжирски имигрант подейства като сигнал за „патриотични“ мобилизации. На половин пряка от площада на протеста – пред джамията „Баня баши“ и улица „Пиротска“, „доброволни“ групи от момчета с бомбъри и ножове притискаха уплашени минувачи с тъмен цвят на кожата да им представят документите си за самоличност. Между тормозените чужденци имаше и много жени, някои от които бременни.

В градинката зад джамията по скамейките се скупчваха гладни и бездомни афганистанци, мароканци и алжирци, а традиционните български търговци и купувачи от бул. „Мария Луиза“ избягваха да любопитстват какво става наоколо. На втория етаж на Халите има тоалетна, където хората без легален статут се опитваха да се хигиенизират. Дни наред момчетата на ВМРО и от Българския национален съюз на Боян Расате стриктно контролираха достъпа до тоалетната с предимство за българи, като великодушно позволяваха на децата на сирийските бежанци да ползват тоалетната. Говорът на омраза издаваше идеологията на неонацистите, голям процент от които са редовни посетители на сайта „Кръв и чест“. Имигрантите са „не-наши“, те са незаконни, illegal, следователно заплашват родината ни. Омразата срещу вълната от временно пребиващи и търсещи хуманитарен статут в България се разнесе чак до бившата еврейска махала около Женския пазар. Изпадналите в беда и бягащи от войната и глада хора бяха наричани „мангали“, „боклуци“, „рязани“.

Новоговорът „Слово на омразата“

Според международното право и българския Наказателен кодекс, ако словото подбужда към дискриминация, насилие или омраза, основана на раса, народност или етническа принадлежност, то трябва да бъде наказано или с лишаване от свобода, или с глоба от 5 до 10 хиляди лева. Юриспруденцията на Европейския съд по правата на човека в Страсбург показва, че казусът „слово на омраза“ е сложен и противоречив. Повечето решения на този съд са на ръба, отвъд който се нарушава базисното човешко право за свобода на изразяване. А в демократичния свят обществата преживяват свободата си да се изразяват шумно, експресивно и еднозначно относно онова, което ги дразни.

Да се каже на протестиращия човек от горещото лято на 2013-а, че изразът „червени боклуци“ и „Геят, беят и злодеят“ са дискриминационно слово, означава да се навлезе в контрапродуктивен площаден дебат. Социолозите вече говорят за цяло поколение, родено след 1989 г., което мисли света като съставен от „червени боклуци“ и демократи. В първата категория попадат предимно пенсионерите, живели през развития социализъм/комунизъм, немалка част от които идентифицираха себе си с тогавашната БКП/БСП. Иначе казано, стигмата „червени боклуци“ не действа интегриращо за едно спадащо в демографско отношение общество, с близо милион възрастни хора.

Интересен говор на омразата е плакатът с „Геят, беят и злодеят“. Негативните прилагателни срещу политиците Сергей Станишев, Лютфи Местан и Волен Сидеров дават предпоставка засегнатите да потърсят също съдебна защита за нанасяне на обида, която уронва човешкото им достойнство. Разбира се, площадът иска тъкмо това, точно както на футболните игрища феновете омаскаряват привържениците на противниковия отбор с всевъзможни ругатни, псувни, вулгаризми. Освен споменатото преследване на словото на омраза по съдебен ред социални психолози и социолози го описват като реч, тиражираща фалшиви факти или нестандартна аргументация, разделителен език и дехуманизиращи метафори.

В комуникативен план такова слово нанася щети, препятства пълноценните и здравословни връзки между различните групи. Свободното изразяване на политически, персонални, общностни чувства трудно спазва паяжинно тънката граница разделяща обикновения speech от хейтърството. Така например скандално е съдържанието на плаката „Не-дадения Сер-гей“. („Недадените“ е заглавието на телевизионен сериал, разказващ историята на българските евреи през Втората световна война, подложени на тормоз и държавно преследване заради религиозната и етническа принадлежност.)

Авторите на този плакат поддържат две напълно неприемливи за европейското поведение твърдения: дискриминативно, разделящо хората на сексуална основа говорене, съчетано с антисемитско послание. Акцентът върху „недадения“ интимно атакува гражданина Станишев. В ценностен план се изкрещяват пред тълпата особено „опозорителни“ факти от семейно-родствения му произход. Еврейскостта се въвежда като сигурен дразнител на мнозинството, мислещо себе си хетеросексуално, православно и бяло, според определението на известен медиен експерт.

Актуални социологически изследвания поставят на първо място като „омразни“ ромите. За тях стереотипите са „мръсен“, крадлив“, „живеят в гета“, „необразовани“. Следват ги групите от африкански произход, бежанците и имигрантите. Любопитното е, че за тях се говори със сродни епитети:“ те са мангали“, „носят заплаха, болести, опасност“, „бедни“, „болни“, „необразовани“. „Следват ги турците, предразсъдъците срещу които особено са били разпалвани по време на комунистическия режим и т. нар. възродителен процес. Основните епитети за тях са „жестоки“, „религиозни фанатици“. Специфичен нюанс имат стереотипите към мюсюлманските имигрантски общности – араби, албанци, кюрди. Те биват мислени като „терористи“ и „религиозни фанатици. Водеща позиция в „мразените“ общности заемат и хомосексуалните.

Детската компютърна игра „етническо прочистване“

Известно е, че предразсъдъците са социално знание, което децата получават. Предразсъдъците помагат светът да изглежда по-малко огромен. С навлизане в по-зрялата възраст обаче стереотипът „блондинка“, „мангал“ или „женчо“ създават все по-погрешна представа за света. Особено характерно за използването на словото на омраза и расистки образи в интернет са компютърните игри. Думите „мангал“, „печка“ и „чернилка“ внушават расово превъзходство. Расистки групи тип „Кръв и чест“ използват все по-често сайтове за разпространение на расистка идеология, антициганизъм. Те имат капацитет да тиражират унизителни понятия, да внушават расова малоценност и да причиняват нарушения в общуването, унижение и социално разделение. В глобалния мултимедиен свят киберрасизмът има своите върхове. Такива са игрите „етническо прочистване“, където децата се учат да убиват „под-хора“ – негри, латиноамериканци, евреи. Поглъщане на огромни дози от такива игри стимулират в определена възраст поведение, което предразполага към расистки мотивирано насилие. Участието с псевдоним (nickname) гарантира анонимност и предлага свобода в чатове и форуми за хейтърстване.

Самото слово на омраза, hate speech-ът, има изключително гъвкав и съблазнителен терапевтичен ефект: когато имаш проблем, който не можеш да решиш, трябва да си конструираш враг, за да стоварваш върху него вината. Още Марк Твен е описал това в „Принцът и просякът“. За да не бие за ненаучените уроци ученика-принц, учителят взима просячето Том и го налага яко. Никой не жали за Том, защото той е социално малцинство. Той е „негърът“,“цигането“, върху него можеш да излееш целия си гняв и нерешеност на проблемите си.

„Различните“ деца биват изключвани от голямата общност. Голямата общност по правило се старае да „регулира“ малката, като това става обикновено чрез разнообразни видове насилие. Обект на словото на омразата, човекът от етническо или сексуално малцинство е обречен на репресии и изолация. Учителят не обича да се занимава с него, училището му търси помощни програми и извънкласни форми на образование. Като цяло хейтърите са повече и интеграцията на различните често се превръща в мисия невъзможна.

Исторически погледнато, мнозинството е склонно да „прочиства“ пространството от омразните и презрени „други“: евреи, славяни, цигани, хомосексуални, психично болни, членове на „Свидетели на Йехова“ са малтретирани, гетоизирани, депортирани, екстреминирани. За това свидетелстват огромните чистки и милионни физически унищожения на хора както в Европа по време на националсоциализма, така и на Балканите от ерата на Слободан Милошевич.

Политическата коректност като изход

Конструирането на враг през словото на омраза изглежда неизлечим дефект на западните демокрации. След падането на Берлинската стена посткоуминистическите страни започнаха да разпознават проблема като сериозен и да се борят с него. В България влизането на ултранационалистическата партия „Атака“ в парламента освободи тотално духа от бутилката. Ако дотогава хейтването на етническа, езикова, сексуална или религиозна основа бе срамежливо, с Волен Сидеров стана масова речева стратегия. Повечето вестници също припознаха расистките послания като печелившо пазарно поведение. Докато регулираните със Закона за радио и телевизия БНР и БНТ са толерантни и политически коректни, огромна част от частните медии произвеждат окарикатуряващо, унизително говорене за малките (хомосексуалните и т. нар. секти) или за големите (етнически, религиозни) общности. Тиражните вестници и кабелни телевизии се оправдават със свободата за всичко и за всеки да се говори, но се пропуска, че чувството за достойнство е фундаментално човешко право. Държавни ръководители от страните – членки на Европейския съюз, търсят интензивно изход.

Хомофобският и дискриминационен говор се наблюдава от огромни структури като Агенцията за борба с расизма, ксенофобията, антисемитизма. Стартиран е глобален мониторинг на омразата в расистките блогове, на платформите за открит и демонстративен неонацизъм, на киберрасизма като цяло. В САЩ се създават цели програми, в които децата се учат да разбират етническия или сексуален „друг“. Предлагат се добри практики, филмови звезди стават носители на призове за политически коректен говор. Отправят се послания към критиците на социалните политики в отделните държави, основни вдъхновители на словото на омраза в световния мейнстрийм, да се борят с опонентите си, без да демонстрират етническо превъзходство или негативно сексуално стереотипизиране. Светът би станал по-добро място за живеене, ако си пожелае повече общност, интеграция и равенство, вместо разделителност дискриминация и унизително интерпретиране на различния.

Публикува се със съгласие на авторката.

Източник

Юлиана Методиева е българска публицистка и обществена деятелка. Дългогодишна главна редакторка на списание „Обектив“, издавано от Българския Хелзинкски Комитет (до 2014 г.).

Коментари (2)

- 25-03-2014|Black Wolf

Ох, боже-е-е… Здраво дрънчат сребърниците на Сорош.;-)

Нищо де, България много неща е изтърпяла, ще изтърпи и това.

- 05-04-2014|Татяна Ангелова – кратък коментар

Текстът визира значими от социолингвистична гледна точка проблеми. Но е научно коректно да се разграничат двете понятия предразсъдъци и стереотипи. Стереотипите правят възможно споделянето на познание за света, а предразсъдъците действат с отрицателен знак.

Би било добре някои от изразите като хейтвам, като смесването на английски и на български думи, да се избегне.

Заливът на Ифигения

Автор: Костадин Костадинов

Цялата предишна седмица развеждах из Спорадите едно богаташко семейство с две пораснали деца. Те си плащаха добре, бяха забавни, въобще чудно си прекарвахме. Когато чуха прогнозата, че през следващите 3-4 дни времето ще е бурно, ме помолиха да ги закарам до остров Скопелос. Оттам щяха да си вземат самолет.

Оставих си пасажерите, сбогувах се с тях и веднага се върнах в морето. Заради лошата прогноза пристанището на острова беше натъпкано с лодки и нямаше място за мене. Трябваше да се изнасям нанякъде.

Поех на североизток. Подминах двете села от югоизточната страна на Алонисос, защото отдалече се виждаше, че мачтите в заливчетата им са гъсто наредени една до друга. Нямах друг избор, освен да се добера до Кира Панагия. Този необитаем остров има затворен, добре защитен залив, в който може да се побере цяла флотилия. По радиото се свързах с едни приятели, които вече се бяха закотвили там.

– Идвай – казаха. – Има място. Ще се вържеш за нас. Хванали сме два октопода и вече ги пържим.

Идеята не беше лоша, но както се носех с десетина възела, изведнъж бурята започна и задуха право насреща. Задуха ужасяващо и рифовах платната. С тоя вятър нямаше да стигна скоро Кира Панагия. Нямах късмет, явно ме очакваше безсънна нощ сред морето и уморително лавиране. Лодката ми беше сравнително нова „Бавария“. Имаше добро оборудване и луксозно обзавеждане, но не се държеше твърде послушно по време на щорм. Колегите ветроходци наричат на шега тия яхти „Авария“, вместо „Бавария“. Старата ми самоделка беше къде-къде по-надеждна, макар и спартански обзаведена. Въпреки това все някак щях да се справя. Доста бури бях преживял, даже навремето сам ги търсех, но ми поомръзнаха.

Вече почти подминавах северния нос на Алонисос, когато зърнах един добре защитен залив с много тесен вход. Беше дълбоко врязан в сушата, с високи брегове. Дали да не се пъхна да го огледам! Досега не му бях обръщал внимание и не бях виждал вътре лодки. Отворих лоцията на Рот Хенкел. В книгата категорично пишеше, че заливът е недостъпен и входът му е преграден с подводни скали. На Рот Хенкел можеше безусловно да се вярва. Лоцията му е като библия за всеки шкипер из тия води. Все пак реших да огледам отблизо залива. Ако успеех да се доближа и хвърля котва до самия му вход, високите скали щяха да ме пазят от северния вятър.

Свих ветрилата и поех на двигател към брега. Движех се едва-едва, вперил очи в уредите.

Доближих входа на залива. Там наистина имаше скали, но успях да се промуша някак между тях. После стана по-лесно. Заливът беше съвършен, сякаш измислен за приставане в силно време. Дъното бе пясъчно и без водорасли, котвата ми здраво заора. За всеки случай пуснах въже от кърмата и заплувах към брега, за да се вържа и там. За моя голяма изненада в скалата, която си харесах, беше забита стара желязна халка. Явно и други се бяха връзвали тука – моряци, които не използваха лоцията на Рот Хенкел.

Докато акостирах, се стъмни. Обадих се на приятелите в Кира Панагия да не ме чакат и си налях голяма чаша узо. През нощта бурята буча страховито, но лодката не помръдна.

На сутринта, още по изгрев, скочих във водата, за да си измия очите и да поплувам. В открито море все така духаше и беше се вдигнала голяма вълна. А водата в залива почти не трепваше – само нежни пориви на вятъра понякога рисуваха ветрила върху повърхността ѝ.

Бях попаднал на изумително място. Плувах на зиг-заг и не можех да му се нарадвам. Водата блестеше, прозрачна като кристал, а сребърните тела на рибните пасажи се опитваха да ме ослепят.

Току под отвесните скали до входа на залива открих подводна пещера. Тъмнееше на не повече от метър над повърхността, но бе достатъчно дълбока. Отидох до лодката да сменя очилцата за плуване с маска и шнорхел, а после се върнах да я проуча. Още при първото гмурване право срещу мене от сумрака просветнаха призрачно две очи. Панически заплувах обратно. Вече горе, на светлото, разбрах с кого съм се срещнал – един огромен двуметров тюлен – явно стопанин на пещерата, ме застигна и демонстрира, че се чувства в свои води.

Бая се уплаших. Бързичко стигнах до яхтата и бързичко изпих едно узо, за да спря да треперя. А на тюлена явно му се играеше – поне половин час се въртя около лодката. Направих му няколко снимки, а после го помолих да се прибира – все пак беше монах, изчезващ вид. И той сякаш ме послуша – изведнъж изчезна.

Следобеда слънцето се скри и заваля дъждец. И тогава от брега долетя благоуханен облак. С аромат на смола, жасмин и розмарин. Сякаш въздухът се втечни, а аз се опитах да го изпия.

На другата сутрин, малко подир изгрев, едно слънчево зайче просветна от брега на залива. Вгледах се в него по-внимателно. Всъщност блещукаше прозорец от къща. Голяма двуетажна къща. Листакът я беше прихлупил, едва различих очертанията ѝ. Изглеждаше запустяла, явно никой не живееше в нея.

Скочих във водата и заплувах към къщата. Ивицата бряг под нея бе посипана с обли камъчета – безброй добре оформени топчета с диаметър около два сантиметра. Почти всички бяха еднакви, сякаш направени по калъп. Не можах да се сдържа и полегнах върху гладките камъчета.

Когато изсъхнах, поех към къщата. Дворът нямаше ограда. Градината бе запустяла, обгръщаха я буренак и лиани, но личеше, че някога е била добре подредена. Крачех като щъркел – внимавах да не нараня босите си стъпала.

Вратата на къщата бе широко отворена и сякаш канеше джунглата на гости. Пристъпих страхливо вътре, разсичайки паяжините.

Декоративните окачалки в антрето бяха ръждясали, но си стърчаха на мястото. После се озовах в голяма стая – явно трапезария. Вътре не беше разхвърляно, столовете си стояха, подредени около масата, само дървенията им се беше разсъхнала – сякаш стопаните на дома току-що са закусвали и са отишли някъде, но скоро ще се върнат.

Дограмата бе метална, с ръждиви петна. Рамките на стъклата бяха монтирани да се плъзгат върху релси, с груби кукички накрая. В ъгъла на хола имаше голямо огнище. В него беше пораснало дърво. Два клона пускаха ветрило от листа в стаята, а стъблото пълзеше нагоре по комина. Прозорецът в кухнята бе счупен и допотопните електроуреди в нея – печка и хладилник, бяха разядени от ръжда.

– Това ако беше у нас – промърморих на глас, – циганите отдавна да са го изнесли.

Вита желязна стълба ме отведе на втория етаж. Горе имаше три спални с общ балкон. Всички врати към морето бяха отворени. Излязох на огромната тераса и свежият въздух изпълни гърдите ми.

Изведнъж отнякъде се появи огромен котарак. Беше тъмносив, с къс косъм. Бавно тръгна срещу мене. Застинах на място, в готовност да се защитя. А той се отърка два пъти любезно о крака ми и си отиде. Както се появи, така и изчезна.

После се надвесих от терасата да огледам двора. Тогава видях каменната река. Започваше от отвесната скала зад къщата. Виеше се ес-образно из целия двор, за да се влее в каменния залив. Река, съставена от хиляди камъчета с разни форми и големина. Нямаше как бурените да я превземат – това беше каменна река, японско градинарско изкуство.

Изведнъж едно име разсече като мълния съзнанието ми: Ифигения Сефериадис!

Осъзнах, че съм в къщата на Ифигения Сефериадис.

Краката ми се подкосиха. Седнах и се разревах.

Ифигения – моята първа, моята истинска, моята единствена любов!

С нея бяхме родени в един ден. Живеехме в един вход – тя на първия, аз на шестия етаж. Учехме в един клас в гимназията – 9-ти „в“. Седяхме на един чин.

Тя стърчеше с една глава над мене. Имаше къдрава, тъмноруса коса – плитката ѝ беше дебела, колкото моя юмрук. Очите ѝ бяха зелени.

Ифигения често разказваше за вечнозеления остров, на който се е родила. За голямата им къща на брега на залива. За тюлена монах и подводната му пещера.

Нейните истории ми звучаха като приказка. Чудех се дали да ѝ вярвам, но ми харесваше да ѝ вярвам.

Когато била на 5-6 години, през една зимна нощ в залива им спрял моторен катер. Трябвало да бягат, да изоставят дома си и да се спасяват. Набързо събрали най-необходимото и се качили на лодката. Зарязали всичко, зарязали даже любимата домашна котка.

По време на гражданската война дядото на Ифигения бил генерал от Демократичната армия на Гърция. Баща ѝ – чичо Алкивиадис, не участвал в сраженията, но когато армията на комунистите отстъпила на север, генералът изпратил един катер да прибере семейството на сина му. Защото никой от рода Сефериадис не бил в безопасност във вражеската територия.

После Ифигения и родителите ѝ някак се добрали до Албания, а оттам отишли в Унгария, където поживели три години. Чак след това се преселили в България.

Дали им квартира в общежитие в едно пернишко село -Темелково. (Сега е град и се казва Батановци.) Чичо Алкивиадис започнал работа в местния циментов завод.

– Въздухът в Темелково беше толкова мръсен, че не ставаше за дишане – разказваше Ифигения. – Прахолякът проникваше навсякъде, дори покривите в селото бяха мръснобели. Живяхме там четири години, докато се разболях. Месеци наред кашлицата ми не спираше и докторите казаха на нашите, че ако искат да живея, трябва да се махнем от Темелково. Затова татко си заряза работата и се преместихме в София.

Веднъж Ифигения измъкна изпод кревата си кутия от обувки, затворена с прашасал капак, и каза:

– Тук пазя съкровищата си. Можеш ли да познаеш какво има вътре?

– Гривни, гердани… – рекох, без много да му мисля.

– Така или иначе няма да познаеш – каза Ифигения и отвори капака.

Кутията беше пълна с камъни, най-обикновени камъни, увити в хартийки.

Успях само да се опуля.

– Виждаш ли, има отпечатък от раковина? – извади тя първото камъче. То беше увито в листче, на което пишеше нещо на гръцки. Ифигения се зачете. – Това камъче съм го намерила на брега на Йонийско море, в Албания, до град Дурас.

Второто камъче беше от брега на езерото Балатон, третото – от брега на Дунав до Будапеща.

– Всички камъчета са събирани от най-интересните места, където съм била – обясни Ифигения.

– За какво са ти? – попитах.

– Ще ги сложа в каменната река в къщата на острова – усмихна се Ифигения.

– Значи ще си правиш пътечки от камъни, така ли? – казах.

– Нещо такова – кимна Ифигения. – Ще добавям тук-там по някое камъче. Тепърва ще се уча как да го правя. Градината ни в двора е проектирана от прочут майстор на паркове, истински японец. Тя е замислена като символ на вселената, на вечността, но още не е завършена. За да я довърша, трябва да наредя в нея камъчета от цял свят.

– Как така?

– Просто ще обиколя земята и ще събера камъчета.

Ифигения не можа да обиколи земята. Само три дни след като отпразнуваме 16-я си рожден ден, старата ѝ болест на белите дробове пак се активира. Тя влезе в болница, цял месец лежа и не се оправяше.

Последния път, когато я видях, ми набута в ръката лист от тетрадка, на който пишеше нещо на гръцки. И каза:

– Ако умра, дай това писмо на татко!

– Какви ги говориш? – креснах.

Тя се задъха, грабна кислородната маска, надиша се хубаво и продължи:

– Не те искам повече тука. Искам да ме запомниш хубава. И дай писмото на баща ми!

– Какво пише в него? – попитах.

– Пише, че ако умра, искам да ме изгорят. И ако е възможно, когато е възможно, да заровят праха ми на моя остров, до каменната река.

Две седмици по-късно, когато разбрах, че Ифигения е починала, слязох с листа на първия етаж във входа. Натиснах звънеца. Отвори ми чичо Алкивиадис. Дадох му писмото и промърморих:

– Ифигения ме помоли да ви предам това.

Той го прочете бавно и ме погледна със зелените си очи. Каза ми само:

– Обещавам.

Точно петдесет години по-късно избърсах сълзите си и се изправих. Трябваше да проверя дали чичо Алкивиадис е изпълнил обещанието си.

Някак се свлякох по металната стълба и излязох на двора. Тръгнах надолу по каменната река. Усещах я с босите си стъпала. Виеше се през целия двор, после рязко се спускаше надолу към морето.

На високия бряг над плажа, точно преди каменната река да се превърне в каменен водопад, видях един по-особен камък. Беше объл като витошка морена. Върху него имаше издълбан кръст, а отдолу пишеше:

Ифигения Сефериадис

1944-1960

Да, чичо Алкивиадис беше изпълнил обещанието си.

А какво правих аз петдесет години без Ифигения? Всъщност, не знаех какво да правя с живота си. Деца не отгледах, три пъти се разведох, каквото спечелих, разпилях.

На другия ден морето се укроти. Нейде към обед приятелите, които плаваха наоколо, ми се обадиха, че виждат от морето мачтата ми.

– Ще влезем да огледаме заливчето – казаха.

– Не си струва рискът – отвърнах. – Рот Хенкел се оказа прав. Входът му е преграден с подводни скали. Едва не се разбих.

– Щом е така – обадиха се пак, – караме нататък. Чао!

– Чао! Тръгвам след вас.

Запазих залива на Ифигения само за себе си. Пред другите ветроходци думичка не обелвах за него.

От първото ми посещение там минаха вече близо четири години. През това време направих някои неща, съвсем нетипични за един пенсионер. Продадох „Баварията“ и софийския си апартамент и си купих здрава 14-метрова лодка – „Бенето – Океанис“. Нарекох я „Ифигения“. После, без много да му мисля, поех на околосветско плаване. Понякога взимах екипаж за компания, но повечето време се справях сам. Атлантика пресякох от острови Зелени нос до Барбадос. След това половин година обикалях Карибите. Когато взеха да ми омръзват, минах в Тихия океан. Там се мотах напред-назад около година и половина. Специално внимание отделих на Япония и Китай. После тръгнах да се прибирам и това продължи горе-долу още година.

Общо взето плаването мина гладко, като изключим, че при един щорм изгубих винта, но някак се оправих.

След като обиколих земята, отново се върнах в залива на Ифигения. Беше началото на лятото. Тюленът сякаш ме очакваше – не спря да обикаля около лодката.

Къщата и дворът изобщо не се бяха променили.

В яхтата си карах поне двеста килограма камъчета. Всички те бяха увити в хартийки с надпис. За някои от тях трябваше да пропътувам стотици километри навътре в сушата. Бях ги събирал в разни по големина кашони, торби, сандъци и кошове. Два дена ги разтоварях с дингито – с гумената лодка.

После се заех с двора на къщата – той имаше нужда от основно почистване. Цяла седмица се борих с буренака и лианите. По време на дългото ми самотно странстване бях прочел много книги за изкуството на японските градинари. Докато работех, от ден на ден се убеждавах в уменията на майстора, проектирал градината на Ифигения. Мисля, че разбрах идеите му – те си бяха в рамките на традицията. След това започнах да редя моите каменни пътечки – трябваше да завърша градината.

На няколко пъти разбутвах всичко и започвах отначало. Накрая все пак се справих. До последното камъче.

После повя вятър и издуха прахоляка. Оставаше само да завали…

Според японската традиция камъните символизират светлата, положителна мъжка сила, наречена ян. Водата пък е олицетворение на отрицателната, тъмна, мека женска сила, наричана ин. Светът съществува, заради вечното противостоене и единство на тези сили.

Седмица по-късно дочаках, развълнуван, дъжда.

Заваля и водата намокри камъните, отми част от солта им, а после попи в земята. Градината блесна.

Вече беше завършена.

И съвършена.

Костадин Костадинов е български писател и издател, съосновател на издателство „ПАН“ – едно от водещите детски издателства у нас.

Коментари (3)

- 25-03-2014|Black Wolf

Не си падам по такъв род литература (признавам, трудно понасям нещо, където не пише за бой и стрелба;-))))), но този разказ много ми хареса.

Браво, г-н Костадинов!

- 30-03-2014|Гост

И аз така. трудно понасям нещо дето нема як секс, ама това ми хареса. Просълюи ме.

- 10-04-2014|Гост

Благодаря!

Елена

Кой ще пази правата ни от Европейския съд

по правата на човека?

Автор: Михаил Екимджиев

В последно време граждани и медии все по-настойчиво поставят въпроса: „Какво се случва в Европейския съд по правата на човека (ЕСПЧ, Съдът)?“. В „мрежата“ има дори призиви за протести срещу „намесата на държавата при решаването на делата срещу България“. Напрежението е провокирано от бланкетните писма, с които страсбургският съд „поздрави“ за Нова година стотици българи, съобщавайки им, че техните жалби са обявени за недопустими. Copy-paste – писмата се отличават с лаконична неяснота и бюрократична арогантност. В тях няма мотиви, сочещи конкретни недостатъци на отхвърлените оплаквания. Вместо това, буквално на три реда, безхаберно е отбелязано, че „условията за допустимост, предвидени в членове 34 и 35 от Конвенцията, не са изпълнени“. Логическо дешифриране на това загадъчно послание е невъзможно, защото чл.34 и чл.35 съдържат както базисните условия за допустимост на индивидуалните жалби, така и много „подусловия“ и особени хипотези, решавани нееднозначно от Съда. Мистиката се засилва от факта, че някои от обявените за недопустими оплаквания са правно и фактологично сходни с „български“ казуси, решени от същия съд в полза на жалбоподателите. Логичният въпрос „Защо?“ превантивно е париран с ултимативния тон на последните изречения от писмата: „… секретариатът на Съда не предоставя допълнителна информация относно проведеното заседание и не би могъл да продължи по-нататъшна кореспонденция с Вас по същите въпроси. Съгласно правилата на Съда, няма да получите друга документация във връзка с тази жалба, а преписката ще бъде унищожена в едногодишен срок от датата на решението.“.

Въпросът „Защо?“ доби актуалност и в контекста на многозначителните данни от годишния доклад на ЕСПЧ, публикуван на 30 януари 2014г. Неговият отговор предполага кратка ретроспекция на институционалната история на ЕСПЧ.

Началото

Съдът в Страсбург е създаден с уникален международен договор – Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи (КЗПЧОС; Конвенцията), ратифицирана на 4 ноември 1950г. След Втората световна война елитите на обезкръвената Стара Европа прегръщат идеята за създаване на европейско пространство на свобода и върховенство на закона, базирано на общи ценности и достижения. Така е създаден Съветът на Европа (СЕ), като политически прототип на обединена Европа. Първото условие за членство в СЕ е ратифицирането на Конвенцията. Тя не само задължава „високодоговарящите“ страни да съблюдават човешките права като юридически и ценностен фундамент на демократичното общество, но и въоръжава всички граждани, сдружения и юридически лица с право на жалба до ЕСПЧ. Така „бащите“ на Конвенцията създават общодостъпен, наднационален съд, като работещ механизъм за защита на основните права и свободи. Зачитайки националния суверенитет на държавите членки и първостепенната роля на националните им съдилища, ЕСПЧ осигурява сходна по форма и съпоставима по степен защита на всеки, намиращ се под тяхна юрисдикция.

До края на 50-те години на XX век Конвенцията е ратифицирана от Австрия, Белгия, Великобритания, Германия, Дания, Ирландия, Исландия, Италия, Люксембург, Холандия, Норвегия, Турция и Швеция. През 1974г. към нея се присъединяват Гърция, Франция и Швейцария. Най-голямото териториално разширение на Съвета на Европа е след разпадането на социалистическия блок в началото на 90-те години. То доведе до почти тройно увеличаване на броя на държавите членки. Сред тях са не само страните от Централна Европа и Балканите, но и държави като Русия, Украйна, Беларус, Албания, Грузия и Азербайджан.

Пазя носталгичен спомен от тези „години на невинност“. В периода 1991–1995г., СЕ събираше в Страсбург „млади“ адвокати от новите източноевропейски демокрации. Обучението им за работа с Конвенцията целеше активизиране на дейността и повишаване на институционалния авторитет на ЕСПЧ. Лекторите споделяха, че от години Съдът работи на „ниски обороти“ поради малкия брой жалби. Явно вътрешните механизми на западноевропейските държави даваха надеждна правна защита на основните права и свободи и ЕСПЧ не оправдаваше обществените очаквания. Голяма част от работата му по онова време беше посветена на еднотипни, повтарящи се жалби главно срещу Италия и Турция. Имаше критики, че парите на данъкоплатците потъват в неефективни структури, работещи под организационния си капацитет, които не оправдават разходите за институционалната им издръжка.

Как Европейският съд по правата на човека стана „Източноевропейски“?

Посланието към източноевропейците беше ясно – „Знаем, че имате тежки правозащитни проблеми. Пишете жалби и ще Ви помогнем да ги решите.“. Делата в Страсбург тогава продължаваха 2-3 години – колкото беше обичайната продължителност на първоинстанционните производства в софийските съдилища. Според наивистичните статистически очаквания, разширяването на СЕ на изток, щеше да увеличи броя на делата в ЕСПЧ пропорционално на населението в новоприсъединените държави. Бюрократичната статистиката явно не беше отчела решаващи исторически и народопсихологически фактори – недоверието на хората от бившия съветски блок към националните им съдилища, както и ненавистта на посттоталитарните държави към правата на човека, които доскоро бяха заклеймявани като идеологическа диверсия. Историческата инерция за игнориране на човешките права от тези държави системно „произвеждаше“ огромен брой нарушения. Неадекватността на вътрешното им право и на „местните“ институции правеха ЕСПЧ единствен коректив и последна надежда на хората за справедливост. Затова желанието за пълноценна натовареност на съда в Страсбург се сбъдна като проклятие. Той буквално беше затрупан от лавина източноевропейски дела. През 1998г., когато Русия се присъедини към Конвенцията, Европейският съд вече се задъхваше. Очертаващото се цунами от руски жалби направи ситуацията критична. Това наложи първата радикална реформа, осъществена с Протокол № 11 от 1 ноември 1998г. С него беше прекратена дейността на Европейската комисия към СЕ, която се произнасяше като първа инстанция по допустимостта на жалбите. Съдът, който разточително заседаваше на сесии, стана постоянно действащ. Промениха се и неговите правила. По съображения за процесуална икономия той започна да се произнася едновременно по допустимостта и по съществото на оплакванията. Решенията за недопустимост на жалбите започнаха да се постановяват от „тричленки“, а по-късно и от един съдия.

Паралелно с външния натиск от неудържимото увеличаване на жалбите се задълбочаваше и вътрешната организационна и ценностна криза в ЕСПЧ. Присъединяването на десетки източноевропейски и полуевропейски държави промени съотношението на силите сред съдиите в състава на Съда. Тъй като всяка държава членка изпраща по един „национален“ съдия в ЕСПЧ, след 2004г. представителите на бившите социалистически държави вече превишаваха по брой съдиите от Стара Европа. Този факт е от особено значение, тъй като при решаването на делата, гласът на съдиите от Македония, Молдова, Албания и Азербайджан тежи точно толкова, колкото на колегите им от Германия, Франция, Великобритания и Италия. Същинският проблем обаче не е в численото превъзходство на източноевропейските магистрати, а в професионалния им профил. По стар народен обичай държавите не винаги изпращаха в Страсбург най-достойните и най-ерудираните юристи. В унисон с доминиращите политически нрави, за някои страни беше по-удобно да изпращат политически протежета с разнородни зависимости. Помним злополучния опит на наш зам.-министър на правосъдието от времето на НДСВ, който се самопредложи, самоизбра и почти успя да се самоизпрати за национален съдия в ЕСПЧ. Само решителната намеса от СЕ и острата реакция на правозащитници в България попречи скандалната „грешка“ да стане печална реалност. Освен политическите зависимости и обичайно съпровождащата ги некадърност, числената доминация на източноевропейските съдии доведе до ценностна дезориентация на съда. Социалистическата правна школа, през която са преминали повечето национални съдии от новоприсъединените държави, маргинализира индивидуалните права за сметка на колективния интерес и волята на тоталитарната държава. Затова, дори да не са политически зависими, някои съдии са манталитетно обременени от идеологически и етатистки догми, които драматично се бият с европейските правни традиции и култура.

Какво да се прави?

Външният натиск от десетките хиляди нови жалби, съчетан с вътрешна идейна и ценностна полифония, вкараха ЕСПЧ в институционален ступор. Продължителността на някои дела надхвърли 10 години, а през септември 2011г. „висящите“ жалби станаха 160 000. В тази ситуация логичното очакване беше ЕСПЧ и СЕ да използват в максимална степен авторитета си за натиск спрямо държавите „рецидивисти“, които от години произвеждат най-много системни, еднотипни и повтарящи се нарушения, демонстрирайки пренебрежение към ангажиментите си по Конвенцията. Твърдите и разубеждаващи мерки, включително постановяване на пилотни решения и увеличаване на присъжданите обезщетения за системни нарушения, изглеждаха надеждна превенция срещу фактическото игнориране на КЗПЧОС от някои страни. Затова „стратегията“, която Съдът избра за „справяне“ с проблема, е парадоксална както от правна, така и от етична перспектива. Вместо да атакува първопричината за проблема, кореняща се в упоритото нежелание на посттоталитарните държави да зачитат основните права и свободи, той избра по-лесното – да тушира последиците от проблема, като намали не нарушенията, а жалбите, отблъсквайки хората, разчитащи на неговата закрила.

Съдът за защита правата на човека vs. човека

За да се спаси от огромния брой висящи дела и да откаже възможно повече хора от намерението им да търсят защита, Съдът в Страсбург прилага различни демотивиращи стратегии. Без претенция за изчерпателност, ще маркирам само най-очевидните и унизителните.

- Решенията по недопустимост на „едноличен състав“

Това са бланкетните, обидни за жанра „съдебно решение“ писма, които описах в началото на статията. Държа да отбележа, че не става въпрос за решения, засягащи само формално дефектните и/или явно необосновани жалби, писани „на коляно“ от графомани, параноици или полуграмотни хора. Напротив, стотици добре аргументирани жалби, изготвени от опитни адвокати, бяха елиминирани по този „пестелив“ начин, въпреки че бяха базирани на трайно установена практика на Съда по сходни казуси срещу България, решени в полза на жалбоподателите.

Емблематична в тази насока е институционалната „политика“ на ЕСПЧ по жалби срещу България, свързани с данъчни проблеми. С Решение от 22.01.2009 г. по делото „Булвес“ АД срещу България (жалба № 3991/03) Съдът прие, че държавата няма право да отказва възстановяване на ДДС, когато получателят на облагаема с ДДС доставка е добросъвестен, не е могъл да контролира поведението на своя доставчик и коректно е изпълнил данъчните си и счетоводни задължения. Този правен стандарт бе затвърден с Решение от 18 март 2010г. по делото „Център за подкрепа на бизнеса“ срещу България (жалба № 6689/03). Решаващите мотиви на ЕСПЧ по тези две дела бяха в унисон и с богатата практика по ДДС-казуси на Съда на Европейския съюз (СЕС). Принципните аргументи на ЕСПЧ засягаха огромен брой данъчни дела и „обещаваха“ революционен пробив в архаичната практика на българските съдилища. Очаквайки последователно прилагане на възприетия правен стандарт, след решението „Булвес“, десетки данъчни жалби срещу България бяха регистрирани в ЕСПЧ. Тогава нещо се случи в машинарията на Съда. Вероятно поради застрашително увеличаващия се брой ДДС-оплаквания или по други „конфиденциални“ съображения, той реши, че е по-практично да елиминира тези жалби „на входа“. Технически това стана с Решението от 25 януари 2011 г. по делотоСтефан Назарев и други срещу България (обединени жалби №26553/05, №25912/09, №40107/09 и №12509/10). С него беше обяснено, че всъщност делата „Булвес“ и „Център за защита на бизнеса“ били частни случаи, нещо като „грешки на растежа“. Така беше решена съдбата на десетките висящи ДДС-жалби, засягащи тежък правозащитен проблем – системния отказ на държавата да възстановява дължим ДДС. Те поголовно бяха обявени за недопустими с немотивирани „решения“ на „едноличен състав“, или с бланкетното позоваване на Решението Назарев, въпреки съществените правни и фактически различия между тях.

- Преформатирането на фактите

Тази стратегия се прилага, когато Съдът вече е обявил за недопустима дадена жалба, но по изключение е изложил мотиви, целящи превантивно разубеждаване на потенциални жалбоподатели по сходни казуси. Когато все пак се появи нов казус със сходен профил, в ЕСПЧ невинаги устояват на изкушението да модифицират фактите така, че да „паснат“ в Прокрустовото ложе на решението прототип. Поради необжалваемостта на решенията по допустимост, този подход е особено ефективен за групово елиминиране на цели категории оплаквания.

- Неуловимите критерии за ефикасност на вътрешноправните средства

Изчерпването на ефикасните вътрешноправни средства за защита е процедурна предпоставка за допустимост на индивидуалните жалби до ЕСПЧ. По правило, когато Правителството направи възражение за недопустимост поради неизчерпване на дадено вътрешноправно средство, то трябва да докаже неговата ефективност. Този принцип прагматично е загърбен от Съда в Решението от 10.09.2013г. по делото Недялков и други срещу България (жалба № 663/11). От него се разбира, че жалбоподателитеad hoc трябва да доказват, при това с максимална категоричност, неефективността на декларативно сочените от държавата средства. Само три месеца по-рано, в Решението от 18.06.2013г. по делото Ненчева и други срещу България (жалба № 48609/06), Съдът приложи огледален правен стандарт, според който наличието на вътрешноправно средство за защита и неговата ефективност се доказват от държавата, която се позовава на тях, оспорвайки допустимостта на жалбата.

За цифрите и хората

Описаните стратегии за демотивиране на хората и за подобряване на статистиките на ЕСПЧ явно не целят справяне с истинския проблем, произтичащ от растящия брой нарушения на правата на човека в някои държави. Целта е оцеляване на ЕСПЧ като институция и на работещите в него, за сметка на жертвите на нарушенията.

Фактът, че най-много бланкетни „решения“ за недопустимост традиционно се произвеждат в последните работни дни на годината прави много вероятно предположението, че основното им предназначение е „оправяне“ на статистиката за съответната година.

Последният годишен доклад на ЕСПЧ е публикуван на 30 януари 2014г[572]. Съдържащите се в него статистически данни, както и прозиращите през тях факти и тенденции заслужават специален коментар:

Към края на 2013г. висящите пред Съда жалби са 99 900, при 128 100 в края на 2012г. и 160 000 през септември 2013г. Според Президента на Съда Шпилман: „Да се слезе под символичната граница на 100 000 висящи жалби е основание за голямо удовлетворение и окуражаване“. От думите на г-н Шпилман и от цитирания резултат (99 900 висящи дела) става ясно, че идеята-фикс за 2013 година е била преминаване на „психологическата“ бариера от 100 000 дела (нещо като звуковата бариера при авиаторите). Моралната цена за постигане на тази грандиозна цел явно няма значение. Важна е технологията – 89 737 жалби са обявени за недопустими, а постановените решения по същество са 3659. Това означава, че само 4% от „разгледаните“ 93 396 дела са решени по същество, като част от тях също са обявени за недопустими, но с мотивирани решения. Поставих „разгледани“ в кавички, защото имам сериозни логически и статистически основания да смятам, че някои от хилядите, „отсвирени“ от „едноличен състав“ жалби, дори не са четени.

Ако приемем, че 1 „работна“ година има 12 месеца по 20 осемчасови работни дни, това би означавало, че годишно, като институция, ЕСПЧ има 1920 работни часа. Разделянето на броя недопустими решения (89 737) на броя работни часове (1920) показва, че Съдът е „произвеждал“ по 46,7 недопустими решения на час. При 47 съдии в състава на ЕСПЧ, това означава, че всеки съдия е постановявал приблизително по едно решение на час. За да не издребнявам, не включвам в сметката отпуските, командировките и, разбира се, времето, необходимо на съдиите за прочитане, обсъждане и написване на останалите 3659 решения по съществото на делата (judgments), които често са с впечатляващ обем.

Само в името на статистиката си позволявам да отбележа, че съм участвал в изготвянето на над 1200 жалби до ЕСПЧ. Смея да твърдя, че много от тях за един час трудно биха могли да бъдат разлистени заедно с придружаващите ги документи. Оказва се, че за същото време те са прочетени, осмислени и решени … Горните данни обосновават предположението, че основно занятие на хората в Съда през 2013г. е било да подписват бланкетните формуляри, сменяйки в тях само имената на жалбоподателите и номерата на жалбите. Явно достойно предизвикателство за висококвалифицирани юристи. Особено при такава производителност.

Още по-впечатляваща е статистиката в доклада за жалбите срещу България за 2013 година. От тях 2552 са обявени за недопустими, а едва 26 са решени по същество. Това означава, че от общо разгледаните 2578 жалби, само 1% са решени по същество, а съдията, „отговарящ“ за подписването на бланкетните писма по недопустимост срещу България, е „решавал“ по 1,32 дела на час. Сигурно българската секция в ЕСПЧ е получила специална благодарност от Президента на Съда за слизането под 100 000 на висящите дела. В тази насока има и друг любопитен щрих. Само през януари 2014г. в адвокатското ни дружество бяха получени 102 (сто и две) писма за недопустимост от едноличен съдия, подписани в края на 2013г. Респектиращо!

In memoriam

Когато корпорация не е в състояние да изпълнява задълженията си, тя обявява фалит, за да не вреди на кредиторите си (думата „кредит“ етимологично се родее с „доверие“). През 2011г., при 160 000 висящи дела, ЕСПЧ явно беше в институционална несъстоятелност. Той обаче не обяви това, нито публикува съществена промяна в условията за допустимост на индивидуалните жалби. Вместо това продължи да работи главно за себе си, задкулисно фалирайки легитимните очаквания и последните надежди на хиляди хора за справедливост. Освен пари и доверие, институционалният фалит на Съда девалвира човешките права като ценност на правовата държава. Моралният парадокс е, че банкрутът на ЕСПЧ и неговото обръщане срещу хората облагодетелстват точно държавите – рецидивисти в нарушаването на човешките права, които имат най-голям принос за кризата в Страсбург. Десетките хиляди бланкетни откази от правосъдие, с които се гордее президентът Шпилман, са своеобразна индулгенция за държави, които, игнорирайки Конвенцията, обезсмислиха Съда и правата на човека.

Ако тенденцията на организирано залпово отстрелване на жалби и човешки съдби продължи, след няколко години, вероятно с още по-голяма гордост, ще бъде отчетено „зануляване“ на последната жалба. А после?… Явно този въпрос не е актуален, тъй като надхвърля темпоралния хоризонт на мандатната мисловна перспектива. Ясно е, че след края на мандата си съдиите в Страсбург ще се върнат на „достойни длъжности“, включително в държавите, които фактически унищожиха Европейския съд по правата на човека. Иначе модернистичната сграда на брега на Ил ще остане като паметник-цитадела, футуристичен Ноев ковчег за спасение на породата „оцеляващи“.

Михаил Екимджиев е адвокат, практикуващ в България. Той е учредител и председател на Управителния съвет на „Асоциация за европейска интеграция и права на човека“. (www. eurorights-bg. org) Автор е на множество статии с правозащитна тематика.

Коментари (5)

- 30-03-2014|Борис Танушев

Правосъдието, което ми беше отказано от ЕСПЧ по повод децата ми отпреди 3 години, влиза в описаните в статията „бланкетни“ откази – решение за (не)допустимост на жалбата взето от един съдия, без мотиви и без право на преразглеждане. Още тогава се разрових и установих за себе си това, което сега адв. Екимджиев професионално описва. ЕСПЧ на практика се превърна в поредната европейска бюрократизирала се инстанция, чието основно предназначение е да обслужва преимуществено себе си. Крайно време е и тук гражданското об-во да се намеси с контрола си. Въпросът е как точно да стане? Все пак, докато това се случи, предлагам да се намери правен механизъм съдът да бъде задължен да преразгледа всички жалби отхвърлени „бланкетно“!

- 30-03-2014|Гост

„Вместо да атакува първопричината за проблема, кореняща се в упоритото нежелание на посттоталитарните държави да зачитат основните права и свободи, той избра по-лесното – да тушира последиците от проблема, като намали не нарушенията, а жалбите, отблъсквайки хората, разчитащи на неговата закрила.“…Ами тогава, за какви права, конвенции, за каква демокрация говорим и то по върховете на ЕС…Недопустимо е …

- 17-07-2014|Кирил Минчев

В крайна сметка Европа е най демократичният и правов модел на пазара – а дали това ще остане така и даже ще върви към прогрес зависи най вече от нас гражданите – а иначе е много лесно да пишеме обиди и критики като черният вълк – цели партии в момента живеят на популизъм и отрицание

- 17-07-2014|Кирил Минчев

Статията е страхотна и показва какви преспективи се очертават пред едно граждданско общество което е насочено предимно към консумация и потребление и с лекота забравя че без ценостти като свобода демокрация и човешки права няма да му е никак леко

Април 2014

Освободеният разум

Автор: Димитър Кенаров

Любен Марков живее в дом на спомените. Малката масичка във всекидневната на втория етаж е отрупана с писма, изрезки от вестници, машинописни ръкописи и съдебни решения. Видео- и аудиозаписи са скътани из старите шкафове. Обемисти папки за документи, организирани по години, са подредени по лавиците в съседната стая. Близо до витата стълба високи рафтове се огъват под тежестта на книги за комунизма, тоталитаризма и тайните служби от съветско време.

Висок, 70-годишен пенсионер с посивяла коса и големи очила, Любен живее сам, заедно с рунтавата си каракачанска овчарка в старата семейна къща в Княжево. Именно тук, в полите на Витоша, е израснал и неговият братовчед, Георги Марков. Тук, през 1969, Георги си взима сбогом с роднините преди да отпътува за Югославия. „Извади от джоба си няколко банкноти и каза, ‚Любене, иди и пий едно питие с приятелите си. Пийте за мое здраве. Ще бъда в чужбина за известно време‘. И това беше всичко. Качи се в колата и отпътува“.

Девет години по-късно Георги е мъртъв. Писател-дисидент и радио-журналист, живеещ в Лондон, чието ежеседмично предаване, Задочни репортажи за България, печели предани последователи в родната му страна, Марков е убит посред бял ден, прострелян в бедрото с миниатюрна отровна сачма от агент на българската Държавна сигурност (ДС). По онова време се предполага, че оръжието на престъплението е модифициран чадър-пушка и случаят става известен по цял свят като „българският чадър“. Убийството на Марков се превръща в един от най-сензационните и мистериозни атентати от времената на Студената война.

В последната фотография на Марков, увеличено копие от която виси в коридора в дома на Любен, писателят гледа директно към обектива иззад очила с рогови рамки. Макар че краката му са небрежно кръстосани, очите му изглеждат тревожни, уплашени, почти умоляващи. Липсват усмивката и искриците в очите, които украсяват другите му снимки. В ръката си държи джобно тефтерче, което нервно прелиства.

От 1989 насам, след срутването на комунистическият режим в България, основна цел в живота на Любен е разплитането на убийството на братовчед му и популяризирането на литературното му наследство. Любен помага за публикуването и препечатването на есетата, романите и пиесите на Марков; организира ежегодни паметни събития и четения; съставил е сборник от личните писма и документи на писателя; свързва следователите с ключови свидетели. Мисълта му прелива с толкова факти за Марков, че понякога му е трудно да се фокусира и прескача от тема на тема. В определен смисъл Любен се е превърнал в двойник на братовчед си. „Възприел съм много от мислите и разбиранията на Георги като собствени закони“, казва той. „Искам истината. Това е, което искам. Както Георги пише в едно от есетата си, това е въпросът на нашето време, на всички времена – истината!“

Но истината се оказва трудна за достигане. Името на Марков – някога изличено от обществените архиви – е възстановено в официалната история на България. Но до миналата година, тридесет и пет години след убийството, без да има арестуван заподозрян, нито пък признание за вина или разкаяние от страна на българската държава, срокът на давност изтече и българският прокурор нареди разследването да бъде прекратено.

Седнал на стар диван насреща ми, Любен Марков започва да чете на глас от ръкописа на едно от есетата на братовчед си. Текстът звучи като библейско пророчество: „След пет, десет, петдесет, сто, години ще има някакъв невидим компютър, който ще разрови цялото минало и ще извади наяве всичко, което за едни ще бъде утеха, а за други ще бъде заплаха“

* * *

Когато Георги Марков напуска България през 1969 на 40 годишна възраст, той е един от най-успелите ѝ писатели, любимец на читателите, а и –до този момент – на партийните функционери. Погледнато отвсякъде, успехът му е удивителен. Инженер-химик по образование, в ранните си години Марков работи в различни заводи, пишейки през свободното си време. Въпреки всичко, вторият му роман, Мъже, е избран за роман на годината от Съюза на българските писатели през 1962. Марков незабавно получава пълно членство в организацията – безпрецедентна чест за времето си.

Наградата му отваря всички важни врати. Мъже скоро е превърнат във филм, пиеса и радиодрама, а преводи на романа се появяват из целия Източен блок. Следващите книги на Марков също получават позитивни отзиви, а пиесите му биват поставени в главните театри в София и цялата страна. Назначен е на добре платен редакторски пост в Народна младеж, едно от най-престижните български издателства. А това, на свой ред, му носи нови награди и привилегии.

Бонвиван по природа, Марков – или Джери, както го наричат приятелите му – носи спортни поло-яки и кара BMW по време, когато дори колите съветско производство са рядкост в София. Често посещава най-модните кафенета на града, а заедно с приятелите си слуша Луис Армстронг и Шарл Азнавур на ролковия си магнетофон, дефицитна за времето стока. Посещава бляскави партита на българската номенклатура, като в кръга на познатите му влизат министри и офицери от ДС. В крайна сметка се запознава и с Тодор Живков, първия секретар на комунистическата партия и диктатор на страната, който го кани на излети сред природата и екстравагантни вечери. Още от времето на освобождението на България от Османско владичество през късния деветнадесети век, българската литература е интимно свързана с българската политика и изковаването на национално самосъзнание, като комунистическият режим ясно засилва тази тенденция. Писателите са не само творци, а и, както се изразява Сталин, „инженери на човешката душа“. Ако в България през 60-те години има известен писател-инженер, то това е Георги Марков.

Под патината на публичния успех и официално признание, Марков обаче запазва критична умонагласа. Нишката, преминаваща през голяма част от ранната му проза, включително и Мъже, е моралният конфликт между идеалистично настроената, съвестна личност – „истинският комунист“ – и безразличната, неефективна, корумпирана система, която се опитва да маскира недостатъците си зад фасадата на комунистическата идеология. Но самата система никога не е в грешка; вместо това неуспехите се представят като аномалия, продукт на капризна лична безотговорност и дребна – често все още буржоазна – лична амбиция, погазваща обществените интереси. Главният герой в Мъже, Иван – вещ инженер и убеден комунист – се опитва да реформира института си, като се противопоставя на некомпетентното му ръководство. „Вярвам в нашето време, с всичките му недостатъци“, обявява той. Това е отношение, преобладаващо сред мнозина от прогресивните писатели в Съветския блок – в най-известния случай, при Криста Волф, съвременничка на Марков, чиито герои и героини упорито запазват комунистическите си убеждения, независимо от всичко.

Ранният протест на Марков остава мъгляв и недооформен, удобен за новата линия на Българската комунистическа партия. Следвайки плътно съветския кораб-майка, след 1956 БКП започва процес на десталинизация и културна либерализация. В определен смисъл Марков е плакатната фигура на Размразяването и на готовността на БКП да припише бившите недостатъци на системата – включително и най-тежките ѝ изкривявания – на индивидуални грешки. В началото на 60-те режимът не само толерира, но дори и окуражава прозаични творби като тези на Марков, които предоставят на ръководството чисто поле за политиките му. Полагат се специални усилия за ангажирането на творци за идеологически цели. Като това важи особено за по-талантливите, за онези които все още притежават критични способности и минимум независимост. Години по-късно, пишейки в изгнание, Марков ще признае, че „Нашият начин на антиконюнктурно мислене по същество е съобразяван и направляван от конюнктурата.“. Както споделя в едно интервю Любомир Левчев, един от близките приятели на Марков през 60-те: „Мисълта на Джери танцуваше на ръба на позволеното, но никога не падаше в пропастта. В последна сметка творбите му се оказаха изключително жизнеутвъждаващи, сиреч политически проверени“.

Творческият баланс е деликатен, включващ множество компромиси. Официално в България няма цензура, няма специална служба или бюрократ, отговорни за прокарването на партийната линия – но писателите са принудени да пристъпват внимателно и да упражняват фини форми на автоцензура. В ранните писания на Марков, макар и прозата му никога да не е невнимателна или клиширана, сюжетите са често пренатегнати, а героите рядко се издигат над социалистическо-реалистическите си прототипи. Както Марков пише няколко години, след като напуска България: „Ние трябваше, образно казано, да префасонираме героите си – носители на нашите идеи, като извадим зъбите им, изрежем ноктите им, подстрижем косите им, избодем очите им и твърде често извадим мозъците им, за да могат да заприличат на приемливи за партията същества“. Социалистическият герой е „клинически идиот… пълното отрицание на всичко човешко“. Въпреки искрените усилия на Марков, идеологическите изисквания на режима постепенно започват да подкопават литературните му амбиции.

Конфликтът между свободата на твореца и желязната хватка на идеологията едва ли е нов, но той е особено осезаем в страните от Съветския блок. В ключовата си творба Поробеният разум (1953), Чеслав Милош обяснява как някои творци се справят с конфликта, припомняйки древно-персийското понятие „кетман“: психологическата способност да са обявява искрено една идентичност в публичното пространство, като същевременно в собственото пространство се запазва – или поне се вярва, че се запазва – някаква друга. Поне през част от ранната си кариера Марков е „поробен разум“, преди да разкъса оковите. БКП е особено изкусна при засипването на своите творци с привилегии – щедри заплати, автомобили, апартаменти, вили, разрешения да се пътува в чужбина – и само малцина намират куража да кажат „не“. Нежеланието да се говори открито се дължи не толкова на страха от трудови лагери или смърт – които по това време, поне по принцип, са вече кошмари от сталинисткото минало – а по-скоро на страха от загуба на престижа и разкоша, както и възможността за публикуване, предоставени от режима. „Цялото това богатство се предоставяше на писателите с един-единствена цел – да не пишат“, ще обясни по-късно Марков.

* * *

Публичното отдалечаване на Марков от покварата и абсурдите на българския комунистически режим е бавен процес, но началото му може да се проследи назад до майсторската му новела Портретът на моя двойникот 1966. Полу-автобиографично произведение с атмосферна близост до творбите на Хенри Милър, новелата описва среднощна игра на покер – любимо, ако и в определен смисъл незаконно развлечение сред софийските бохеми (по това време хазартът е забранен). Лишеният от илюзии разказвач е известен журналист, който планира заедно с партньора си сложна схема, чрез която да изиграят и оберат противниците си. Това е стратегия, признава журналистът безцеремонно, която не се различава особено от писането на блестящи очерци на социалистически работници. И двете неща са продукти на измама, разигравана без морални скрупули, с цел да се спечели на всяка цена. „Въодушевявах се от процеса на фалшифициране“, казва журналистът, след което предлага личното си кредо: „свободата да приемам онези истини, които ми изнасят“. Краят обаче е изпълнен с горчива ирония: разказвачът губи играта и голямо количество пари, защото партньорът му тайно се е съюзил с един от противниците.

Въпреки декадентската си тема и цинична откровеност, Портретът на моя двойник не е забранен в България и намира широка публика. Марков все повече изпитва границите на позволеното, но в същото време не се притеснява да продължава работа за истеблишмънта и неговата пропагандна машина. Подписва договор да напише роман за „дейностa на органите на Министерството на вътрешните работи в борбата с престъпността“ и пиеса за „борбата на органите на Държавна сигурност с враговете на Родината“ (нито един от тези проекти не е реализиран), а заедно с няколко други широко известни автори е натоварен със задачата да работи върху сценария на онова, което ще се превърне в най-популярната телевизионна поредица от този период, На всеки километър, в която се прославя комунистическото партизанско движение в България.

Но времето на Марков като официално толериран писател започва да изтича. Романите му продължават да се продават и не се критикуват директно, но пиесите попадат в друга категория. Публичният характер на театъра – неговата визуална непосредственост и възможността за игрова амбивалентност – привличат нежелано внимание от страна на властите. Огромният му успех също е причина за завист сред определени мощни членове на интелигенцията, които започват да използват всяка възможност, за да сеят съмнения и слухове относно политическата надеждност на писателя. През 1967 пиесата му Да се провреш под дъгата, разказваща за очакващите края си пациенти в санаториум за туберкулозни (като младеж Марков прекарва значително време по такива места), е снета от програмата на тринадесетото представление в Театъра на народната армия в София. На режисьора и петима от актьорите е наложена забрана да работят в София, като всички те са изпратени в Бургас. Година по-късно доклад на Съюза на писателите окачествява пиесата като „идеологически неустойчива“, а секретарят на Централния комитет на БКП Венелин Коцев обявява: „Няма никакво съмнение, че подобни пиеси не могат да съдействат за правилното възпитание на народа“. Фронтът срещу Георги Марков е открит.

Но изпадането на Марков в немилост се дължи както на неговата все по-засилващата се творческа независимост, така и на стечение на историческите обстоятелства и промяна на идеологическия климат. Реакционната, консервативна политика на Леонид Брежнев, заменил Никита Хрушчов като водач на Съветския съюз през 1964, постепенно се процежда и до България, най-близкия спътник на Кремъл. Идеологическият контрол над интелигенцията из целия Съветски блок започва да се затяга, а много от либералните политики от миналото са отменени. С Брежневото премазване на Пражката пролет през август 1968 идва и краят на толерантността към всичко, което наподобява критика зад Желязната завеса. В Чехословакия писатели като Вацлав Хавел, Павел Кохоут и Лудвик Вацулик разпалват дискусии за реформиране на социалистическата система („програмата на социализма“, пише Вацулик в известния си манифест от 1968, „Две хиляди думи“, „попадна в ръцете на недобри хора“). Българският режим, също като тези в Полша, Източна Германия и Унгария, е готов да направи всичко, което е по силите му, за да не позволи на подобен ревизионизъм да пусне корени на собствена почва.

Марков продължава да се развива все по-силно като писател, но заедно с това се сблъсква и с все по-големи политически трудности. През 1969 документалната му пиеса Комунисти, поръчана в чест на двадесет и петата годишнина от установяването на комунистическо управление в България, не е официално поставена на сцена, след като е разкритикувана. В хода на подготовката за пиесата Марков получава ограничен достъп до архивите на МВР и умело използва откритията си, за да представи реални образи на партизани: изправен пред екзекуция, един от героите моли за чаша вода; друг признава, че се е присъединил към партията от самота. В същността сиКомунисти демитологизира героичната реторика на официалната партийна история. Друга една от пиесите на Марков, Аз бях той – комедия от грешки в стила на гоголевския Ревизор – се основава на реалната история на фабричен работник, който бързо се издига, след като е припознат по погрешка за роднина на министър. Пиесата е временно спряна – и никога не е подновена – след генералната репетиция. По време на антракта офицер от ДС идва при писателя и го пита: „Абе, ти каква чешка пиеса си написал?“ Марков върви все повече към ръба на пропастта.

* * *

„Трябваше да се махна, да се опомня, да се разбера и да реша какво да правя, защото животът върви и аз все още имам илюзията, че трябва да направя онази истинска, дълбоко субективна, но честна картина на времето, в което съм живял“, пише Марков до близък приятел през септември 1969, пет месеца след заминаването си от България. „Трябваше отново и категорично да се запитам – защо пиша и какво да пиша. Всъщност това е основният въпрос на живота ми“. Марков решава да замине след генералната репетиция на Аз бях той, но без дефинитивни планове да остане завинаги в чужбина. В началото се установява в Италия, в дома на брат си – филателист, който е забягнал шест години преди това – докато се опитва да реши какъв да бъде следващият му ход. Няколко месеца преди това е получил писмо от Петър Увалиев, известен български емигрант, популярен под псевдонима Пиер Рув, който му предлага да опитат да заснемат филм по последната новела на писателя, Жените от Варшава. Увалиев, искрен почитател на творбите на Марков, е работил с Карло Понти и Микеланджело Антониони върху Фотоувеличение и разполага с всички необходими контакти. Марков успява да се срещне с италиански режисьори, включително и с Федерико Фелини, но киноиндустрията се намира във временна криза и парите са оскъдни. През лятото на 1970, по съвет на Увалиев, Марков заминава за Лондон, но мечтите му за филм не се сбъдват и там. Без пари и бъдеща перспектива, той започва да сътрудничи на българската секция на BBC, представяйки културни събития, първоначално на свободна практика, а по-късно и като редовен кореспондент.

Междувременно, в България кампанията срещу него се вихри с пълна сила. Макар че все още пътува с валиден паспорт и не прави никакви компрометиращи политически изказвания против правителството, пиесите на Марков са свалени от сцената една подир друга, а той самият е уволнен от редакторския си пост в Народна младеж. Марков не толкова избира изгнанието, колкото е принуден да го приеме. Към 1971, когато е вече ясно, че няма да се завърне, е изключен от Съюза на писателите. Книгите му са конфискувани от всички библиотеки и книжарници, а името му е изличено от обществени архиви и филмови надписи. Последният човек, който го споменава в печата като „най-голям белетрист в нашата страна“, литературната критичка Розалия Ликова, бързо е изключена от Съюза на писателите и уволнена от преподавателското си място в Софийския университет. Както един пражки книжар казва на приятел на Марков, който е търсел творби на Павел Кохоут след края на Пражката пролет, „Имаше такъв, но сега го няма и никога не го е имало“.

Но Марков отказва да изчезне. Бързо научава английски и се утвърждава като мощно присъствие в BBC. Към края на 1971 става и редовен сътрудник на българската секция в Deutsche Welle, западногерманската международна медия. Радио-есетата му започват да стават все по-политически по тон и съдържание. Двойникът на Марков, авто-цензорът, започва да изчезва и литературните му дарби – острото око, феноменалната памет и ярката проза – започват втори живот. Бързо си създава име с петнадесетминутните си репортажи по Deutsche Welle, разказващи за българската култура и политика. Въпреки първоначалното желание на българските власти да го игнорират, нарастващата активност на Марков ги кара да вземат мерки и да го осъдят задочно на шест години и шест месеца затвор, като една от мотивациите за присъдата е „вражеското му отношение към установените порядки в нашата страна“.

„Наистина съм щастлив от пътя, който избрах, колкото и много да ми струва това“, пише Марков от Лондон на бившата си българска съпруга, Здравка Лекова. „Нито за секунда не съм съжалявал и не съжалявам за псевдолитературния си живот у нас, за мнимото щастие на писателско парвеню. Може би ме чакат много тежки и мизерни дни, може би да ми провърви, но най-важното за мене е, че аз наистина ще си напиша произведенията, които искам да напиша, без да се съобразявам с когото и да е.“

Марков продължава да пише и за сцената. Архангел Михаил, великолепна абсурдистка пиеса за доктор и милиционер, изгубени в гората, сравнима в най-добрите си моменти с работите на Бекет и Йонеску, получава една от трите първи награди на Единбургския международен фестивал през 1974. На следващата година Марков се жени за своя колежка от BBC, Анабел Дилк, като скоро им се ражда дъщеря. Малко по-късно Марков ще започне да работи заедно с приятеля си Дейвид Филипс, британски писател, върху роман на английски език, Достопочтеното шимпанзе, в който се осмива британския политически живот. Но онова, което го поставя на пътя към литературното безсмъртие – и физическото унищожение – са поредицата от есета за Радио Свободна Европа, събрани по-късно в книгата Задочни репортажи за България.

* * *

Задочни репортажи се излъчват ежеседмично от ноември 1975 до юни 1978 в общо137 предавания. Марков усвоява директен, ясен и безкомпромисен стил, като сваля дисидентските маски на боязлива алегория и заобикалки и описва живота „такъв, какъвто е“, открито признавайки предишната си роля в системата. Тази поразителна честност е най-ценното качество на предаванията му. Чрез живи човешки портрети и прости истории от миналото си, Марков постига комплексна философска визия, която демистифицира социалистическа България и разкрива тъмните страни на тоталитарното ѝ съществуване. Той описва грандиозното – и в края на краищата неуспешно – изграждане на плавателен канал в планинска София; трудностите при получаването на паспорт за пътуване в чужбина; параноята („врагоманията“), която оправдава съществуването на режима; невидимите животи на проститутките; дребнавото, удобно съществуване на българската интелигенция.

В своята скорошна История на българската литература, литературният критик Светлозар Игов нарича Задочни репортажи „най-значимият засега публицистично-художествен документ за българската тоталитарна действителност“. Ако Александър Солженицин прави дисекция на съветския режим отдолу, като жертва на ужасяващите сталински лагери, Марков извършва нещо подобно отгоре, от позицията на човек, който е познавал интимно българския партиен елит. Творчеството му има някои близки прилики с това на Милован Джилас, който разкрива привилегирования живот на югославските политически бюрократи в книгата си Новата класаот 1957, за което и отива в затвора.

Тоталитарната ера, която Марков описва, е различна от тази на Солженицин. Макар и да отделя внимание в няколко есета на жестокия сталинистки период в България от 1944 до 1956 (свидетел на който става като тийнейджър и студент), с неговата насилствена колективизация, безразборно насилие и съпровождащ го страх, основното му внимание се съсредоточава върху последвалия период на либерализирани политики от 1956 до 1968, когато властта и самото съществуване на режима не зависят вече от упражняването на безразборен физически терор, а функционират много по-фино, чрез широко разпространени, повсеместни форми на социална и материална корупция. Българският тоталитаризъм се превръща в монотонен и прозаичен, без разтърсващи травматични събития или катаклизми, без социални вълнения, сравними с ония от Унгария през 1956, Чехословакия през 1968 или Полша през 1968 и 1980. Липсата на смутове и организирани дисидентски движения е сама по себе си вече симптом за социална корозия.

Корупцията и непотизмът, които проникват във всички сфери от действителността, опитът да се контролират интелектуалците и населението чрез феодална система на привилегии, основаваща се на идеологическо раболепие или лични връзки – такава, при която индивидуалната стойност и талант нямат почти нищо общо със социалното издигане – са в основата на може би най-голямото престъпление на режима: производството на посредственост. Това е постоянно повтаряща се тема в Задочни репортажи:“Най-отличителната черта на социалистическия кариерист, без значение дали той е в производството, културата или администрацията, е неговата посредственост“. На друго място Марков говори за функционерите на комунистическата партия като за „дебели хора с тромави мозъци и груби маниери, които живеят живота на гоголевски губернатори в затънтена руска провинция“. Българският лидер, Тодор Живков, е нарицателният функционер: „не особено интелигентен малък диктатор… с естетическите разбирания на някогашен фелдфебел“. Макар и на моменти саркастичен, Марковият портрет на Живков, е удивително обективен. Той разпознава силните качества на Живков, неговата „несъмнена природна интелигентност, бърза съобразителност и великолепна памет“, но в края на краищата вижда в него посредствена личност, не по-различна от „местния пощенски началник, я учител в прогимназията, я един от хората на общината или местния агроном“, който по погрешка е получил водачеството на цяла една страна.

Но посредствеността е характерна не само за партийните бюрократи. Принудени да живеят в условия на произвол, изкуствени норми на производство, изисквани от командната икономика в съветски стил, сравнително ниско заплащане и отрицателния пример на един некомпетентен партиен елит, открито обиращ държавата, обикновените българи бързо усвояват уроците. „Трудовата корупция беше вследствие от нравствената корупция, безмилостно насаждана от най-горното ръководство“, заключава Марков. Да се работи започва да се смята за робия, признак на нисък статус, където за концепции като качество и ефективност няма почти никакво място. Подкупите се превръщат в нормална практика. Обществената собственост става ничия и почти всички – от най-висшия чиновник до най-обикновения работник – се опитват да извличат лични облаги от позициите си, често използвайки идеологията като прикритие. Ако оставим настрана официалната социалистическа реторика, България си остава дълбоко материалистическо общество, в което консумацията и култът към вещите – особено дефицитните, произведени на Запад стоки – стоят над всичко останало. „Мога само да кажа, че не зная друго общество с по-определен дребнобуржоазен облик от това на управляващата комунистическа партия“, пише Марков.

В своите радио-есета за Свободна Европа Марков отделя значително място и на културния живот в България – тема, която познава отблизо. Писателите са „официално упълномощените фалшификатори на режима“, които преобличат тоталитаризма в благоприлична премяна. В резултат от това изкуството е заместено от псевдо-изкуство, а работата от псевдо-работа, както и всяка друга сфера от човешката дейност в България. Това е свят на показности, в който един безсмислен, ритуализиран език обгръща и най-обикновените събития – лъжа, която хората често разпознават като такава, но приемат въпреки това. Конструирането на тоталитарната реалност е, в определен смисъл, един вид национален театър, доброволен отказ от недоверие. В едно есе за националните манифестации в София, Марков описва как сред знамената и портретите на комунистическите водачи, група кожарски работници крещят смехотворния лозунг „По-ве-че ко-жи за пар-ти-я-та!“ Подобно на известното описание на Вацлав Хавел (от „Силата на безсилните“) на зарзаватчията, който окача във витрината на магазина си плакат с надпис „Пролетарии от всички страни, обединявайте се!“, просто за да демонстрира верността си към системата, тук българските кожари – и всички останали, включително и работниците – грижливо потвърждават марксистката си надеждност, без да се ангажират с намиращата се зад нея идеология. Както Хавел отбелязва: „Не е задължително отделните хора да вярват във всички тези мистификации, но трябва да се държат така, сякаш че го правят… Не е нужно да приемат лъжата. Достатъчно е просто да са приели живота си с нея и в нея. По силата на самия този факт те вече подкрепят системата, осъществяват системата, правят системата, са системата“.

И макар че Марков винаги се е гордеел с мисълта, че е критик на режима, а за известно време дори е вярвал наивно, че би могъл да подпомогне неговото реформиране, в края на краищата той разбира, че трябва да направи избор между твореца и неговия зъл двойник, пропагандиста, защото не може да бъде и двамата едновременно. „Ако вие сте имали някаква идея за себе си, ако сте си мислили за едно, а откривате как бавно и безпощадно се превръщате в нещо съвсем друго, тогава вероятно настъпва мигът, в който искате да счупите или огледалото, или главата си“, пише той вЗадочни репортажи, описвайки причините, поради които напуска България. „Затова тук не става и въпрос за проявена гражданска честност или доблест, а само за собствено чувство за непоносимост“.

* * *

„Защо членовете на Политбюро не ходят на събрания в четвъртък?“, гласи български виц от късните 1970. „Защото слушат Георги Марков по Свободна Европа“.

Радио Свободна Европа е най-важният финансиран от САЩ предавател в Европа по време на Студената война, и макар в началото да е поддържан – тайно – от ЦРУ за целите на американската пропаганда, информацията е изнесена в публичното пространство и връзката приключва през 1972. Чрез по-голяма прозрачност в операциите си РСЕ постепенно се превръща в най-добрия алтернативен източник на нецензурирани новини и коментари за хората, живеещи зад Желязната завеса, предавайки на няколко различни езика, включително и български. Долавяйки заплахата за собствения си монопол върху информацията, социалистическите правителства се опитват да заглушават честотите на РСЕ или физически да ограничават радиоприемниците така, че да не могат да приемат на къси вълни, но тези опити се оказват напразни. Милиони хора из целия съветски блок намират изобретателни начини да слушат западни предавания и РСЕ е сред особено предпочитаните.

Трудно е да се преувеличи ефекта върху българската общност, у дома и в чужбина, на поредицата Задочни репортажи за България по РСЕ. „Той създаде висококачествена литература с европейски измерения. Георги беше като комета, която освети тъмното небе“, припомня си Димитър Бочев, един от най-близките приятели на Марков, отговарящ за предаването Контактив РСЕ, която излъчва есетата на Марков. „Бях толкова вдъхновен от Задочни репортажи, че дори не се осмелявах да коригирам правописните грешки“. Според едно изследване, проведено по онова време, те са повишили популярността на РСЕ сред българската публика с около 60 процента.

Още през 1971 ДС отваря досие на Марков под псевдонима „Скитник“, но в хода на времето, с все по-антисистемните писания на автора, режимът в София става по-агресивен. Към средата на 1970-те Марков вече работи за три западни радиостанции: BBC, Deutsche Welle и Свободна Европа – и трите считани от режима за прокарващи „идеологически саботаж“, може би най-тежкото възможно престъпление в една комунистическа страна. Таен доклад на ДС от 1976 нарича Марков „‚тежката артилерия‘ на идеологическата диверсия, провеждана от противника чрез радиопропаганда“. И понеже Марков често настоява, че реформирането и евентуалната промяна на българския режим могат да бъдат започнати единствено от управляващия елит в Москва и София, ДС смята, че предаванията му биха могли да създадат предпоставки за появата на дисидентство сред българската интелигенция. Критиците на режима получават известни протекции през 1975, когато много от съветските съюзници – сред тях и България – подписват Хелзинкските споразумения, които, освен че гарантират териториалната цялост на държавите, включват и гаранции за основните човешки права и свободата на мисълта. Споразуменията не са договор и като такива не обвързват подписалите страни строго, но начина, по който в тях се говори за човешки права и свободи е подхванат от източноевропейските дисиденти, които се борят срещу потисническите си правителства, които пък в отговор изнамират още по-заобиколни пътища да смазват съпротивата им.

Съветският съюз решава да се освободи от непокорни писатели като Йосиф Бродски и Александър Солженицин, като ги прогонва от страната (през 1972, и 1974, съответно). България няма такава възможност: Марков вече е в чужбина, извън досег и контрол, и не може да бъде нито купен, нито хвърлен в затвора. За малка страна като България, той започва да се превръща в огромна политическа пречка.

* * *

През 1973 секретен меморандум на Политбюро на БКП упълномощава ДС „да планира, подготвя и извършва на територията на капиталистическите и развиващите се страни остри агентурни-оперативни мероприятия срещу обекти на противника и лица, които се занимават с активна вражеска дейност или са извършили престъпления срещу НРБ“. „Остри операции“ е евфемизъм, с който българското разузнаване нарича акции като отвличания и убийства. Само година по-рано ДС е подписала съглашение за взаимопомощ с КГБ, която обещава да предоставя на българските си колеги различни устройства, предназначени за убиване, включително и контролирани чрез радиовълни взривни мини, уреди за „безшумно, механично изхвърляне на специални игли“ и „силни и бързо действащи отрови“.

Малко вероятно е ДС да е планирала убийството на Марков още по това време, но други българи вече са били осъдени. В архивите на ДС са открити оцелели документи, описващи плановете за убийство на Борис Арсов – български невъзвращенец, който се е установил в Дания, където публикува бюлетини, критикуващи режима на Живков. Той е сравнително дребна фигура в емигрантската общност, но властите в София се чувстват достатъчно застрашени, за да наредят ликвидацията му. Разглеждат се няколко различни смъртоносни оръжия, сред които ножове, твърди предмети и отрови. Макар че опитът за убийство не сполучва, в края на краищата Арсов е отвлечен от агенти на ДС и през 1974 изправен на съд в България, след което е намерен обесен в килията си няколко месеца по-късно.

ДС крои планове да „компрометира и неутрализира“ Марков още от 1975, но решението за убийството му най-вероятно е взето през 1977, когато става все по-ясно, че той няма да прекрати предаванията си по радио Свободна Европа, последните от които са навлезли в много опасна територия: личността на Живков. В книгата си Първо управление: моите 32 години на разузнаване и шпионаж против Запада (1994), Олег Калугин, бившият шеф на контраразузнаването към Първо управление на КГБ предоставя подробен разказ от първа ръка за плановете за убийство на Марков. Според Калугин, през ранната 1978 българското Министерство на вътрешните работи, по заповед на Живков, изпраща до Съветите молба „да ни се помогне… при физическото отстраняване на Марков“. (В книгата си от 1990КГБ: История отвътре, Олег Гордиевски, резидент и шеф на лондонското бюро през късните ‘70 г., също потвърждава помощта на Комитета в случая с Марков). И макар че Юрий Андропов – тогавашен шеф на КГБ и бъдещ лидер на Съветския съюз – първоначално се противопоставя, поради личната си неприязън към политическите убийства, в края на краищата службата предлага техническа помощ, при условие да не бъде замесвана директно в убийството. От КГБ предоставят на българите три различни опции за елиминирането на Марков: отровен гел, който, приложен върху кожата, води до инфаркт; отрова, която се смесва с храна или питиета; миниатюрна отровна сачма, която може да се изстреля директно в тялото.

Междувременно, българското Външно министерство привиква британския посланик в София, за да протестира срещу предаванията на Марков и критиките му срещу Живков, като предупреждава, че ако англичаните не го спрат, „то нашата страна ще бъде принудена да предприеме необходимите за целта мерки“.

Марков не е в неведение за опасността. Чрез познат на брат си в Германия той е получил предупреждение, че ДС може да извърши покушение срещу живота му. Първоначално не иска да повярва, като смята, че българите не биха рискували международен скандал – но с хода на времето сигналите стават все по-настоятелни и той започва да се чувства все по-застрашен. Яде само вкъщи и избягва да пие на обществени места; държи плановете си за пътувания в тайна и винаги е нащрек. Но всички предпазни мерки се оказват напразни. Около 6:30 сутринта на 7 септември 1978, докато е на работа в сградата Бушхаус в Лондон, Марков излиза за малко, за да паркира колата си на по-добро място. По една случайност това е рожденият ден на Живков. Близо до автобусната спирка на Уотърло Бридж непознат човек се сблъсква с него и Марков усеща убождане в задната страна на дясното бедро. Когато се обръща, той вижда как непознатият се навежда, за да вдигне чадъра си. Той все още не знае, но току-що е бил прострелян с миниатюрна, милиметър и половина отровна сачма от платина и иридий, съдържаща мъничко количество отрова, най-вероятно рицин – високо токсичен растителен гликопротеин, който се добива от рициновото растение. Смята се, че чадърът е бил само за отклоняване на вниманието и че сачмата е била изстреляна от устройство подобно на писалка. Четири дни по-късно, въпреки усилията на британските доктори, Георги Марков издъхва. Той е на 49 години.

* * *

„Ако вие днес сте герой, утре може да сте предател, вдругиден могат да ви обесят, а още по-вдругиден — да ви реабилитират и издигнат паметник“. Тези пророчески думи са от увода към Задочни репортажи. В края на декември 1989, един месец след дворцовия преврат, чрез който Тодор Живков е отстранен от властта и комунистическите режими из източна и централна Европа се срутват един след друг, името на Марков се появява отново в България. Членството му в Съюза на писателите е възстановено посмъртно, а основното му произведение, Задочни репортажи за България– публикувано за пръв път в Цюрих през 1981 – е официално препубликувано в София през лятото на 1990, при първоначален тираж от 70,000.

„Задочни репортажи притежаваха същите журналистически страст и сила като Архипелаг Гулаг“, спомня си Георги Борисов, писател и редактор, който помага за връщането на творчеството на Марков обратно в родната му страна след политическите промени и написва увода към първото българско издание. „Книгата на Солженицин беше по-конкретна, пълна с документи, докато тази на Марков беше мемоарна, но въпреки това реален документ за онова време. Той не ползваше словесни арабески, а представяше нещата такива, каквито бяха. Задочни репортажи има за българите същото значение, каквото Архипелаг Гулаг има за руснаците“.

Но след първоначалния пост-комунистически взрив на интерес към Марков, името му странно и необяснимо започва да потъва обратно в тресавището на забравата. Макар че първият демократично избран президент на страната, Желю Желев, посещава гроба на Марков в Англия през 1991, като обещава да помогне за разплитането на мистерията около убийството му, българските разследвания бързо стигат до задънена улица. Основната трудност се състои в това, че досиетата на Марков – солидни 16 тома – са били незаконно отстранени от архивите на ДС през януари 1990 и скрити или изгорени. Това е само част от по-голямата кампания на комунистическите служители да заличат всички следи от престъпленията на бившия режим. През първите месеци след смяната на режима, 134,102 (или 40,3 процента) от архивните единици в Министерството на вътрешните работи са системно унищожени, натоварени на камиони през нощта и закарани за изгаряне в металургична фабрика близо до София. Други 10,000 до 20,000 досиета от Първо управление на ДС, бившето контраразузнаване, което е наредило убийството на Марков, също са обявени за липсващи.

Българските власти скоро започват разследване около изчезването на архивите на „Скитник“. Обвинения са отправени срещу генерал Владимир Тодоров, последния шеф на Първо управление и неговия колега генерал Стоян Савов. Но Савов се самоубива два дни преди началото на процеса. Тодоров забягва за кратко в Съветския съюз, където неговият приятел, Владимир Крючков, шеф на КГБ, все още е силен – но след неуспешния опит за преврат на Крючков срещу Михал Горбачов през август 1991, Тодоров е принуден да се върне в България. В края на краищата той е намерен за виновен и осъден на десет месеца затвор, но продължава да отрича каквото и да било закононарушение до края, твърдейки, че е унищожил досиетата на Марков защото те „не съдържаха нищо важно“.

Разследването на убийството на Марков продължава въпреки това. И макар че основните досиета вече липсват, все още е налице голямо количество косвени улики, както и информация, разпиляна из архивите на ДС – в годишни отчети, меморандуми и бележки – които показват категорично, че Марков е бил убит по заповед на комунистическата партия. Всъщност, две седмици преди убийството на Марков, същия метод е бил изпитан в Париж срещу Владимир Костов, друг враг на режима на Живков и биваш служител на ДС. Костов оцелява, ако и само след тежко боледуване; също такава миниатюрна сачма по-късно е извадена от тялото му. „В хода на изследванията на архивите бяха установени факти, които ни дават основание да се направи извода, че Георги Марков е бил убит от Първо главно управление като изпълнение на решение на секретариата на ЦК на БКП по отношение на вражеската емиграция“, казва Коста Богацевски, бивш заместник-следовател, който е работил по случая през ранните ’90 г. (Бившият главен следовател, Богдан Карайотов, междувременно е вече починал). Въпреки това няма достатъчно директни улики, за да могат да се повдигнат обвинения срещу конкретни личности, а българският съд не разполага с правомощията да даде под съд цяла една политическа система.

Ясно се очертава само профила на една личност: Франческо Гулино, с псевдоним „Пикадили“ – италианец с датски паспорт, който е бил вербуван като агент на ДС през 1971, след като е бил арестуван за контрабанда на дрога и твърда валута в България. Поставен под прикритие като търговец на антикварни предмети в Копенхаген, Гулино е посетил Англия на няколко пъти за разузнавателни мисии през 1976 и 77, и е възможно да е бил в Лондон през септември 1978, когато Марков е убит – голяма част от информациите относно действията му през тази последна година са изличени от досието му в ДС. С помощта на датската полиция и Скотланд Ярд, Гулино, който все още живее в Дания, е бил разпитван през 1993, но не е арестуван, тъй като българският главен прокурор по онова време, Иван Татарчев, отказва да предаде съответните документи от досието на Гулино, позовавайки се на „липсата на споразумение за законово сътрудничество“ между България и Дания, както и „причини, свързани с националната сигурност“. Това де факто поставя и края на международните опити за сътрудничество, макар че Скотланд Ярд (която работи по случая от 1978 насам) и българските органи продължават да полагат спорадични усилия години след това. Междувременно Гулино изчезва.

* * *

Там, където разследването удря на камък, един български журналист успява да направи пробив. В продължение на повече от двадесет години Христо Христов работи непрестанно за разкриването на българското тоталитарно минало и неговите многобройни престъпления. Автор на няколко книги, сред които критическа биография на Тодор Живков, изследване за българските концентрационни лагери, както и анализ на катастрофалните икономически политики на комунистическата партия, Христов е посветил значителна част от кариерата си на случая Марков. Авторитетното му документално изследване Убийте „Скитник“, публикувано в България при голям медиен отзвук през 2005 (наскоро съкратен вариант се появи и на английски), си остава основният и най-изчерпателен източник на информация относно живота и смъртта на Марков. След години неуморно четене на наличните архиви на ДС, множество интервюта, искания за достъп до информация (включително и чрез съдебни дела, ако не е имало друг начин), Христов е успял да реконструира прилежно, парче по парче, мистериозния пъзел на случая Марков. В хода на работата си е получавал анонимни заплахи, апартаментът му е бил разбиван на три пъти, но той продължава упоритото си издирване, опитвайки, по собствените му думи, да запълни „вакуума на паметта“.

Едно от големите предизвикателства за възстановяването на паметта за Георги Марков е продължаващата кампания за дезинформация и очерняне на името му. Слуховете, че той е бил таен агент на ДС в Лондон или дори двоен агент за ЦРУ и MI6 циркулират още от времената преди 1989 – това е обичайната тогавашна стратегия срещу противниците на режима, предназначена да ги дискредитира в очите както на почитателите, така и на враговете им – но клеветническата кампания срещу Марков продължава и след политическите промени в България. Книги като Кой уби Георги Марков (1994) на Владимир Береану и Калин Тодоров, както и Убийте котката на Георги Марков (2006) на Ангелина Петрова, прокарват идеята – основаваща се основно на слухове и клюки – че Марков е работел за ДС. (Както Береану, така и Петрова междувременно бяха разкрити като бивши агенти на ДС). Книгата на Петрова в частност е личностна атака срещу Марков, която се опитва да го представи като егоистична, нечестна личност, женкар, чието творчество не притежава никаква литературна стойност. Авторката прави предположението, че Марков може да е бил убит от ЦРУ, или че смъртта му изобщо не е била убийство: може и да е умрял от сепсис, предизвикан от котешко одраскване, или дори от чума.

Христов категорично отхвърля подобни конспиративни теории, както прави и Коста Богацевски, който в хода на криминалното разследване е разпитвал под клетва десетки бивши служители на ДС. „Не съществуват документи и няма никакви доказателства, които да показват, че Георги Марков е бил агент на ДС“, казва Богацевски. „Тези твърдения са недостоверни и целият да се отклони вниманието от това, което е направено“.

Въпреки безспорните свидетелства, директни и индиректни, които излизат на бял свят във връзка с убийството на Марков, спекулациите относно ролята му на политически дисидент и писател продължават да се множат из българското публично пространство и Интернет-дискусии. Мненията са остро противоположни, и то не винаги по политическа линия, като едната страна обвинява Марков, че е бил предател или подмилкващ се служител на режима, а другата го превъзнася като национален герой и защитник на ценностите на истината и свободата. Двата живота на Марков – първо като член на официалната интелигенция, а по-късно като неин гръмогласен критик в изгнание – подхранват по естествен начин подобни разделения, но освен това те говорят и за сложността на човешката психика и естеството на режима, както и за неведомите пътища на човешкото съществуване и лично развитие – неща, които никога не могат да бъдат сведени до прости противоположности. Биографията на Марков е свидетелство за естеството на една система, която по изкуствен начин размива разграниченията между идеологическите изисквания и индивидуалното желание, като по този начин прави самоизмамата да изглежда като естествен избор. Може би най-голямото постижение на Марков се състои в разкриването на различието между тези две неща.

Преди всичко обаче, поляризираните дебати около фигурата и наследството на Марков, разкриват разнопосочното национално отношение към историческото наследство на българския тоталитарен режим като цяло. Както Тони Джуд проникновено отбелязва в забележителната си книга След войната: „разделителната линия по време на Студената война преминава не толкова между Изтока и Запада, колкото вътре в Източна и Западна Европа… Между онези, за които комунизмът е донесъл практически социални преимущества под една или друга форма, и онези, за които той е означавал дискриминация, разочарование и потисничество“. Бидейки абсолютния инсайдер, а след това абсолютния аутсайдер, Марков показва, че това разграничение преминава и вътре в самия него.

Разбира се, както често той сам отбелязва в Задочни репортажи, една съществена част от българското население е получила материални предимства и социални привилегии от комунистическата система, при условие, че същите тези хора са били готови да се разделят с основните си права и да се въздържат от открита критика. За средния български гражданин животът е бил ако не задоволителен, то поне спокоен и лишен от събития, един вид послушно бъхтене според предписани правила. За много други обаче животът е бил точно обратното: изпълнен с физическо и психологическо насилие, преследвания и ежедневни жестокости. В този смисъл, Георги Марков, първоначално официално лице, а след това жертва на комунистическия режим, обединява в себе си противоречията на цяла една епоха.

* * *

„Няма единна памет за комунизма и няма национален консенсус по отношение оценката за миналото“, казва Ивайло Знеполски, български философ и директор на Института за изследване на близкото минало – една от малкото организации, които се занимават активно с историята на комунизма в страната. „Паметта за комунизма в България е един голям неразрешен проблем, което си вижда и от политиката на държавата през последните 25 години преход, независимо от цвета на правителствата.“

Докато консенсус за комунистическото минало много трудно може да бъде постигнат – историята е многоцветна арена, изградена от милиони лични преживявания, които често се намират в противоречие едни с други и не могат да бъдат лесно помирени – то българските пост-комунистически правителства носят вина за активното потискане на паметта и разследванията на престъпленията от миналото. Настоящото правителство продължава тази политика и отказва официално да признае ролята на България в убийството на Марков. Когато миналата година държавният прокурор реши да закрие разследването, той цитира не само закона за давност, но хвърли сянка на съмнение и върху досегашните доказателства, че Марков е бил убит от ДС. Както и в много други страни в целия бивш Съветски блок, политическите промени в България през 1989 бяха поставени в ход отвътре, от членове на комунистическата партия и ДС, които често използваха позициите си, за да извлекат възможно най-добри облаги за самите себе си, роднините и приятелите си. Политическото управление в името на народа беше просто трансформирано в лична икономическа власт, като обществената собственост беше често, и най-вече по криминален път, приватизирана от елита. Всъщност новата политическа и икономическа класа днес е съставена предимно от хора, които имат преки или косвени връзки със стария комунистически режим. А, както Оруел е знаел така добре: да се контролира настоящето означава да се контролира миналото и, което е още по-важно, бъдещето.

„В България нямаше реална декомунизация, нямаше лустрация, и секретните досиета на ДС бяха отворени много късно, за да се постигне този контролиран преход към демокрация“, казва Христо Христов. „Но в края на краищата обществото все още се управлява от същия механизъм, при който бившите членове на ДС винаги присъстват – в политиката, в икономиката, в медиите. Това е причината, поради която ние нямаме памет за Георги Марков. А паметта за Марков липсва, понеже няма памет за жертвите на комунизма като цяло“.

Миналата година центърът Хана Аренд в София проведе социологическо проучване за познанията на младите българи за тоталитаризма в Европа и у дома. Отговорите на респондентите, на възраст между 15 и 35, са стряскащи: 79 процента не са чували за Гулаг; 67 процента не са чували за Желязната завеса; 51 процента не знаят причините за смъртта на Марков, а 89 не знаят нищо за книгата Задочни репортажи за България.

Българската криза на историческа памет едва ли засяга единствено младите хора, особено що се отнася до литературните произведения на Марков. Повечето възрастни в наше време знаят името му, но само във връзка с убийството. Малцина са чели есетата или романите му и само най-големите книжарници в София имат в наличност по една или две от книгите му. Много по-лесно е да се намери екземпляр от мемоарите на Тодор Живков, отколкото например отличните новели на Марков Портретът на моя двойник и Жените от Варшава. Творчеството му не се преподава в училищата. Марков дори няма паметник в София – само една малка паметна плоча, обикновено покрита от листа, на площад „Журналист“. Българинът, който би трябвало да има в националната си литературна и политическа история същото признание, каквото имат Бродски в Русия, Хавел в Чешката република и Милош в Полша, е захвърлен в кошчето на времето. След убийството му в чужбина, Марков е убит втори път, този път в родната си страна.

Едва през 2000-та година тогавашният президент Петър Стоянов награждава Марков с най-високото държавно отличие, Орден „Стара планина“, „за яркия му принос към българската литература, драматургия и публицистика и за изключителната му гражданска позиция и противопоставяне на комунистическия тоталитарен режим“. Това е един от малкото жестове на официално признание, които Марков получава в пост-комунистическата епоха.

Съдбата на Марков извън България не е много по-различна. Някои чужденци все още си припомнят историята за „убийството с чадъра“, но творчеството му е напълно непознато. Силно съкратена версия на Задочни репортажи излиза във Великобритания през 1983, а една година по-късно и в Съединените щати под името Истината, която уби, но книгата вече отдавна е извън печат. Рецензирайки я за Los Angeles Times, социалният историк Артър Уайнбърг пише: „Онова, което Джордж Оруел си представя в1984 за тоталитарното общество, Марков прави реално в спомените си за живота в България под болшевишко управление: терор, напрежение, потисничество“. Случайните вестникарски суперлативи настрана, енциклопедията на Колумбийския университет Литературна история на Източна Европа след 1945 дори не споменава името му.

„Правил съм няколко опита да публикувам творби на Марков, но почти всички бяха неуспешни. Не мога да разбера защо не се публикува нищо от Марков“, казва Стефан Цанев, близък приятел на Марков през 60-те и един от най-популярните драматурзи и историци в съвременна България. През 2001 Цанев пише въведението към събраните пиеси на Марков, но изданието е направено в ограничен тираж от 800 екземпляра и е почти невъзможно да се открие в днешна София, дори и сред търговците на редки книги. „Комунистите са наистина много добри при изличаването на миналото“, добавя Цанев.

Театрални постановки по пиесите на Марков също отсъстват. Театрите в София, които някога са се надпреварвали да поставят творбите му, днес не предлагат в репертоарите си негови пиеси. Едва миналата година Народният театър „Иван Вазов“ най-после направи камерна продукция на Да се провреш под дъгата под режисурата на Асен Шопов – същият, който е режисирал пиесата през 1967, когато правителството я спира и прогонва Шопов в Бургас. С бяла брада и решителни сини очи, лицето му прошарено от бръчки, режисьорът все още излъчва усещане за бунтарство. „Марков продължава да бъде избутван настрана и множество сили се опитват да попречат на популяризацията и общественото му признание“, казва той. „Но онова, което ще ви кажа аз е, че пиесата му заживява втори живот“.

И действително, билетите за представлението често са разпродадени. Действието на пиесата се развива в неугледен санаториум към края на Втората световна война, където, малко преди Съветите да поемат властта, няколко души – между тях доктор, философ, художник и земевладелец – очакват края си, заети с апатични разговори и цинични шеги. „Надеждата за някаква промяна е фалшива и благородните ви инстинкти са илюзия“, казва философът на доктора. „Всичко ще си остане точно същото, каквото е било винаги… същите хора, същото време, само декорите ще се променят“. Но всичко се променя, когато през нощта тайно довеждат нова пациентка – ранена партизанка, чиито гърди са пронизани от куршуми. Мъжете изведнъж се преобразяват, обличат новите си дрехи и започват да се грижат за нея. Но това настроение не се задържа задълго: в края на пиесата става ясно, че всеки от тях е изпратил тайно писмо до местната полиция, в което издава присъствието на партизанката.

* * *

Миналата година София беше белязана от ежедневни анти-правителствени протести против коалицията, водена от Българската социалистическа партия (горд наследник на БКП), първоначално разпалени от спорното назначение на 33-годишен медиен магнат със сенчесто минало за шеф на Държавната агенция „Национална сигурност“. По време на протестите творчеството на Марков преживя нещо като ренесанс. Вестниците често препечатваха негови есета. Социалните мрежи бяха пълни с линкове към творбите му, а на 7 септември 2013 – тридесет и пет годишнината от убийството му – няколко стотин протестиращи демонстрираха в центъра на София (някои от тях носеха чадъри), преди да коленичат за едноминутно мълчание пред Народното събрание. Някои сравняват важността на делото на Марков с онова на Едуард Сноудън. Манол Пейков – собственик на едно от най-големите български издателства – наскоро писа на стената си във Фейсбук: „Задочни репортажиза България на Георги Марков е най-задълбочената и всепроникващата от всички документални книги, разказващи за комунистическата епоха в България. Тя трябва да бъде прочетена от всеки, който иска да разбере защо живеем това, което живеем.“

През миналата година по Българската национална телевизия беше излъчен и документалния филм на германския режисьор Клаус Дексел Накаран да замлъкне: Георги Марков и убийството с чадър. Филмът представя отново някои от по-известните факти и теории около Марков, но основното внимание тук е насочено не толкова към самия писател, колкото към търсенето на предполагаемия му убиец, Франческо Гулино, с псевдоним „Пикадили“. Удивително, но след едно транс-европейско разследване, Дексел открива Гулино в малко градче в Австрия, където той все още работи като търговец на антикварни предмети. В малък апартамент, пълен със старини картини и статуетки, режисьорът сяда на канапе, за да интервюира Гулино. С черен кожен каскет на главата, остарял и малко разплут, Гулино отговаря на въпросите на развален английски и немски, като се смее нервно и гали кученцето си. Разговорът доста силно напомня за фарс, сякаш взет директно от някоя от абсурдистките пиеси на Марков:

Дексел: Бяхте ли в Лондон по времето, когато Марков беше убит?

Гулино: Възможно е.

Дексел: Съжалявате ли, че Марков е бил убит?

Гулино: Какво мога да направя?

Дексел: Но вие знаете истината.

Гулино: А защо трябва да казвам истината? Вие предлагате на другите собствената си истина, онова, което мислите, но действителната истина запазвате за себе си, нали?… И защо изобщо трябва да се казва истината? За какво? Толкова добре се живее с лъжи.

Дексел: Вие ли бяхте убиецът на Георги Марков или не?

Гулино: Нямам нищо общо с тази история… Съжалявам… Бих искал да можех да ви дам директен отговор… но… помислете за момент… ако аз бях убиецът, мислите ли, че щях да ви кажа? Вие вече знаете моята теория за истината… Малкото, което знам за този Макаров [sic] е, че… това не е нищо важно… Разбира се, че съм чел много версии. Някои се опитват да го представят за новия Пастернак или Солженицин, или нещо такова. Но той не беше такъв.

Преводът е авторизиран от господин Димитър Кенаров.

Източник

Димитър Кенаров е журналист на свободна професия, сътрудник на множество америкснаки издания, сред които Virginia Quarterly Review, the Nation, the Boston Review, Etiqueta Negra и др. Негови репортажи са включени в сборника Best American Travel Writing 2009.

Коментари (25)

- 24-04-2014|И това е коментар

За Георги и Жоржи

Хубаво и вярно, г-н Кенаров. Но! „изгнаник“ е неудобен някому за нещо мъж /понякога и жена/ възпитателно или наказателно, и във всички случаи принудително, натирен от някого на някакво – възможно най-джендемно, неприветливо и пустошно – място. Имперският Лондон, сакън, не влиза в тоя тъмен списък отколе и изобщо, затуй непочутият Георги Марков няма как да е бил изгнаник /производно на „гния“, „изгнивам“/, и в косвения смисъл на думата даже. Той е бил имигрант и емигрант, сиреч, „изселник“, който след гостоприемен престой в Цирндорф – немски бежански лагер -, става „заселник“ край бреговете на Темза; или, спроти партийно-административния тълковен речник на милостиво зачервените ханове от онова време, чисто и просто „невъзвръщенец“. Защото, драги ми далечни роднини, човекът просто е отпрашил, облечен в изгладени панталон и риза, седнал в сапунено-измито беемве с надлежна „изходна виза“ в малкия джоб, накъмто Запада. Въпрос на избор. Казвам всичко това на онези, които не обичат подробностите, защото съгледвачи ми донесоха, че около шатрата на сегашната ви ДУМА / Демократична Управа на Мърлявата Администрация/, се е навъртал до съвсем наскоро друг един Георги, размахващ ръждясала рапира, мустакат, върлинест гръмовЪржец, със затъкнат над лявото ухо божур, сорт „изгнаник“.

Георги Марков, мир на късолетието му, не е случайно име, което дълго още ще отстоява изстраданата си истина. Той може да бъде наречен всякакси, но изгнаник /така смятат и мързеливите ми съгледвачи/, кълна се в Тангри, просто не е бил. Бил е емигрант на полезна практика. Ако сте на друго мнение, кумисът си е ваш, „Мъже“ хуногури.

Ваш откровено, затова и налудничаво,

Чингиз Кан

24. о4.2014

Карл Луково

- 24-04-2014|Златко

Съдбата на Георги Марков, не ще съмнение, е добър повод да се замислим и върху колективната си, тоест национална съдба. Или, с други думи: защо винаги става така, че опитите ни за постигане на някакви върхове – били те в наука или изкуство – винаги водят до никъде. Защо така никога не успяваме да създадем и постигнем нещо, което да се забележи извън собствените ни граници, а понякога и вътре в тях? Казано възможно най-кратко: защо си оставаме невидими, най-често дори за самите себе си, колкото и да се напъваме?

Отговорът, който самият аз успявам да открия – банален до скомина – е че всичко това се дължи на националната отдаденост на отрицанието. Отрицанието, от детинското „няма пък!“, та чак до организираните от държавата убийства, което отрязва още от кълн всеки български стремеж да се излезе поне малко над обичайното за страната ниво на намусена посредственост. Отрицанието, което, дори и скрито под десетки словесни завъртулки и финтифлюшки, както в поредния празен и претенциозен коментар по-горе, си остава по принцип израз на все едно и също нещо: „Е няма пък да ти отдам почит, пък ако ще и камъни да завалят! Няма, няма, няма!“

Това, или – в най-добрия случай – „Имал си бол пари, платил си“…

И още нещо, което, предполагам, ще прозвучи неприятно за едно или друго ухо: убийците на Георги Марков съвсем не са просто „ония там изчадия, комунистите“. Убийците на Марков са същите ония, които преди това убиха хора като Алеко, Дебелянов, Яворов или Гео Милев. Все същите най-обикновени и по принцип „милеещи за страната си“ българи – което в тяхната собствена интерпретация най-вероятно означава „хората, които чистят градинката от бурени“. Все същият бай Ганьо, облечен в повече или по-малко власт. Или, ако не във власт, то в безпощадната озъбеност на колективното отрицание.

Или може би ще ми кажете, че онова, което се случва в днешна България, е по принцип по-различно? Различните престрелки в „интилектуалното пространство“, свързани с отрицанието на тоя или оня? Георги Господинов, Милен Русков, Владимир Зарев – колкото и малко да са добрите ни писатели днес, толкова пък по-непоколебима си остава колективната решителност да ги отричаме и отхвърляме. Също като всички други преди тях…

* * *

А между другото, ето адреса, на който могат да се намерят „Репортажите“ на Марков, плюс още една-две книги (толкова имаме, толкова даваме).

Георги Марков (автор – Читанка)

- 24-04-2014|Златко

С горното, разбира се, съвсем не искам да кажа, че търсенето на КОНКРЕТНИТЕ убийци на Георги Марков няма смисъл. Казвам просто, че не виждам особена промяна в колективните умонагласи между онова време и сегашното, това е всичко…

- 24-04-2014|И това е коментар

Лошо няма, велики Издателю. И аз съм ощетен от черната непризнателност на четящите, но не се гневя на техните мисли; и аз съм плешив; и аз пи-шуркам, така че, не се гневи на такива като теб и мен, а на нямото пренебрежение към мненията ни. Отегчен съм от всички спечелени битки, повярвай ми. Затова, отдели малко време и прочети още веднъж какво съм казал. Разбери – най-сетне! -, че война се води с всички средства. Мирът няма това право. Казал го е Кон Фуций и аз нямам съмнения, че е елементарно прав.

Чингиз Кан

- 24-04-2014|Гост

„Историята ще ме оправдае!“. През 60-те години на ХХ ни проглушиха ушите с преповтарянето на този израз, перифразиран публично от Фидел Кастро. Кой да знае, че едно от засрещанията на подобни провиквания е:“Не, никога няма нищо да ме оправдае, ако и на косъм прекрача принципите на общочовешката нравственост, дори изневеря и на себе си!“. Битието на писател и човек при Георги Марков е показателно за удържане на позиции в трудната битка със самотата на честен човек.

Реалните му читатели след „промените“ допълниха представите си за него, като изчетоха появилите се по рафтовете на общинските библиотеките „напъдени“ негови

книги. Голям автор е, и то съвременен и сега, а не като мнозина, дето още с написването изделията им понамирисват на баято. Даже много внимателно се загледах в недописаните страници за строителния инцидент със срутването… Колцина от пишещите днес могат така да сменят регистъра– от репортаж, очерк, вестникарска статия до разказ, новела, повест, роман, драма?…

Георги Марков ще остане и в бъдеще, щото приживе е бил на мястото си.

Читател

П. П. Като в детска игра в заглавията от творби на Георги Марков има и отговор за някои спорещи „Портрет на моя двойник“– аз ли заявявам, или моят номинал манкира;“Голямото подземно бучене“– тук вече ачик ме налетя стихът:“…глухо и страшно гърмят окови…“.

След неговото заминаване излязоха от други автори „Един наивник на средна възраст“, малко по-късно– „Балсам за наивни очи“(взети като заглавия сами за себе си), но вече не ни се играеше на филми, а и нямаше пред кого. Дори и ония, които ни преследваха, добиха на лик израз на бити животни. Така е в колония с неустановен статут. Георги Марков поне прескочи бодливата тел…

- 25-04-2014|И това е коментар

Положителни отрицания

Последната нощ не мигнах – подаграта. Туй коварно отрицание на всеки здравословен сън, което… спаси, временно, живота ми. Стражите пред шатрата ме предадоха. /Във вашите прославни времена и безславни истории, драги мои далечни роднини, има достатъчно подобни случаи – цар Кало Ян например -, тъй че няма да ви откъсвам за дълго от ежедневните ви далавери с наивността на демокрацията./ Чух предателския шепот, приближаващите се стъпки и тежкото дишане на кръглоликата луна. И успях да се изнижа на часа, благодарен на болезнено подагреното отрицание на всичко.

Свършвам…

Това писмо написах и подписвам с неизчерпаемата енергия на моята голяма Черна дупка, където съм сега. Сигурно ще се учудите много, ако ви доверя, че тя смята светлината за последното убежище на отрицанието, в което всяка щастлива звезда, рано или късно, се превръща неизбежно в супернова черна дупка. Светлините, които виждате да блещукат хладно като искрите на „Дом Периньон“ 1693 в небето над земната пустиня са само премигващ дъх на отдавна потънали в космическия мрак камънаци. „Отрицанието – каза в тая връзка на следващото утро моят сляп звездоброец Торгул – е гласът на Тъмнината. Него, омаяните от намигванията на пътуващата към тях измамна светлина земляни трябва да чуят, вместо да се взират напразно в кухите зеници на невидимата истина, господарю. Има…“

Пратих го в изгнание в същия момент, защото видях огнени звезди по пладне, и подир тях – бездънно черната бездна на подаграта. По-късно разбрах, че решението ми е било отрицание – едно от многото, които нося в плитките джобове на сърцето си. Мога да го нарека и обикновена грешка на милостивата Глупост. Спах непробудно цяла неделя, после взех прошка от Тангри и пресякох Гоби, за да превзема и Китай… Там именно научих, че отрицанието е мъдростта на непрогледната Безизходност.

Тук лошият ми латински свърши, хер Енев. Прости празното съдържимо на „десетките [ми] завъртулки и финтифлюшки“, ако можеш, разбира се, защото какво друго е земното опрощение, освен пълно с яростно отричащи се отрицания на нашето самомнение.

Поздрави,

Чингиз Кан

25.04.2014

Карл Луково

- 25-04-2014|Златко

Между другото, време е тук да поблагодаря на Димитър Кенаров, чийто текст ме накара най-после да надвия инерцията и да се заема със сериозно четене на Георги Марков (досегашните ми срещи с един-два негови спорадични текста тук или там в мрежата бяха ме настроили по-скоро скептично).

Каква изненада! „Задочните репортажи“, оказва се, действително са голяма, изключително голяма книга. Намирам се още в началото, изчел съм не повече от петдесетина страници, но вече в съзнанието ми са буквално запечатани незабравими образи и характери, които Марков рисува с огромното майсторство на минималист. Например партийният секретар Киро – обикновен човечец, издигнат на гребена на вълната по някаква случайност, който в резултат на това е изгубил всякакъв здрав разум и се е превърнал в машина за създаване на врагове – просто защото без тях животът му престава да има какъвто и да било смисъл, а следователно, ако ги няма, то значи трябва да бъдат измислени. Или полковникът от милицията, който поучава пребития за нищо младеж, че „който няма врагове, той не е наш човек“. И така нататък, и така нататък… Великолепни, дълбоки наблюдения, които разкриват изключително точно картината на тогавашна – а, за зла врага, до голяма степен и днешна – България, с психологическото проникновение на един Алеко.

Задължително четиво за всеки, който би искал да твърди, че познава родната си литература. Наистина задължително!

- 25-04-2014|Ясен

Димитър Кенаров Е много добър писател. Пише ясно, без „флантифлюшки“; и умее да задържа вниманието на читателя дори в по-дълъг като горния текст.

Първо се запитах защо ми разказва тези до болка познати неща, а после осъзнах, че не на мен ги разказва, а на онези 86%, които дори не са чували…На мен ми ги напомня и го прави по един недосаден начин. За което – благодаря.

Време ми е и на мен да прочета репотажите изцяло.

Между другото, Димитър Кенаров е и много добър репортьор от мястото на събитията. Можете да проследите репортажите му от Украйна в Twitter:

@dkenarov

към тези му туитове пък ме насочи:

@BananaKarenina – псевдонимът в Туитър на Елиф

Батуман…

Всичко на този свят е свързано по някакъв начин.

Невидимите нишки…

- 26-04-2014|Златко

(Надявам се този коментар да не прозвучи някак прекалено встрани от основната тема. Материалът е великолепен и съдържа в кондензирана форма всички по-важни факти около съдбата на най-важния български дисидент, в това няма съмнение. Но все пак ми се ще да изтъкна един принципен момент, който убягва на всички, или поне на познатите ми, изследвания на близкото минало)…

И така, струва ми се важно да се отбележи и още един принципен момент във връзка с общия аналитичен поглед към най-близкото минало, който поне засега остава почти изцяло непокътнат, неотбелязан, неанализиран, от огромното количество наблюдатели. Имам пред вид това, че, за разлика от съветския тип тоталитаризъм, при който въпросите на националността и етничността, ако и не напълно липсващи (по въпроса има десетки изследвания), все пак си остават на заден план и до самия край на режима преследваните фигури не могат да бъдат причислени към някаква определена етническа група, то на Балканите ИМЕННО това е основният определящ критерий за политическо преследване от началото на 1960-те години нататък (тоест след периода на сталинизма). Разбира се, преследванията срещу всякакви опити за интелектуална критика на режима, както и в случая с Георги Марков, продължават независимо от какъвто и да било етнически произход, но си остава факт, че АБСОЛЮТНОТО мнозинство от жертви на тоталитаризма в България от началото на 1960-те години нататък вече са не дисиденти, не борци срещу режима, нито дори негови опоненти. Тези жертви имат горчивия и лош късмет просто да принадлежат към една от трите мюсюлманско-малцинствени групи в страната (помаци, роми-мюсюлмани и турци). Също както в нацистка Германия, тяхната съпричастност към набедените като врагове на режима няма нищо общо със собствените им действия или избор на житейско поведение. Те могат да бъдат каквито и да е – от съзнателни противници до негови най-убедени привърженици. Това обаче няма никакво отражение върху окончателната им съдба, тъй като абсолютния, единствен критерий, въз основа на който режимът преследва хора, особено към края си, е техния етнически произход. В един много ясен, много определен смисъл, българските мюсюлмани са възможно най-точен еквивалент на онова, което са евреите за Третия райх (и към тях се прилагат абсолютно всички „мерки“, приложени и срещу евреите – лишаване от имущество, прогонване от страната, въвеждане на най-активните в концентрационни лагери; всички, с изключение на „окончателното решение“).

Оттук и нещо безкрайно важно относно спецификата на балканските типове тоталитаризъм: по мое мнение има достатъчно основания те да бъдат считани за ХИБРИДНИ, тоест нещо средно между комунистическия и нацистки видове тоталитаризъм, тъй като бидейки, поне на теория, подвидове на класово-партийния вид, на практика – и в хода на развитието си – те все повече започват да се превръщат в своеобразни подвидове на расово-етническия, тоест от нацистки тип, тоталитаризъм.

Това ми се струва изключително важно, по следните причини:

Първо: неразбирането на този толкова важен аспект на българския тоталитаризъм прави на практика анализите му неефективни, неточни и, в края на краищата, нефункциониращи. Няма как да се преодолее наследството на един режим, чиято основна специфика си остава невидима както за специалистите, които всъщност би трябвало да я разкриват и посочват пътища за нейното отстраняване, така и за цялото общество. Фактът, че преобладаващата в обществото ни умонагласа продължава да си остава един повече или по-малко войнствен, ако и прикрит под различни маски, национализъм, според мен е директно следствие от това, че не национализмът, а класово-партийното учение се разглежда като основно идейно наследство на комунизма. А това просто не е вярно. В днешна България няма влиятелна политическа или друга формация, която да е в състояние да спечели голям брой привърженици чрез придържане към класово-партийни концепции от марксистки вид – и това е естествено: като идея и наследство те са мъртви. Национализмът обаче, в различни окраски, видове и подвидове, продължава да си остава основната стратегия за печелене на политическо и обществено влияние в страната. Всъщност той е толкова силен, че НИТО ЕДНА политическа формация у нас не може да си позволи да го игнорира или да му се противопостави открито, ако би искала да се надява на каквото и да било влияние. И това е директно доказателство за – и следствие от – факта, че наследството на комунизма в тази страна не е докосвано, не е подлагано на сериозни анализи, не е дори разбирано. Представете си една следвоенна Германия, в която въпроса за Холокоста е изтикан на заден ред и основните послания на политическите сили в страната се въртят не около преодоляването на расисткото наследство, а около, примерно, изтъкването на собствената жертвена роля във връзка с историзирането на стария режим. Всъщност НЯМА НУЖДА да си го представяте, защото, в две различни, но в края на краищата водещи до еднакъв вид забравяне на миналото форми, именно това се случва в двете по-малки страни-наследници на Третия Райх – ГДР и Австрия. Не е тук мястото да се впускам в дълги исторически изложения, достатъчно е само да се спомене, че и до ден-днешен в източна Германия и Австрия проблемите с наследството на нацизма и съответно с политически сили, които непрекъснато се опитват да го подновят в нови форми, е абсолютно актуален.

Второ (което може би е същото): неразбирането на този абсолютно базисен момент в отношението към близкото минало води до пълна невъзможност за неговото преодоляване. Няма как, просто не е възможно, да се преодолее нещо, което не се осъзнава. Крайно време е вече поне специалистите в тази страна да осъзнаят, че онова, чието наследство изживяваме днес, съвсем не е нещо толкова „меко“ и „непоследователно“ и че, в политиките си към българските мюсюлмани, то е желязно последователно – и че ИМЕННО това е неговото най-страшно, неизживяно и до днес послание… Не можем да преодолеем и надживеем нещо, което самите ние отказваме да погледнем в очите и да наречем с истинското му име: геноциден национализъм!

Не знам до каква степен подобни идеи вече започват малко по малко да се обсъждат сред колегите, тъй като съм напълно изолиран от хода и развитието на социалните науки в сегашния български момент. Усещането, което придобивам обаче е, че нещата все още стоят на ниво „наследство на комунизма = марксизъм-ленинизъм“ (или неговите мутирали форми от края на режима, които по принцип се разглеждат като „меки“ и „непоследователни“, откъдето и фалшивото разбиране за същността му). Българският комунизъм от 1980-те е точно толкова „мек“ и „непоследователен“, колкото е и нацизмът от 1940-те години (тоест след като основните му идеологически опоненти са унищожени), но САМО ПО ОТНОШЕНИЕ на „арийците“. Всички останали – и особено източноевропейските славяни и евреите – могат да разкажат една напълно различна история. Същото, разбира се, важи и за българските мюсюлмани…

- 27-04-2014|Лъчезар Лозанов – Пропуснато обяснение

Задавам си въпроса как ли би описал днешната действителност Георги Марков, имайки предвид разочарованието, което изживява на Запад, сравнявайки действителността с очакванията си.

Що се отнася до материала на Кенаров и момента, в който включва филма на Клаус – там е пропусната една много съществена част. Разпитът на Гулино не се изчерпва със „заключенията“ на Кенаров. Изводът е шокиращ: екипът, осигурил инструмента за убийството, вероятно е влязъл в Англия с дипломатически имунитет и веднага се е изнесъл през границата по същия начин, а това без знанието на английските тайни служби е почти невъзможно. Нещо повече – следствието и до ден днешен се води от следовател в Скотланд ярд (полицията), а не от британските тайни служби. И обещанието на следователя да говори за постигнатото при разследването, дадено в началото на Клаус Дексел, изведнъж бива отказано поради разпореждане на неговите шефове (или от шефове в британското разузнаване?). Обяснението е да не се пречи на „продължаващото“ разследване. Обтекаем отговор, когато искаш да скриеш истината. Предположението е, че или английските тайни служби са се провалили, или са били съзнателно неадекватни. Съучастно неадекватни. По немски последователен, прецизен и добросъвестен, режисьорът Клаус Дексел преобръща клишето с антибългарски патос до степен, в която става ясно, че „острите мероприятия“ не са само почерк единствено и само на източните тайни служби, а на тайните служби изобщо, включително и тези, предназначени да защитават демократичните общества.

- 27-04-2014|naleksandrova

Прекарсен текст. На нивото на автора на „Задочни репортажи“. Дано повече хора го прочетат.

Ако всяко политическо убийство е трудно за обяснение, съдбата на човека, на писателя е достояние на всеки, който иска да стигне до истината.

„Задочни репортажи“ е истината не само за човека и писателя Георги Марков, но и за комунистическото време, в което премина животът ни и чиито семена в душите все още раждат горчиви плодове.

Пожелавам успех на автора. Това е поредния негов текст, който прочетох с интерес тук. Благодаря му.

- 28-04-2014|Няма значение – Коментирай след прочитане
Златко писа:

Между другото, време е тук да поблагодаря на Димитър Кенаров, чийто текст ме накара най-после да надвия инерцията и да се заема със сериозно четене на Георги Марков (досегашните ми срещи с един-два негови спорадични текста тук или там в мрежата бяха ме настроили по-скоро скептично).

Аха, значи г-н Енев не е чел Георги Марков… Спомням си, че коментираше писането му и личността му, че не били нищо особено… А иначе за истината ще си говорим… Да живее истината.

Съгласен съм със заключенията на Лъчезар Лозанов. Само че за да се изследва тази линия се иска безкомпромисност и подходящи връзки.

- 28-04-2014|Златко

Какво? Къде? Кога? Хайде, ако ще си говорим, да се опитваме да си говорим сериозно, а не с подмятания (Аз пък си спомням един филм, Рашо Монев май се казваше…)

За първи път текст на Марков е публикуван тук през 2008 г., между другото…

- 28-04-2014|Златко

А силата на всеки писател, не само Марков, се състои в това да пише за нещата, които разбира и да мълчи за онези, които не разбира. Зачетете главата „Съветският феодализъм“ от Задочни репортажи и може би ще разберете какво се опитвам да ви кажа…

- 29-04-2014|Няма значение

Какви подмятания, казах го в прав текст… Имам неприятно силна за опонентите си памет, г-н Енев:) Казахте го във Фейсбук, преди близо две години. И дори ще добавя това, което пропуснах – тогава вие намекнахте/подметнахте, че е нещо като проява на лош вкус да се харесва Марков. може би трябваше да направя това, което вие правите – скрийншот без знанието и позволението на участващите в различни разговори във фейсбук. Това не е инсинуация, а самата истина, дори не опитвайте. Не разчитам да си спомняте обаче, не е удобно някак си. Може и да не си спомняте действително, най-вероятно сте забравили поради етични – спрямо себе си – съображения.

- 29-04-2014|Златко

Нека да кажем така: в името на добрата воля за промяна на тона и начина на разговаряне в този форум, ще се опитам за момента да пропусна покрай ушите си откровено враждебния начин, по който се включвате в разговора тук. И все пак имам следната забележка, свързана с молба: значи, първо, в коментара ви се съдържа намек, че съм говорил и коментирал не само творчеството, а и ЛИЧНОСТТА на Марков, опитвайки се да го изкарам някакъв вид „нехубав“ човек (нещо, което вие опитвате в момента с мен). Не че изключвам напълно възможността за един или друг прибързан коментар, но по принцип неетични неща не върша, нито пък толерирам особено много хората, които ми приписват подобно поведение (пред очите на публиката съм от много години насам и все още живея със самочувствието на човек, който говори, пише и живее общо взето по един и същи начин). Така че това, което вие твърдите, ми звучи именно като версия на филма, който споменах по-горе – вие ИНТЕРПРЕТИРАТЕ някакъв свой спомен по начин, който е силно враждебен и агресивен към мен, а моето собствено разбиране за ситуацията е всичко друго, но не и съвместимо с вашето. Както що се отнася до РЕАЛНОТО съдържание на евентуалния коментар, който може да съм направил, така и по разбирането ми за това кой и какво съм самият аз.

Толкова по тази страна на въпроса. Другата му страна е свързана, както вече казах, с атмосферата и бъдещето на този форум. От много години насам държа тук нещата по начин, който не е съвсем демократичен, отнасяйки се сравнително нетолерантно към всички, които – като вас – нахлуват тук с желание за кавга и словесен бой, а не за да научат или постигнат нещо ново. Опитвам се в момента да променям това – би било жалко, ако всичко това не би променяло и самия мен по някакъв начин – така че, повтарям, оставям тази лично за мен силно неприятна атака без конкретни последствия. Това обаче не означава, че няма да я запомня. Имайте това пред вид, моля ви, когато се включвате в разговорите оттук нататък (за разлика от вас аз разчитам не толкова на „фотографска памет“, колкото на данните, записани в компютъра ми, така че няма как да ви сбъркам с някой друг).

- 29-04-2014|Няма значение

Един куп празни приказки сега. Аз говоря за това да не коментирате преди да сте прочели, което е следствие от вашите предразсъдъци и съответно стереотипи, както и от загрижеността кое е на върха на социалната вълна (което си е нормално за един редактор), а вие ми говорите… за какво точно така и не се разбира, както и за фотографска памет, когато става въпрос за епизодична всъщност. Не съм враждебен, защо да съм враждебен? Просто съм твърде чувствителен към опортюнизма и лъжата.

- 29-04-2014|Златко

Ок, както искате…

(Просвещение и възпитание са две различни неща. Пък и за второто, боя се, вече е прекалено късно, поне за огромното мнозинство от нас…)

- 29-04-2014|Златко

Сблъсквал съм се с този тип поведение вече много стотици пъти – и още никога не съм преживявал момента, в който някой от неговите представители ще се опита да се замисли. (Идва тук човек някакъв, нарича те лъжец и опортюнист; що щеш тогава, бедний ми, да четеш приказките на лъжеца и опортюниста, при това в продължение на години?, след което най-невинно пита: защо да съм враждебен?)

Вярно по-скоро камила ще мине през иглено ухо, вярно…

- 29-04-2014|Златко

Та, в тази връзка, нека се запитаме отново: Кой всъщност е реалният убиец на Георги Марков? А на Алеко? На Гео Милев?

Добре, че сме не само малки, ами и малко, мисля си понякога…

- 29-04-2014|Гост

Поздрав за Лъчезар Лозанов!

И това, което ни пробутват с типографското гюбре у нас, една стотна да беше вярно, ексик за съответните служби на Острова. Още първите информации, а и после по сокаците ни, ми понамириса на ДИРИЖИРАНА СПОНТАННОСТ! Уж филмче по телевизията с надлез над шосе или булевард– сборък от винкели и дебела ламарина; някой крачи по стълбите, чадър се промушва…, нещо като свободно съчинение в помощно училище. И уж без да искат, в пресата пробутват заключение на патоанатома–съдебен медик, осъществил аутопсията на покойния вече писател, че черният дроб на Георги Марков е бил в окаяно състояние. Това ачик признание ли е, или лъжлива диря(ловушка по руски), пък що не и откровена лъжа.

Не върви да си тарикат при растяща оскъдица на балами!

Година и половина работих на двеста метра от моста Ватерло(така го викаме по български), всеки ден поне половин час висях по перилата и се чудех къде точно е станал въпросният инцидент, ако изобщо се е случило нещо такова. Спирките на автобусите са четири– по две за противоположните посоки на движение, разположени една срещу друга. От тъмно заран до късно вечер там все си има голяма навалица. Не било чадър, тръбичка някаква. Знайно е, че Джери още от София не се разделя с любимите си дънки. Колкото главичка на карфица…Е, с какво ускорение и от какво разстояние ще пробие тъканта на дънките. Не вярвам, искам да видя. И най-важното: тренирал съм стрелба, флоберката не гърми, но свистенето на куршумите ѝ е втрисащо, там тази сачмичка не е ли чута как плющи от случайните пасажери, чакащи автобусите. Изглежда са проявили разбиране заради случая и са оставили на добра воля спирката пустееща. Нека дойдат с камерите си умели оператори от родната телевизия и уловят поне за миг тези спирки празни Но това не е достатъчно, такава сачмичка пробива балтон, сако, елече, риза и потник на Владимир Костов, за да го докара като ущипване на бълха и куртулиса явяване пред благия свети Петър да му даде ключове от кабините в отвъдното… За жалост тук рекорда ни по манипулативност го бият янките, които само с един куршум по време на атентата на Кенеди преминаха като на гигантски слалом през седем, осем места. Може би това оловце още пътува из вселената.

Бива за мезе врабче, ама вол.

Ех, тия вездесъщи тайни служби, маскирани като щурци в цъфналата ръж! Симпатични са ми, но едно тяхно излизане пред камера и поне малко от малко да повдигнат завесата, би било похвално, а не чак и по механите ни да подмятат, че стрина Пена пак е бременна след помирисване на люляк…

Броди

П. П. Генерал Рогожин, чародей на КГБ, остави си разработките от чудотворци, гадатели и екстрасенси, ела си прибери вересиите по нашенско, щото и изявените ни глупаци отколе догаждат истината!

- 05-05-2014|Благоев

Много харесах написаното от Кенаров, сбито и информативно за тези които малко знаят за Г. Марков. Струва ми се само слабо мотивирана заслугата на Увалиев, за нея има достатъяно подозрения, а и самият Увалиев не е бил особено предан Маркову. Изказванията по статията изобилстват със заяждания, в които прозират разни причини, освен много- знайковщина, в т. ч. и „версията“ за ролята на империалистическите служби. За този случай това ми се вижда недостойно. Хвала за становището на г-н Енев. Дали обаче не е пресилено сравнението на гибелта на Марков с тези на Алеко, Яворов, Дебелянов. Тук става въпрос за безумен международен комплот и далечна ми се вижда асоциацията с вечния Бай Ганю. Това може да се отнесе по-скоро да сегашната участ с паметта към писателя. Но спорът едва ли си заслужава.

- 06-05-2014|Златко

Наистина ли мислите, че има чак толкова голяма разлика, господин Благоев? Прочетете ето този откъс от новата книга на Христо Карастоянов (в нея се описва по разтърсващ начин съдбата на Гео Милев) и ми кажете: ако не бихме знаели, че става дум за двама различни поети, то щяхме ли да бъдем в състояние да направим разликата? Вместо Ванчовци в ново време са Тошовци. При особено лош късмет, в някакво антиутопично бъдеще, – ако и да не го вярвам – биха могли да бъдат Бойковци. Е и?

Цитат:

…Ония, дето го съдели в Горна Джумая, всичките тия Ванчовци, Йонковци, Перовци, се затворили в другата стая да му решават присъдата, и той останал сам с двама от гавазите им. Били черни, смърдели страшно и го гледали с празни от афиона очи. Знаел ги що за хора са – убивали, без да мислят.

„Без-мислени убийци „– може би си е помислил и си е рекъл, че трябва да запомни тая дума и да я каже на поета, като се видят тия дни. Вероятно щяла да му свърши добра работа – все едно дали за поемите му или за гневните филипики в списанието. Нямало е как да знае, че едни други ангели с черни сетрета вече са разбили главата на поета с дебелата колкото ръка на мъж тояга. Тъй било: другите само ги удушавали – на него първо му строшили главата. Още с първия удар черепът му се разпукал от лявото слепоочие, та чак до тила, а после онези продължили и не спрели, докато не го потрошили. Накрая метнали някакъв черен парцал върху лицето му и чак тогава вече го удушили като всички останали с онова приготвено отрано за тая работа въже.

- 11-05-2014|Гост

В моето „заяждане“ не сппоменах Гео Милев, ако сте забелязал. За другите оставам на моето мнение, приемете и малко несъгласие с Вас.

- 15-05-2014|Лъчезар Лозанов – За „заяждането“

„Олег Калугин, бившият шеф на контраразузнаването към Първо управление на КГБ предоставя подробен разказ от първа ръка за плановете за убийство на Марков…“ – това е една от опорните точки за версията „български чадър“ в изложението на Кенаров. Добре преценете може ли да се разчита на такъв свидетел, който с последните си твърдения лансира версията, че Марков е любовник на Людмила Живкова и е убит, защото и е „изневерил“ с друга жена.(в. Труд, стр. 30 от 15 май 2014 г.) Дали „многознайщината“ е заяждане или нормален скептицизъм по пътя към установяването на истината, е въпрос на лична почтеност, каквато на Благоев очевидно му липсва.

Запечатаното време: Джоф Дайър за Андрей Тарковски

Автор: Джейкъб Микановски

За Джоф Дайър и Андрей Тарковски, „големият поет на тишината“

Трима мъже търсят път сред мочурливо поле. Те се движат бавно и предпазливо. Ужасни неща могат да се случат на Писателя и Професора, ако се отделят от пътеката, която Сталкерът полага за тях. Сталкерът е техният водач в място, наречено Зоната – забранено място, където чужди същества, след като са осъществили контакт със Земята, са оставили след себе си някакви следи – в мистериозна сграда, наречена Стаята. Влизането в Стаята може да осъществи най-заветното желание на посетителя. Но то може да бъде и смъртоносно…

¤

Бях в Лондон последния път, когато гледах Сталкер на Андрей Тарковски. Отидох с жена си на дневно представление в Британския филмов институт. Когато излязохме близо три часа по-късно, вече беше нощ, а улиците на Лондон изглеждаха странно празни: фасадите на магазините бяха плътно покрити с ролетки, а по мокрите тротоари вятърът разнасяше боклук. По пътя към къщи срещнахме само един човек – раздърпан мъж с брада. Стоеше под улична лампа и човъркаше дълбока рана на ръката си, без да забелязва света около себе си. Всичко това би трябвало да изглежда странно, но не беше. Пост-апокалиптичната сцена беше изцяло в унисон с онова, което току-що бяхме преживели на екрана, сякаш филмът на Тарковски бавно се беше излял навън в света, вземайки и нас със себе си, изпращайки ни по криволичещи пътища към Зоната.

На следващия ден узнахме, че сме отишли да гледаме Сталкер в нощта на Лондонските бунтове. Когато влязохме в киното, уличните битки едва започваха, а по времето, когато излязохме, те вече бяха до голяма степен привършили и градът се беше заключил.

¤

Витгенщайн казва, че когато окото се срещне с нещо красиво, ръката иска да го нарисува. Същото откриваме и в един дълъг дебат около значението наСталкер, който се провежда в романа на Кендзабуро Ое Тих живот. А вДните на 1978 от Роберто Боланьо, поставен сред група чилийски емигранти във Франция, един от героите, Б (който изглежда е самият Боланьо), разказва в големи подробности на друг мъж, У, епизода с изливането на камбаната от края на Андрей Рубльов. Другият е дълбоко развълнуван. След това той се обесва на едно дърво.

¤

Джоф Дайър е гледал Сталкер преди тридесет години и не е престанал да се завръща към него. В новата си книга, Зона, той описва филма от началото до края, сцена по сцена, кадър по кадър. Дайър осейва разказа си с отклонения по теми, стигащи чак до Рилке, халюциногените, съвременната фотография и евтиния сладолед. Резултатът е нещо средно между коментар, почетно слово и автобиография. Тази смесица е типична за Дайър: Зона е не чак толкова вторачена в себе си колкото Просто от гняв, книгата му за Д. Х. Лоурънс (в която става дума за всичко друго, но не и Лоурънс), но пък по-лична от Продължаващият момент, книгата му за фотографията, или Но пък красиво, за джаза, която си остава най-майсторското му произведение.

По цялото протежение на Зона Дайър се тревожи дали книгата ще има успех и се оплаква, че не би „резюмирал действието във филм, който е почти лишен от действие“, ако би бил способен да напише нещо друго. Видът критика, която Дайър пише, се основава на личните реакции към някакво произведение – на живеенето с нечия чужда творба и превръщането ѝ в част от собствения живот. Тя разчита на тона вместо на експертното познание, за да предаде посланието си (Дейв Хики и Тери Касл са американски майстори на същия тип писане). А този тон, от своя страна, е поддържан от личност – в случая с Дайър, един човек, който е яростно привързан към удоволствията на живота си, който се отегчава лесно, разочарова бързо, малко е мързелив, понякога щедър, открито подценяващ се, едновременно претенциозен и страхуващ се от това да изглежда претенциозен.

¤

Мани Фарбър е казал някъде, че може да се напише цяла книга върху изтънчените красоти, предлагани от само една сцена в Персона, „състояща се от Биби Андерсон в бански костюм от 1950, осветен от слънцето двор, и не особено много действие“. Никой не е по-добър от Фарбър при описанието на лица или действия на хора, движещи се из пространството. Ето как той го прави по отношение на Еди Константин в Алфавил:

„Леми Кошън, известен на враговете си като Ричард Джонсън – голяма жаба, чието лице е било набръчкано във форма за печене на вафли, притежава гъвкавостта на сграда, построена за бедни наематели (low income „project“ building). Ролята му се състои от ходене из коридори, помещения и стълбища, водещи нагоре и надолу, при което или стиска несъществуващите си устни, или примигва срещу пороен прилив от светлини“.

Доколкото знам, Мани Фарбър никога не е писал нещо за Тарковски. Чудя се какво ли би направил от несигурната походка и загриженото зек-овско лице на Сталкера.

За разлика от другите книги на Дайър, Зона се концентрира върху едно-единствено произведение на изкуството, отваряйки се от Сталкер накъм целия свят. Това го поставя в компанията на други обсебени екзегети[573], чиято критика е готова да постави на залог всичко в името на темата, която се разглежда. Например: есето на Грейл Маркъс за Бил Пулман, Американски берсерк,[574] в което лицето на актьора се превръща в символ на Америка от 1990-те; или „Проектът пасажи„на Валтер Бенямин, в който една парижка търговска галерия се превръща в кондензирана форма на цялата буржоазна цивилизация; или пък „Лицето на смъртта „на Тимъти Джеймс Кларк, в което две картини на Пусен се превръщат в метафора за цял един режим на живописта, на трагична политика, започваща от спомена за някакво нещастие, болка и смърт. Този вид критика позволява да се достигне до едно ниво на изпитателно разглеждане, което може да изглежда или абсурдно, или изпълнено с откровение. В Зона, писането за Сталкер се превръща в един вид тест за Дайър, по същия начин, по който Зоната е тест за героите от филма. Това е книга за границите на критиката в същата степен, в която тя е и книга за границите на кинематографията.

Тарковски е считал единствено Бергман и Робер Бресон за равни на себе си. Заедно с Карл Драйер те правят филми в стил, който Пол Шрейдър нарича „трансцендентален“ – макар че самият аз никога не съм харесвал тази дума. Тя звучи прекалено дифузно. Защото, ако и филмите в тази традиция да са силно ангажирани с възможността за постигане на избавление, те си остават вкоренени в материалния свят. Те представляват противоположния полюс на онова, което Годар върши през шестдесетте. Годар се разделя с формалните вериги на киното. Въвеждайки свободата да бъде своеволен и спонтанен, той помага да се създаде филма такъв, какъвто го познаваме днес. Бресон и останалите си остават напълно обвързани с формата, с големи структури и търпеливо натрупване на детайли, като оставят вратата открехната за навлизането на несъзнателни асоциации и чудодейни елементи. Трудността при техните филми идва от предизвикателството да се опише вътрешния живот на героите, вместо хаоса на външния свят. И поради това те изглеждат не в крак с времето си.

В Зона Дайър отделя известно време на режисьори, които цитират от или намекват за Сталкер – Ларс фон Триер, Михаел Ханеке, Нури Билге Чейлан, Андрей Звягинцев – но за нито един от тях (освен може би последния) не може да се каже, че той работи в духовния стил.

Има ли тази традиция предшественици? Тя може и да е умряла през 2007, когато Ингмар Бергман и Микеланджело Антониони починаха в една и съща ужасна седмица. От друга страна, двама съвременни техни наследници може би са Терънс Малик и тайландският режисьор Апихатпонг Вееразетакул. Импулсът зад творчеството им е подобен на онзи при Тарковски или Бресон, но освен това те показват и разликата, която религията – колкото и латентно да е представена – може да внесе при създаването на един филм. Филмите на Малик, особено онези от последното десетилетие, имат корените си в американския трансцендентализъм и един много американски копнеж по изгубения Рай. Вееразетакул прави странни, жизнерадостни, съзерцателни филми, поставени в джунглите на северен Тайланд и пропити от будистка мисъл и местни легенди. Филмите му са пълни с духове и митологически същества, а времето се движи в затворен кръг, обвързан с цикъла на превъплъщението. Малик пък винаги насочва камерата си нагоре – към слънцето и короните на дърветата.

Тарковски преобръща обичайното приравняване на извисяването с трансценденталността. В документалния си филм Един ден от живота на Андрей Арсениевич, Крис Маркър посочва, че обикновено Тарковски снема героите си отгоре, гледайки надолу, поставяйки ги в рамка, на чийто заден фон е земята. „Окончателното духовно преживяване в стил Тарковски“, пише Славой Жижек в Чудовищността на Христос, „се случва когато някой герой е прострян на земята, наполовина потопен в застояла вода“.

¤

Във филмите на Тарковски става дума повече за текстура и продължителност, отколкото за последователност от събития. Невъзможно е да не се разпознае текстурата. Неговият свят е усоен, порутен, просмукан от вода, покрит с мъх, полуразрушен. В него винаги има вода, течаща по повърхността или капеща от стените – или пък кал, в която затъвате до колене. Този свят често е обвит в елементи, които би трябвало да го правят размит, като мъгла, дим или дъжд, но е заснет с такава прецизност, че изглежда така, сякаш отива отвъд обичайната способност за виждане (техническите изисквания за Сталкер са били толкова високи, че продуцентите веднага са приели, че съветската техника не може да се справи). Дайър е много добър при предаването на тази текстура в проза. За черно-бялото начало на Сталкер той пише, „Резултатът е един вид суб-монохром, в който спектърът е бил компресиран до такава степен, че може да се окаже източник на енергия, като петрол, и почти толкова тъмен, но с някакъв мрачен отблясък“.

¤

Но къде все пак е Зоната? Във филма един надпис казва, че тя се намира в малка страна, обградена от бодлива тел. Но това е било просто хитрост, предназначена да държи цензорите на разстояние. За съветската аудитория, една забранена зона, заобиколена от бодлива тел, веднага предизвиква асоциации за солидна група страни, обградени от много и много бодлива тел. Дайър посочва и едно друго значение: самата дума „зона“ веднага буди асоциации с Гулаг. За затворниците външният свят е бил известен катобольшая зона, в противоположност на малката зона вътре в лагера. По онова време това би могло да се отнася и до забранените зони вътре в Съветския съюз, като например тайните изследователски комплекси от рода на Арзамас-16 или Челябинск-40, където са се произвеждали компонентите за съветските атомни бомби – секретни места, които не се появяват на никоя карта. В наши дни думата изглежда и пророчески обвързана със затворената зона около Чернобил.

Преди да започне да прави филми, Тарковски е учил арабистика и е пътувал като член на геологическа експедиция в източен Сибир. Направил е първия си филм на тридесетгодишна възраст, след което прави още шест в хода на двадесет и пет годишната си кариера, приключена от ранната му смърт от рак през 1986, на петдесет и четири години. Разглеждано като цяло, творчеството му е едновременно и разнообразно, и радикално последователно. Филмите му принадлежат към няколко различни жанра и заедно с това не принадлежат към никой. Андрей Рубльов е средновековна биография на рисувач на икони. Соларис и Сталкер са уж научна фантастика, основаваща се на романи от Станислав Лем и братя Стугацки. Огледало е фиктивен автобиографичен колаж. Носталгия е нещо като съвременен пасион. Жертвоприношение е опит за домашна драма в стил Ингмар Бергман. Иваново детство, от 1962, е историята на момче-партизанин от времето на Втората световна война. Макар че това е първият му и най-конвенционален филм, човек може да открие виртуозността в движенията на камерата, както и крайъгълните камъни на личната му космология, състояща се от корени, камъни, коне и кал. Това са характерните му елементи, заедно с неочаквани пожари, езера с накъдрена водна повърхност, както и картини на Брьогел, появяващи се на най-неочаквани места – например в един поток в средновековна Русия, или на борда на космическа станция.

¤

Дайър нарича Тарковски „големият поет на мълчанието в киното“. Това мълчание е обвързано с бъркотията от предмети, които живеят из ъглите на филмите на Тарковски. Дайър го цитира да казва, че „никой ‚мъртъв‘ обект – маса, стол, чаша… не може да бъде представен така, сякаш се намира извън хода на времето, сякаш от гледната точка на липсващо време“. Времето е централно за начина, по който Тарковски мисли за киното. Той нарича първата си колекция от есета Запечатаното време и мисли за филмовите образи по този начин – като напечатано време. В неговия свят камерата се движи бавно, а същото правят и хората. Това има следствието, че кара времето да се забавя, правейки го тежко.

¤

Докато търсел место за заснемане на филм в Узбекистан, Антониони веднъж дал на трима възрастни мъже-мюсюлмани фотография, която им бил направил със своя Полароид. Най-старият погледнал снимката и веднага му я върнал с думите: „И какво му е хубавото на това, да се спира времето?“

¤

Малцина режисьори са посвещавали повече време или внимание на описанието на мъже, борещи се да вървят или да се движат по какъвто и да било начин. Голяма част от Сталкер се състои от [представянето на] на трима мъже, опипващи пътя си през подгизнала земя. Една от ключовите сцени в Носталгия представя героя потопен до кръста в пълната с нечистотии вода на изоставен басейн. По средата на Огледало Тарковски вмъква част от архивен филм, показващ напредването на Червената армия през езерото Сиваш в Крим. Картината показва мъже, напредващи из наводнена равнина. Водата се простира до хоризонта във всички посоки. Това е океан, обхващащ света, но дълбок само няколко сантиметра, а по средата му група полуразсъблечени мъже влачат тежко артилерийско оборудване само с голите си ръце и крака.

¤

Понякога при Тарковски вие сте затънали в кал, а друг път летите. И в двата случая не знаете къде отивате. В началото на Андрей Рубльов камерата следва монах, който тича към църковна кула. Група гневни мъже го преследва, също като тълпата от замъка на Франкенщайн. Монахът влиза в кулата и бяга нагоре по стълбите. На върха го очаква нещо като машина за летене: китка направени от кожи балони, скрепени едни с други чрез въжета. Внезапно, докато селяните надвиват останалите монаси на входа на кулата, ние политаме. Камерата се издига с балона; ние се носим из въздуха, ту гледайки през очите на монаха, ту летейки близо до него, докато балонът се носи над пейзаж от навъсени сиви езера, разхвърляни из ветровита равнина. А след това ние сме зад балона и той се пръсва, и монахът умира.

Нямам понятие какво означава тази сцена. Изглежда, че тя няма връзка с останалата част от филма. Знам, че това е вълнуващо. Дали монахът е някакъв селски Икар? Или пък това е напомняне за картината на Брьогел, а може би и предусещане за идещите филми – филми, поставени в космоса, като Соларис? Предполагам, че може да се изгради аргумент около твърдението, че тази сцена подхожда към края на филма, когато художникът-монах Андрей прекратява самоналожения си обет за мълчание и започва да рисува отново след години на скитания и себе-отхвърляне. Инстинктивно чувствам, че полетът с балона има нещо общо със скока от мълчание към реч, от празното табло към нарисуваната икона. Това е скок, който се появява отново и отново във филмите на Тарковски, както например в началото на Огледало, в което едно момче се учи как да преодолява заекването си. Но на някакво ниво аз не искам да знам прекалено много. Искам момента да си остава окачен тук, където може да бъде свободен да означава каквото си поиска. Онова, което не желая е той да ми бъде обяснен.

¤

Зоната поражда цяло гнездо от противоречиви асоциации – свобода, затворничество, потайност, забранена технология, наказание, замърсяване и бягство. Но Стаята вътре в Зоната е друг вид пространство. В Сталкер това е мястото, където можете да реализирате най-съкровените си желания. То принадлежи към цяло семейство невъзможни пространства във филмите на Тарковски, като дачата в порутената катедрала от Носталгия, апартамента на писателя от Огледало, или къщата в края на Соларис, появяваща се на повърхността на извънземен океан по волята на неразбираемия мозък на планетата. Това са места, в които времето и пространството удвояват самите себе си, където паметта се превръща в реалност, а желанието става факт. С други думи, Зоната е киното: безкрайна възможност вътре в ограничено пространство.

¤

Тарковски може да бъде труден за харесване режисьор. Филмите му са плашещи монолити, често бавни, масивни или непроницаеми. Да се гледат е работа. Те изискват ниво на търпеливост и внимание, които могат да ги направят да изглеждат едновременно и като стъклопис, и като грегорианско песнопение. От друга страна обаче, едва ли има по-добър от него при създаването на едно достоверно бъдеще – такова, което се гради колкото на човешката слабост и разложение, толкова и на прогреса. Но повече от всеки друг режисьор той предоставя моменти на визуално откровение: неща, които са удивителни, защото биха могли да бъдат видени единствено на киноекран.

Момчето умира. Камбаната бие. Дачата се намира по средата на океана. Монетата се движи. Дачата е по средата на църква. Къщата изгаря. Това са може би най-удивителните завършеци в историята на киното, но филмите на Тарковски са невъзможни за [разваляне чрез] подсказване. За Дайър един такъв момент идва в края на Сталкер и той оправдава цялата история на киното. Сцената, в която дъщерята на Сталкера придвижва чашата през масата със силата на мисълта си, съществува, по думите на Дайър:

в едно царство на прелест, което няма свое равно където и да е в киното. Ние сме способни да вярваме в нещо очебийно невярно, едно подобрение на идеята, че хората са били поставени на Земята, за да създават произведения на изкуството: че киното е било изобретено, за да може Тарковски да направи Сталкер, че най-големият ни дълг към братята Люмиер е в това, че те са направили възможно създаването на този филм.

Дайър вижда този момент като един вид естетическо чудо. И аз мисля, че е прав. Способността на дъщерята не е обяснявана никъде, нито пък увреждането, което върви заедно с нея. Вероятно това е някакъв вид наследство от баща ѝ – мутация, предизвикана от продължително изложение на влиянието на Зоната. Но тя е повече от това. Движещата се чаша е като камбаната, звъняща в края на Андрей Рубльов или пожара в края на Носталгия: едно огромно освобождаване на скрита енергия и начало на мистерия.

Източник

Джейкъб Микановски е докторант в университета Бъркли, Калифорния, като заедно с това сътрудничи на множество американски културни издания, сред които LA Review of Books, Newyorker, The Point, The Awl и HiLoBrow. com.

Коментари (1)

- 23-04-2014|Ясен – BRAINPICKINGS. COM

Златко,

беше прав за Микановски, когато предвиди, че е изгряваща звезда. Възхитително е, че все още се появяват склонни към „енциклопедичност“ личности, способни търпеливо и задълбочено да изследват интересни и важни за духа теми в този свят на еднодневки.

Джейкъб Микановски с нещо ми напомня за Мария Попова – основател и основен автор на един от най-влиятелните литературни сайтове в света:

here

Същият неуморим изследователски дух; намирането на връзки между нещата. Невидимите нишки, които свързват проявленията на човешкия дух в една гигантска мрежа от знание, чувства, красота – истинската – значимата Вселена.

„Сталкер“ е без всякакво съмнение един от крайъгълните камъни на тази Вселена. Гледал съм го много пъти (в различни възрасти). Всеки път е различен. Променя(ме) се като самата Зона. Научих едно – Тарковски трябва да се „гледа“ с третото око – с подсъзнанието. Трябва да го оставиш да влезе в душата ти и да те сграбчи там. Така са направени неговите филми; така ГИ Е направил.

Предотвратяването на литературата

Автор: Джордж Оруел

Преди около година посетих събрание на пен-клуба, по случай триста годишнината от излизането на милтъновата „Ареопагитика„– един памфлет, нека да припомним, написан в защита на свободата на пресата. Известната фраза на Милтън за „убиването“ на книгата беше напечатана върху листовките с обявата на събранието, раздадени преди това.

На подиума имаше четирима говорители. Единият от тях произнесе реч, която действително се занимаваше със свободата на печата, само че в Индия; другият каза, колебливо и по много неясен начин, че свободата била нещо хубаво; третият ни предостави атака срещу законите, касаещи нецензурността в литературата. Четвъртият посвети по-голямата част от речта си на защита на чистките в Съветска Русия. Що се отнася до изказванията откъм залата, то някои от тях се отнасяха до въпросите на нецензурността и законите, занимаващи се с тях, други бяха просто хвалебствия на Съветска Русия. Моралната свобода – свободата да се дискутират откровено въпроси на секса в печатното слово – изглежда се приемаше всеобщо, докато политическата свобода не беше спомената. Сред събралите се няколкостотин души, може би половината от които имаха директна връзка с писателския занаят, нямаше нито един, който да успее да посочи, че свободата на пресата, ако изобщо означава нещо, е свобода на критиката и противопоставянето. Показателно беше, че никой от говорителите не се позова на брошурата, за която уж ставаше дума. Нито пък се споменаха различните книги, които са били „убити“ в Англия и Съединените щати по време на войната. В крайна сметка събранието се превърна в демонстрация в подкрепа на цензурата[575].

В това няма нищо особено удивително. В наше време самото понятие за интелектуална свобода се подлага на нападки от две страни. От една страна са теоретическите му врагове, апологетите на тоталитаризма, а от друга – неговите непосредствени, практически врагове, монополите и бюрокрацията. Всеки писател или журналист, който би искал да запази почтеността си, се оказва угнетен не толкова от някакво активно преследване, колкото от общия уклон в обществото. Видът неща, които работят срещу него, са концентрацията на пресата в ръцете на няколко богати мъже; хватката на монополите върху радиото и киното; нежеланието на обществеността да харчи пари за книги, което пък прави задължително за всеки писател да заработва част от прехраната си чрез халтури; разширението на обхвата на официалните организации като Министерството на информацията и Британския съвет, които помагат на писателя да живее, но заедно с това и пилеят времето, и диктуват мненията му; накрая, продължителната военна атмосфера от последните десет години, чиито изкривяващи ефекти никой не успява да избегне. Всичко в наше време е като част от някаква конспирация, полагаща усилия да превърне писателя, а също и всеки друг вид артист, в един вид дребен служител, работещ върху теми, които му се подават отгоре и никога не произнасящ онова, което му изглежда като цялата истина. Но в борбата срещу това предначертание той не получава подкрепа и от своите; с други думи, няма такова влиятелно обществено мнение, което ще го увери, че е прав. В миналото, или поне по време на протестантските векове, представата за бунта е била смесена с представата за интелектуална почтеност. Еретик – политически, морален, религиозен или естетически – е бил онзи, който е отказвал да насилва собствената си съвест. Неговият облик е обобщен в думите на възрожденческия[576] химн:

Осмели се да бъдеш Данаил,

осмели се да се изправиш сам [срещу всички];

Осмели се да имаш непоклатима цел,

Осмели се да я обявиш.

Да се „модернизира“ този химн в съответствие с днешния ден би означавало да се прибави по едно „Не“ в началото на всеки стих. Защото особеността на нашето време се състои в това, че бунтовниците срещу съществуващия ред, или поне най-многобройните и специфичните сред тях, се бунтуват и срещу идеята за личната цялостност. „Да се осмелиш да се изправиш сам“ е както идеологически престъпно, така и практически опасно. Независимостта на писателя и артиста е подяждана от неясни икономически сили, и в същото време подкопавана от онези, които би трябвало да са нейни защитници. Вторият от тези два процеса е нещото, с което аз се занимавам тук.

Свободата на мисълта и пресата обикновено биват атакувани чрез аргументи, с които не си струва да се занимаваме. Всеки човек с опит в областта на публичното четене и дебатиране ги познава отзад напред. Тук аз се опитвам да се занимавам не с познатото твърдение, че свободата е илюзия или с твърдението, че в тоталитарните страни има повече свобода, отколкото в демократичните, а с много по-тънкото и опасно изказване, че свободата е нещо нежелателно, а интелектуалната честност – форма на антисоциално себелюбие. И макар че на преден план обикновено изпъкват други аспекти, спорът около свободата на словото и пресата е в основата си спор върху желателността – или не – на говоренето на лъжи. Онова, за което реално става въпрос, е правото да се представят правдиво текущите събития, или поне толкова правдиво, колкото го допускат незнанието, пристрастията и самоизмамите, от които по неизбежност страда всеки наблюдател. Казаното може да се изтълкува и в смисъл, че считам директния „репортаж“ за единствено важния клон на литературата: по-нататък обаче ще се опитам да покажа, че на всяко литературно ниво, а вероятно и във всяко едно от изкуствата, възниква все същия въпрос, във все по-пречистени форми. А междувременно е нужно да се изчистят неяснотите, в които този спор обикновено е оплетен.

Враговете на интелектуалната свобода винаги се опитват да представят тезата си като пледоария в защита на дисциплината срещу индивидуализма. Въпросът за противопоставянето истина-срещу-неистина се държи колкото е възможно повече на заден план. И макар че акцентът може да бъде поставен по различни начини, писателят, който отказва да продава мненията си, винаги се представя като обикновен егоист. С други думи, той е обвиняван или в това, че се опитва да се заключи в кула от слонова кост, или че прави някакво ексхибиционистко представяне на собствената си персона, или че се противопоставя на неизбежния ход на историята в опит да се вкопчи в несправедливи привилегии. Католиците и комунистите си приличат по това, че приемат за невъзможно някой техен опонент да бъде едновременно и честен, и интелигентен. И едните, и другите утвърждават мълчаливо, че „истината“ вече е била изяснена, и че еретикът, ако не е просто глупак, тайно осъзнава „истината“, но ѝ се противопоставя от чисто егоистични подбуди. В комунистическата литература атаката срещу интелектуалната свобода обикновено е маскирана от словоизлияния относно „дребнобуржоазния индивидуализъм“, „илюзиите на либерализма от деветнадесети век“ и т. н., и подкрепяна от ругателства като „романтичен“ и „сантиментален“, на които е трудно да се отговори, тъй като им липсва някакво общоутвърдено значение. По този начин спорът се измества встрани от реалната му тема. Човек може да приеме – и повечето просветени хора сигурно биха приели – като вярна комунистическата теза, че чистата свобода ще съществува единствено в безкласовото общество, и че най-близо до свободата се намира онзи, който работи за осъществяването на едно такова общество. Но пробутано заедно с всичко това се оказва и силно неоправданото твърдение, че самата комунистическа партия се стреми да осъществи безкласовото общество, и че в СССР тази цел е на път да бъде реализирана. Ако се приеме, че второто твърдение действително следва от първото, то тогава на практика може да се намери оправдание за всяко насилие над здравия разум и елементарната порядъчност. А междувременно реалният смисъл на дискусията вече е бил размит. Свободата на интелекта означава свобода да се говори и пише за онова, което човек вижда, чува и чувства, а не да бъде задължаван да фабрикува въображаеми факти и чувства. Познатите тиради против „искейпизма“, „индивидуализма“, „романтизма“ и т. н., са просто средство за извъртане, целта на което е да се представи изкривяването на историята като нещо заслужаващо уважение.

Преди петнадесет години, когато човек защищаваше свободата на интелекта, той трябваше да я отстоява срещу консерватори, католици и, до известна степен – защото те не бяха от голямо значение в Англия – срещу фашисти. Днес тя трябва да бъде защищавана срещу комунисти и „спътници“. Не трябва да се преувеличава влиянието на малката Английска комунистическа партия, но не може да има съмнение в отровното въздействие на руския мит върху английския интелектуален живот. Заради него добре известни факти се потискат и изкривяват до такава степен, че възниква съмнението дали изобщо някога ще може да бъде написана истинска история на нашите времена. Когато Германия се срути, стана ясно, че голям брой съветски руснаци – най-вече, без съмнение, по неполитически причини – са сменили страните и са воювали за германците. Освен това една малка, но съвсем не нищожна част от руските пленници и преселени лица отказаха да се върнат обратно в СССР, и поне някои от тях в крайна сметка бяха насилствено репатрирани. Тези факти, станали незабавно известни на множество журналисти, почти не бяха споменавани в британската преса, докато в същото време русофилските публицисти в Англия продължаваха да оправдават чистките и депортациите от 1936-38 чрез твърдението, че в СССР „не е имало Кислинговци“[577]. Мъглата от лъжи и дезинформация, обгръщаща теми като големия глад в Украйна, Испанската гражданска война, руската политика в Полша и т. н., се дължи не изцяло на съзнателна нечестност. По-скоро, всеки писател или журналист, който изцяло симпатизира на СССР – тоест, симпатизира по начина, по който самите руснаци биха желали той да го прави – трябва мълчаливо да приеме преднамерената фалшификация на важни въпроси. Пред мен се намира нещо, което ми изглежда като много рядка брошура, написана от Максим Литвинов през 1918 и очертаваща последните събития от Руската революция. В нея не се споменава Сталин, но пък ролята на Троцки е високо оценена, а също и онези на Зиновиев, Каменев и други. Какво би било отношението дори и на най-интелектуално-съвестния комунист към такава една брошура? В най-добрия случай, както подобава на всеки мракобесник, да я обяви за нежелан и подлежащ на забрана документ. И ако по някаква причина би било решено да се издаде „поправена“ версия на брошурата, омаловажаваща Троцки и вмъкваща споменавания на Сталин, то никой комунист, оставащ верен на партията, не би могъл да протестира. В последните години се появиха множество почти също толкова груби фалшификации. Но важното е не това, че са се случили, а че, дори и когато станат известни, те не предизвикват никаква реакция сред лявата интелигенция като цяло. Срещу аргументите, че да се каже истината би било „несвоевременно“ или би могло „да изиграе ръката“ на този или онзи, се смята за невъзможно да се възрази, и само малцина изглежда се тревожат от мисълта, че лъжите, на които те махат с ръка, биха могли да преминат от страниците на вестниците в историческите съчинения.

Организираното лъжене, практикувано от тоталитарните държави не е, както понякога се твърди, временна хитрина от същото естество като военната дезинформация. То е нещо вътрешно присъщо на тоталитаризма – нещо, което би продължило да съществува дори и ако концентрационните лагери и тайните сили биха престанали да бъдат необходими. Сред интелигентните комунисти се носи негласната легенда, че макар руското правителство в момента е принудено да прибягва до лъжлива пропаганда, съдебни инсценировки и пр., то тайно записва истинските факти и ще ги публикува някога в бъдещето. Ние, струва ми се, можем да бъдем сигурни, че това не е вярно, тъй като мисленето, предпоставяно от подобни действия, е онова на либералния историк, който вярва, че миналото не може да бъде променено и че точното историческо познание е нещо ценно само по себе си. От тоталитарна гледна точка историята е нещо, което се създава, а не изучава. Тоталитарната държава е по същество теокрация, а нейната управляваща каста, за да може да поддържа позицията си, трябва да бъде възприемана като непогрешима. Но тъй като на практика никой не е непогрешим, то често става необходимо да се пренаредят миналите събития по такъв начин, че да се покаже, че тази или онази грешка не е била направена, или че този или онзи въображаем триумф действително се е случил. Освен това, всяка голяма промяна в политиката изисква съответна промяна на доктрината и преоценка на видните исторически фигури. Такива неща се случват навсякъде, но е далеч по-вероятно те да доведат до открита фалшификация на историята в общества, където във всеки даден момент е допустимо само едно-единствено мнение. Тоталитаризмът всъщност изисквапостоянни промени на миналото, а в дългосрочен план вероятно изисква неверие в самата идея за съществуване на обективна истина[578]. Приятелите на тоталитаризма в тази страна обикновено са склонни да твърдят, че, тъй като абсолютната истина е непостижима, една голяма лъжа е не по-лоша от малката лъжа. Посочва се, че всички исторически разкази са пристрастни и неточни, или пък от друга страна, че модерната физика е доказала, че онова, което ни изглежда като реален свят, е всъщност илюзия, тоест да се вярва в свидетелствата на собствените сетива е просто вулгарно еснафство. Едно тоталитарно общество, успяло да се увековечи, вероятно ще утвърди някаква шизофренична система на мислене, при която законите на здравия разум ще се зачитат в ежедневието и в точните науки, но ще могат да бъдат зачерквани от политика, историка и социолога. Вече има безброй много хора, които биха счели за скандално да се фалшифицира някоя научна книга, но не биха намерили нищо погрешно във фалшифицирането на някой исторически факт. Именно в точката, при която се пресичат литературата и политиката, тоталитаризмът упражнява най-силен натиск върху интелектуалеца. Точните науки не са – в наше време – заплашени в каквато и да било подобна степен. Това обяснява отчасти факта, че във всички страни е по-лесно за учените, отколкото за писателите, да се подредят в подкрепа на съответните правителства.

За да поддържам въпроса в перспектива, позволете ми да повторя онова, което казах в началото на това есе: че в Англия непосредствените врагове на правдивостта, а следователно и свободата на мисълта, са господарите на пресата, филмовите магнати и бюрократите, но че от дългосрочна гледна точка отслабването на желанието за свобода сред самите интелектуалци е най-сериозният от всички симптоми. Може и да изглежда, че през цялото време съм говорил за последствията от цензурата не върху литературата като цяло, а само върху областта на политическата журналистика. Дори и ако приемем, че Съветска Русия представлява един вид забранена зона в британската преса, дори и ако въпроси като Полша, Испанската гражданска война, руско-германския пакт и т. н., са изключени от сериозната дискусия, и че ако вие притежавате информация, противоречаща на властващата ортодоксия, то от вас се очаква или да я изкривите, или да си мълчите – дори ако приемем всичко това, то защо литературата в по-широк смисъл би трябвало също да бъде засегната? Нима всеки писател е политик, а всяка книга – непременно директен репортаж? Дори и при най-твърдата диктатура, не е ли възможно индивидуалният писател да остане свободен в собствената си мисъл и да преобрази или маскира еретическите си мисли по такъв начин, че властите да се окажат прекалено глупави, за да ги разпознаят? И, във всеки случай, ако самият писател е съгласен с властващата ортодоксия, то защо всичко това би трябвало непременно да има някакъв сковаващ ефект върху него? Не е ли за литературата, или за което и да било изкуство, най-вероятно да разцъфтява именно в общества, в които няма сериозни сблъсъци на мнения, нито пък остри разногласия между артиста и неговата публика? Трябва ли непременно да се предпоставя, че всеки писател е бунтар, или дори, че всеки писател е изключителна личност?

Всеки път, когато се опиташ да защищаваш интелектуалната свобода срещу посегателствата на тоталитаризма, се сблъскваш с тези аргументи под една или друга форма. Те се основават на пълно неразбиране на това какво е литературата и как – или може би трябва да кажа „защо“ – тя възниква. Те предпоставят, че писателят е или празен развлекател, или пък продажен драскач, който може да се превключи от един вид пропаганда към друга също толкова лесно, колкото някой латернаджия сменя мелодиите на машинката си. Но в края на краищата, как се стига дотам, че книгите изобщо биват написани? Над едно най-ниско ниво, литературата е опит за повлияване на възгледите на съвременниците чрез записване на личния опит. И, що се отнася до свободата на словото, няма особено голяма разлика между обикновения журналист и най-“аполитичния“ писател-творец. Журналистът е несвободен и осъзнава несвободата си когато е принуден да пише лъжи или да потиска онова, което му се струва важни новини; писателят-творец е несвободен когато трябва да фалшифицира субективните си чувства, които от негова гледна точка са факти. Той може и да изкривява и окарикатурява реалността, за да направи по-ясно онова, което има пред вид, но не може да изкриви картината на собственото си съзнание; не може да каже дори и с най-малка степен на убедителност, че харесва онова, което не харесва, или че вярва в онова, в което не вярва. А ако е принуден да го прави, единственият резултат е, че творческите му способности ще пресъхнат. Нито пък е в състояние да реши проблема като се държи настрана от противоречиви теми. Няма такова нещо като истински не-политическа литература, а най-малко от всичко във време като нашето, когато страхове, омрази и лоялности от директно политически вид са близо до повърхността на съзнанието на всекиго. Дори и едно-единствено табу може да има всеобхватен осакатяващ ефект върху мисленето, защото винаги е налице опасността всяка свободно разгърната мисъл да доведе до забранената мисъл. От това следва, че атмосферата на тоталитаризма е смъртоносна за всеки писател-прозаик, макар че поетът, или поне лирическият поет, може би ще може да диша в нея. И за всяко тоталитарно общество, което оцелява по-дълго от няколко поколения, е силно вероятно литературната проза от вида, който е съществувал в предишните няколкостотин години, да стигне до реална кончина.

Литературата понякога е процъфтявала при деспотични режими, но, както често се посочва, деспотизмите от миналото не са били тоталитарни. Техният репресивен апарат винаги е бил неефективен, управляващите им класи обикновено са били или корумпирани, или апатични, или заразени с либерални идеи, а властващите религиозни доктрини обикновено са работели против разбиранията за перфекционизъм и човешка непогрешимост. Но дори и така е общо взето вярно, че прозата е достигала най-високите си нива в периоди на демокрация и свободно мислене. Новото при тоталитаризма е, че неговите учения са не само неподлежащи на оспорване, но и неустойчиви. Те трябва да бъдат приемани под страх от проклятие, но от друга страна винаги могат да бъдат променени отгоре – от един миг в друг. Помислете например за различните отношения, напълно несъвместими едни с други, които английският комунист или „спътник“, трябваше да възприема по отношение на войната между Великобритания и Германия. В продължение на години преди септември 1939, от него се очакваше да се намира в състояние на постоянна възбуда срещу „ужасите на нацизма“ и да превръща всичко, което пише, в проклятие срещу Хитлер; след септември 1939, в продължение на двадесет месеца, той трябваше да вярва, че Германия е претърпяла повече несправедливости, отколкото е причинила сама, а думата „нацист“, поне що се отнася до печатното слово, трябваше да изчезне от речника му. Непосредствено след изслушването на новините от 8 часа сутринта на 22 юни 1941, той трябваше отново да започне да вярва, че нацизмът е най-ужасяващото зло, което светът някога е виждал. Сега, за политика може и да е лесно да прави такива промени; при писателя обаче случаят е малко по-различен. Ако ще трябва да променя лоялностите си в точно определени моменти, ще му се налага или да говори лъжи относно субективните си чувства, или пък да ги потиска напълно. Във всеки от двата случая обаче той ще е разрушил вътрешния си двигател. Не само че идеите ще отказват да го посещават, но и самите думи, които използва, ще изглеждат мъртви под допира му. Политическото писане в наше време се състои почти изцяло от предварително фабрикувани фрази, скрепени едни с други като в детска игра-конструктор. Това е неизбежният резултат от автоцензурата. За да се пише на ясен, енергичен език, човек трябва да мисли без страх, а ако мисли без страх, той не може да бъде политически правоверен. В „епохата на вярата“ може и да е било другояче, когато господстващата религия е била установена от дълго време и не е била вземана прекалено на сериозно. В онзи случай е възможно, или би било възможно, големи части от собственото съзнание да останат незасегнати от официалното вероучение. Но дори и да е така, струва си да се отбележи, че литературната проза е изчезнала почти напълно по време на единствената епоха на вярата, през която Европа някога е минавала. По цялото протежение на Средновековието не съществува почти никаква творческа проза и много малко исторически писания; интелектуалните водачи пък са изразявали мислите си на един мъртъв език, който почти не се е променил в течение на хиляда години.

Тоталитаризмът обаче обещава не толкова епоха на вяра, колкото епоха на шизофрения. Едно общество се превръща в тоталитарно когато структурата му стане сериозно изкуствена: тоест, когато управляващата му класа е изгубила функциите си, но успява да се удържа на власт чрез измама. Такова едно общество, независимо от това колко дълго ще просъществува, никога не може да си позволи да стане толерантно или интелектуално стабилно. То никога не може да допусне нито правдиво записване на фактите, нито пък онази емоционална неподправеност, която се изисква от литературното творчество. Но за да бъде човек корумпиран от тоталитаризма, не е необходимо непременно да се живее в някоя тоталитарна страна. Самото разпространение на определени идеи може да отрови всичко наоколо до степен, която прави една тема след друга невъзможна за употреба в литературата. Навсякъде, където съществува наложена ортодоксия – или дори две ортодоксии, както нерядко се случва – доброто писане престава. Това беше добре онагледено от гражданската война в Испания. За мнозина английски интелектуалци войната беше дълбоко вълнуващо преживяване, но не такова, за което те биха писали искрено. За войната беше позволено да се казват само две неща, и двете – очевидни лъжи: в резултат от това за нея са написани хиляди страници, но почти нищо, което да си заслужава четенето.

Не е ясно дали въздействието на тоталитаризма върху стиховете е непременно толкова пагубно, колкото и върху прозата. Налице са цяла поредица от причини, поради които за поета е малко по-леко да диша в авторитарното общество, отколкото за прозаика. На първо място, бюрократите и другите „практични“ мъже обикновено презират поета прекалено дълбоко, за да се интересуват особено много от онова, което той казва. Второ, онова, което поетът казва – тоест онова, което стиховете му „означават“, ако бъдат преведени в проза – е сравнително маловажно, дори и за самия него. Мисълта, съдържаща се в някое стихотворение е винаги проста, и не повече негова първична цел, отколкото началната идея е първична цел на картината. Стихотворението е съчетание от звукове и асоциации, подобно на това как картината е съчетание от мазки. Всъщност, при кратки фрагменти от поетически текст, например при рефрена на някоя песен, поезията може и да се откаже от всякакъв смисъл. Ето защо за поета е сравнително лесно да се държи настрана от опасните сюжети и да избягва произнасянето на еретични мисли; но дори и когато ги произнася, те могат да не бъдат забелязани. Преди всичко друго обаче, добрата поезия, за разлика от добрата проза, не е непременно резултат от индивидуално творчество. Някои видове поезия, като например баладите или, от друга страна, много изкуствените поетически форми, могат да бъдат създавани колективно от групи хора. Спори се дали древните английски и шотландски балади са първоначално създадени от личности или от народа; при всички случаи обаче те са не-индивидуални в смисъл, че постоянно се променят, при устното предаване. Дори и в печатна форма никои две версии на една балада не са напълно еднакви. При много от примитивните народи стиховете се съчиняват от цялата общност. Някой започва да импровизира, може би акомпанирайки си на музикален инструмент, някой друг се включва със стих или рима, когато първият певец престане, и така процесът продължава, докато не се получи цяла песен или балада, която няма определен автор.

В прозата този вид тясно сътрудничество е напълно невъзможно. Сериозната проза, във всеки случай, трябва да бъде създавана в самота, докато възбудата, идеща от участието в някоя група, всъщност може да подпомага определени видове стихоплетство. Стиховете – а може би и добрите стихове на определено ниво, макар че това не би било най-високото ниво – могат да оцеляват дори и при най-инквизиторския режим. Дори и в едно общество, в което свободата и индивидуалността са били изличени, все още би имало нужда от патриотични песни и героични балади, възпяващи победите, или от засукани упражнения по ласкателство; именно това са видовете стихове, които могат да бъдат писани по поръчка или създавани колективно, без непременно да бъдат лишени от артистична стойност. Прозата обаче е друга работа, тъй като писателят-прозаик не може да ограничи обхвата на мисълта си без заедно с това да унищожи творческото си въображение. Но историята на тоталитарните общества, или на групи от хора, възприели тоталитарния начин на мислене, подсказва, че загубата на свобода е враждебна на всички литературни форми. Германската литература изчезна почти напълно по време на режима на Хитлер, а нещата не изглеждаха много по-добре в Италия. Руската литература, доколкото може да се съди по преводите, се е влошила значително от ранните дни на революцията насам, макар че някои стихове изглеждат по-добре от прозата. Малко руски романи, достойни за внимание – ако изобщо някакви – бяха преведени в продължение на около петнадесет години. В западна Европа и Америка големи групи от литературната интелигенция или преминаха през членство в комунистическата партия, или бяха радушно настроени към нея, но цялото това насочено наляво движение породи удивително малко книги, заслужаващи да бъдат прочетени. Ортодоксалният католицизъм също изглежда има смазващ ефект върху определени литературни форми, особено романа. В продължение на триста години, колко хора са били едновременно и добри романисти, и добри католици? Факт е, че определени теми не могат да бъдат възпявани с думи, и тиранията е една от тях. Никой никога не е написал добра книга във възхвала на Инквизицията. Поезията може и да оцелее в дадена тоталитарна епоха, а за някои видове полуизкуства, като например архитектурата, може дори да се окаже благодатна, но писателят-прозаик едва ли ще има друг избор освен между мълчанието и смъртта. Литературната проза такава, каквато я познаваме, е продукт на рационализма, на протестантските векове, на независимия индивид. А разрушаването на интелектуалната свобода осакатява журналиста, социолога, историка, романиста, критика и поета – в тази последователност. Възможно е в бъдеще да възникне някакъв нов вид литература, невключваща индивидуални чувства или правдиво наблюдение, но в момента нещо такова изглежда невъобразимо. Много по-вероятно изглежда, че ако либералната култура, в която сме живели от Ренесанса насам приключи, то с нея ще загине и литературното изкуство.

Разбира се, печатното слово ще продължи да се използва, и може би е интересно да се поразмишлява какви ли видове четива биха оцелели в едно стриктно тоталитарно общество. Вестниците вероятно ще продължат да съществуват докато телевизионната техника достигне някакво по-високо равнище, но дори и сега вече е съмнително дали, освен от вестници, големите маси от хора в индустриализираните страни изпитват нужда от някакъв вид литература. Във всеки случай те не желаят да харчат за книги дори и част от онова, което харчат за някои други видове развлечения. Може би романите и разказите ще бъдат напълно изместени от киното и радио-продукциите. Или може би ще оцелее само някаква нискокачествена проза, създавана чрез един вид конвейерно производство, намаляващо човешкото участие до миниум.

Вероятно ще бъде по силите на човешката изобретателност книгите някой ден да се пишат от машини. Един вид механизиран процес вече може да се наблюдава в киното и радиото, при рекламата и пропагандата, както и при по-ниските форми на журналистика. Филмите на Дисни например се произвеждат чрез процес, който е по същността си фабричен, като работата се извършва отчасти механично, а отчасти от екипи от артисти, които трябва да подчиняват индивидуалния си стил на общата задача. Радиопиесите обикновено се пишат от уморени драскачи, като темата и стила на писане им се подават предварително: но дори и така онова, което те пишат, е просто вид суров материал, който трябва да бъде приведен във форма от продуценти и цензори. Така е и с безбройните книги и брошури, поръчвани от правителствените отдели. Още по-механизирано е производството на кратки разкази, истории с продължения и стихове за най-евтините списания. Вестниците от вида на „Writer“ са пълни с реклами за литературни училища, като всички те ви предлагат готови сюжети за по няколко шилинга. Някои, заедно със сюжета, предоставят и началните и крайни изречения на всяка глава. Други ви снабдяват с един вид алгебрична формула, чрез чието използване можете да си измислите сюжета сами. Трети предлагат колоди от карти с обозначени герои и ситуации, които трябва само да бъдат размесени и раздадени, за да се получат автоматично истински истории. Именно по такива начини вероятно ще се произвежда литературата на тоталитарното общество, ако тя все още е необходима. Въображението – а дори и съзнанието, доколкото е възможно – ще бъде елиминирано от процеса на писане. Книгите ще се планират в най-широки линии от бюрократи и ще преминават през толкова много ръце, че когато бъдат завършени, ще бъдат не повече индивидуален продукт от някой „Форд“, слизащ от поточната линия. Едва ли е нужно да се споменава, че всичко, създадено по този начин, ще бъде боклук; но пък всичко, което не е боклук, ще заплашва държавната структура. Що се отнася до оцелялата от миналото литература, тя ще трябва да бъде или иззета, или щателно пренаписана.[579]

Но тоталитаризмът не е успял да възтържествува напълно никъде. Нашето общество е все още, говорейки най-общо, либерално. За да упражните правото си на свобода на словото, вие трябва да се борите срещу икономически натиск и срещу силни групи сред общественото мнение, но, поне засега, не и срещу някаква тайна полиция. Можете да кажете или публикувате почти всичко, докато сте съгласен да го правите от някакво обществено ъгълче, без да привличате особено голямо внимание. Но онова, което внушава ужас, както вече казах в началото на това есе, е че съзнателните врагове на свободата са ония, за които всъщност тя би трябвало да означава най-много. Широката публика не се интересува от този въпрос по никакъв начин. Тя не е настроена да преследва еретика, но пък и няма да се помръдне да го защищава. Тя е едновременно и прекалено разумна, и прекалено глупава, за да възприеме тоталитарния мироглед. Директната, съзнателна атака срещу интелектуалната почтеност идва от самите интелектуалци.

Възможно е да се каже, че русофилската интелигенция, ако не беше попаднала под влиянието на този специфичен мит, щеше да се поддаде на някакъв друг от същия род. Но във всеки случай руският мит е тук и корупцията, която той причинява, е разложителна. Когато човек види как високообразовани хора гледат с пренебрежение на потисничеството и преследванията, то не е ясно какво трябва да се презира повече – техния цинизъм или тяхното късогледство. Мнозина учени например са безкритични почитатели на СССР. Изглежда те смята, че разрушаването на свободата няма значение, щом само собствената им работа е незасегната от всичко това в настоящия момент. СССР е огромна, бързоразвиваща се страна, която изпитва остра нужда от работници в научната сфера, а съответно се отнася към тях щедро. Ако само се държат настрана от опасни теми като психологията, учените са привилегировани личности. Писателите, от друга страна, са жестоко преследвани. Вярно е, че на литературни проститутки като Иля Еренбург или Алексей Толстой се изплащат огромни суми, но единственото нещо, което е от някаква ценност за артиста като такъв – неговата свобода на словото – му е отнето. И поне някои от английските учени, които говорят с такъв ентусиазъм за огромните възможности, предоставяни на колегите им в Русия, са в състояние да разберат това. Но разсъжденията им изглежда протичат по следния начин: „Писателите се преследват в Русия. Че какво от това? Аз не съм писател.“ Те не разбират, че всяка атака срещу интелектуалната свобода, както и срещу понятието за обективна истина, заплашва в дългосрочен план всяка сфера на мисълта.

За момента тоталитарната държава толерира учения, защото се нуждае от него. Дори в нацистка Германия учените, освен ако са евреи, бяха третирани сравнително добре и германската научна общност, като цяло, не оказа съпротива на Хитлер. На този етап от историята дори и най-авторитарният водач е принуден да се съобразява с физическата реалност, отчасти поради остатъците от либерално мислене, отчасти поради необходимостта от подготовка за война. Докато физическата реалност не може да бъде напълно игнорирана, докато две и две трябва да прави четири, когато например чертаете планове за самолет, то ученият притежава някакви полезни функции и дори може да получи известна степен на свобода. Пробуждането му ще дойде по-късно, когато тоталитарната държава е твърдо установена[580]. А всъщност, ако той би желал да защищава почтеността в науката, задачата му е да развива някакъв вид солидарност с литературните си колеги и да не гледа като на дреболии на случаите, в които писатели са принудени да мълчат или са доведени до самоубийство, а вестниците – систематично фалшифицирани.

Каквито и да са обстоятелствата при физическите науки или при музиката, живописта и архитектурата, то сигурно е – както се опитах да покажа – че литературата е осъдена, ако изчезне свободата на мисълта. И тя е осъдена не само във всяка страна, която запазва някаква тоталитарна структура. Всеки автор, който възприема тоталитарния мироглед, който намира извинения за изкривяване и фалшификация на реалността, с неизбежност разрушава себе си като писател. Изход от всичко това няма. Никакви тиради против „индивидуализма“ и „кулата от слонова кост“, никакви коленопреклонни глупости в смисъл, че „истинската индивидуалност се постига единствено чрез идентификация с общността“, могат да премахната от света факта, че една преклонена мисъл е развалена мисъл. Без спонтанност в един или друг момент, литературното творчество е невъзможно, а самият език се вкаменява. В някакъв бъдещ момент, ако човешкият разум се превърне в нещо напълно различно от онова, което е днес, ние може би ще се научим да различаваме литературното творчество от интелектуалната почтеност. Но за момента ние знаем единствено, че въображението, подобно на някои видове диви животни, не се размножава в пленничество. Всеки писател или журналист, който отрича този факт – а почти всички днешни хвалебствия по адрес на Съветския съюз съдържат или подразбират едно такова отрицание – работи, по същество, за собственото си унищожение.

1945 г.

Източник

Джордж Оруел е литературният псевдоним на Ерик Артър Блеър (1903–1950) – един от най-влиятелните британски писатели, критици и политически коментатори на 20-ти век. Той е най-известен с двете си книги, критикуващи тоталитаризма изобщо (1984) и Сталинизма конкретно (Фермата на животните), които пише и публикува към края на живота си.

Коментари (1)

- 17-04-2014|Благоев

Забележителен демократ ясновидец. Фермата и 1984 сякаш излизат от душата му. Дали някога е бил обвиняван в антибританска пропаганда? Какво четиво!

Дяволът и търговецът на картини

Автор: Алекс Шуматов

Около девет часа вечерта, на 22 септември 2010, бързият влак от Цюрих за Мюнхен пресича границата при Ландау и баварските митнически служители се качват, за да проведат рутинна проверка на пътниците. На този граничен пункт се прехвърлят големи количества „черни“ пари, за да бъдат внасяни в швейцарски банкови сметки – и офицерите са специално подготвени да внимават за подозрителни пътници.

Както случката се описва по-късно в Der Spiegel, докато минавал през вагоните, един от служителите срещнал немощен, добре облечен, белокос мъж, пътуващ сам, и попитал за документите му. Старецът представил австрийски паспорт, в който пишело, че това е Ролф Николаус Корнелиус Гурлит, роден в Хамбург през 1932. Според репортажа той казал на служителя, че целта на пътуването му била бизнес с някаква художествена галерия в Берн. Гурлит се държал толкова нервно, че служителят решил да го обискира, за което го помолил да го придружи до тоалетната във вагона. Там той открил у стареца найлонов плик с 9,000 евро в блестящо-нови банкноти.

Макар че не бил извършил нищо незаконно – суми, по-малки от 10,000 евро не се нуждаят от специално деклариране на границата – поведението на възрастния човек, както и новичките банкноти, пробудили подозрението на служителя. Той върнал документите на Гурлит и го съпроводил обратно до мястото му, но си записал данните му за по-нататъшно разследване – нещо, което поставило в ход експлозивното разкриване на трагична мистерия, чиито корени се простират около сто години назад.

Едно мрачно наследство

Корнелиус Гурлит се оказал призрак. Бил споменал пред служителя, че има апартамент в Мюнхен, макар че адресната му регистрация – тоест там, където плащал данъци – била в Залцбург. Според репортажите, в Мюнхен – или където и да било другаде в Германия – нямало почти никакви данни за неговото съществуване. Митническите и данъчни служители, следващи препоръката на граничния офицер, не открили никаква държавна пенсия или здравна застраховка, никакви регистри за занятие, никакви банкови сметки – Гурлит очевидно никога не бил работил – и дори не бил записан в мюнхенската телефонна книга. Това бил един наистина невидим човек.

И все пак, след малко повече ровене, те успели да открият, че в продължение на повече от половин век той живеел в Швабинг, един от по-богатите квартали на Мюнхен, в апартамент на стойност около един милион долара. А освен това внимание предизвиквало и името му. Гурлит. За хората, познаващи културната среда от времето на хитлеровото управление в Германия, и особено за ония, които работели в областта на издирването на т. нар. Raubkunst – ограбените от нацистите предмети на изкуството – името Гурлит било особено важно: Хилдебранд Гурлит е бил музеен уредник, който, макар и според нацистката класификация да е бил мелез от втора степен, тоест една четвърт евреин, успял да стане един от най-важните прекупвачи на изкуство за нацистите. По времето на Третия райх той успял да натрупа голяма колекция от Raubkunst, най-вече от еврейски търговци и колекционери. Следователите започнали да се чудят дали има някаква връзка между Хилдебранд Гурлит и Корнелиус Гурлит. Във влака Корнелиус споменал някаква картинна галерия. Дали през цялото време той не е живял от потайни продажби на произведения на изкуството?

Следователите започнали да се питат какво ли би могло да се открие в апартамент 5 на „Артур Кутчер Плац“ нр. 1. Може би получили сведения и от клюкарите сред мюнхенския артистичен свят. „Всеки, който беше поне малко осведомен, беше чувал, че Гурлит има голяма колекция от ограбени картини“, каза ми съпругата на един притежател на галерия за модерно изкуство. Не те действали предпазливо. Съществуват стриктни закони за частна собственост, нарушаване на лична сфера и други юридически въпроси, като се започне с факта, че в Германия няма закон, който да забранява на частни лица или институции да притежават ограбено по времето на нацистите изкуство. Чак през септември 2011, цяла година след случката във влака, един съдия издал разрешение за обиск на апартамента на Гурлит, на основание подозрения в укриване на данъци и незаконно присвояване. Но властите все още се колебаели дали да пристъпят към действия.

Но след това, три месеца по-късно, Корнелиус продал картина, един шедьовър на Макс Бекман на имеУкротителят на лъвове, чрез аукционната къща Лемперц в Кьолн, за сумата от 864,000 евро. И, което било още по-интересно, парите от продажбата били разделени приблизително 60-40 с наследниците на еврейския търговец на картини Алфред Флехтхайм, който е притежавал няколко галерии за модерно изкуство в различни германски градове, плюс Виена, през 1920-те години. През 1933 Флехтхайм забягва в Париж, а след това в Лондон, като оставя след себе си художествената си колекция. Умира като бедняк през 1937. Семейството му се е опитвало да възстанови правата върху колекцията (част от която е и Укротителят на лъвове) в продължение на много години.

Като част от споразумението с наследниците на Флехтхайм, според един от адвокатите им, Корнелиус Гурлит признал, че Бекман е бил продаден през 1934 на баща му, Хилдебранд Гурлит, при неизгодни условия. Това експлозивно откритие дало сериозно потвърждение на предположението, че в апартамента на Гурлит вероятно може да има и други произведения на изкуството.

Но обискът е извършен едва на 28 февруари 2012. Когато полицията и митническите/данъчни служители влезли в апартамента (около 100 кв. м.), те открили поразително хранилище със 121 рамкирани и 1,285 не-рамкирани картини, включително и произведения от Пикасо, Матис, Реноар, Шагал, Макс Либерман, Ото Дикс, Франц Марк, Емил Нолде, Оскар Кокошка, Ернст Кирхнер, Дьолакроа, Домие и Курбе. Имало един Дюрер. Един Каналето. Цялата колекция струвала може би повече от един милиард долара.

Както гласи репортажът от Spiegel, в продължение на три дни на Гурлит било наредено да седи и гледа без много приказки, докато служителите опаковали и отнасяли картините. Находките били отнесени в държавно хранилище в Гархинг, на около 10 километра извън Мюнхен. Прокуратурата не направила никакво публично изявление за изземането и държала цялата история под солиден похлупак, докато се обмисляло как да се процедира по-нататък. Било ясно, че след като откриването на картините стане известно, ще се надигне страхотна олелия. Германия сигурно щяла да бъде затрупана с различни искове и дипломатически натиск от всички страни. В този безпрецедентен случай изглежда никой не знаел какво точно трябва да се прави. Историята със сигурност щяла да отвори стари рани и битки в културната област – неща, които не са зараснали и вероятно никога няма да зараснат.

През следващите дни Корнелиус седял отчаяно в празния си апартамент. Изпратен бил психологически съветник, който да проверява състоянието му. Междувременно колекцията си стояла в Гархинг, без никой да знае какво да прави, чак докато информацията била подшушната наFocus, германско новинарско издание, вероятно от човек, който е бил в апартамента на Гурлит, може би някой от офицерите или носачите, които са били там в 2012, защото той или тя предоставил описание на вътрешността му. На 4 ноември 2013 – 20 месеца след изземането и повече от три години след случката във влака – списанието публикува на заглавната си страница новината за онова, което изглежда ще се окаже най-голямото разкриване на ограбено от нацистите изкуство за 70 години – и това в апартамента на един градски самотник в Мюнхен, който е живял с него в продължение на десетилетия.

Скоро след публикуването на историята във Focus медиите обкръжават апартамента на Артур Кутчер Плац – и с живота на Корнелиус Гурлит като отшелник е свършено.

Естетическо прочистване

Историята за това как колекцията се озовава в мюнхенския апартамент на Корнелиус Гурлит е трагична сага, която започва през 1892 с публикуването на книгата Entartung (Израждане) от германския лекар и социален критик Макс Нордау. В нея той постулира, че някои от новите видове изкуство и литература, появяващи се в Европа от fin de siècle, са продукти на болни умове. Като примери за такова изграждане Нордау указва някои от собствените си bêtes noires: членовете на френската Парнаска поетическа школа, символистите, както и последователите на Ибсен, Уайлд, Толстой и Зола.

Син на будапещенски равин, Нордау вижда в заплашителното разрастване на антисемитизма друго указание за това, че европейското общество се изражда – един аргумент, който Хитлер, чиято идеология е силно повлияна от писанията на Нордау, изглежда е пропуснал. С идването си на власт през 1933 Хитлер обявява „безпощадна война“ срещу „културното разложение“. Той нарежда естетическо прочистване на entartete Künstler, „изродените хора на изкуството“ и техните произведения, които за него включват всичко, което се отклонява от класическия репрезентационизъм.[581] А това означава не само новите тогава експресионизъм, кубизъм, дадаизъм, фовизъм, футуризъм и обективен реализъм, но и вече салонно-приетите импресионизъм на Ван Гог, Сезан и Матис, както и мечтателните абстракции на Кандински. За нацистите всичко това е болшевистко изкуство. И макар че голяма част от него всъщност се прави не от евреи, за Хитлер то все пак си остава подривно-еврейско-болшевистко по чувствителността и целите си, и допринасящо за моралния разпад на Германия. Артистите са културни юдео-болшевики, а цялата сцена на модерното изкуство е доминирана от еврейски търговци, притежатели на галерии и колекционери. Така че то трябва да бъде премахнато, за да може Германия да се върне на правилния път.

Може би има някакъв елемент на отмъщение в начина, по който Хитлер – чиято мечта да стане художник не стига доникъде – разрушава животите и кариерите на успешните артисти от своето време. Но не само живописта – всички форми на модерното изкуство са набелязани за атака в неговата кампания за естетическо прочистване. Експресионистките и други авангардни филми са забранени – което причинява истинско преселение в Холивуд на талантливи филмови творци като Фриц Ланг, Били Уайлдър и други. „Анти-германски“ книги като творбите на Кафка, Фройд, Маркс и Хърбърт Уелс са изгаряни публично; джазът и други видове атонална музика са забранени, макар че това не е приложено чак толкова строго. Писатели като Бертолт Брехт, Томас Ман, Стефан Цвайг и др., отиват в изгнание. Този погром срещу изкуството поражда онзи Weltanschauung[582], който прави възможна и появата на расовия мироглед.

Изложбата на изроденото изкуство

Гурлитови са известно семейство от асимилирани германски евреи, с поколения от артисти и хора на изкуството, стигащи назад чак до ранния деветнадесети век. Корнелиус всъщност е третият Корнелиус, след пра-пра-чичо си, който е бил композитор и след дядо си – историк на бароковото изкуство и архитектура, който е написал почти сто книги и е баща на баща му, Хилдебранд. По времето, в което Хитлер идва на власт, Хилдебранд вече е уволнен като уредник и директор на две художествени институции: един музей а изкуството в Цвикау, за „провеждане на художествена политика, противопоставяща се на здравите народни чувства на Германия“ чрез изложения на някои спорни модерни художници, и Kunstverein-а в Хамбург, не само поради художествените му вкусове, но и защото е имал баба-еврейка. Както Хилдебранд пише в едно есе двадесет и две години по-късно, той е започнал да се страхува за живота си. Оставайки в Хамбург, той открива собствена галерия, която се придържа към старото, по-традиционно и сигурно изкуство. Но заедно с това потайно изкупува забранено изкуство на изгодни цени от евреи, напускащи страната или нуждаещи се от пари, за да плащат убийствения данък върху изнасянето на капитал и, по-късно, специалния данък върху еврейските имоти.[583]

През 1939 Йозеф Гьобелс, райхсминистърът на Публичното просвещение и пропагандата, виждайки възможност „да се спечелят някакви пари от тоя боклук“, създава комисия за конфискуване на „изродено изкуство“ от публични институции и частни колекции. Работата на комисията достига връхната си точка в „Изложбата на изродено изкуство„през същата година, която се открива в Мюнхен само ден след „Изложбата на великото германско изкуство„на одобрени от режима творби в стил „кръв и земя“, представяни в монументалния, нов Дом на германското изкуство на Принцрегентенщрасе. „Онова, което виждате тук, са осакатените произведения на лудост, нахалство и липса на талант“, казва по време на откриването Адолф Циглер, председателят на Райхскамерата за визуални изкуства в Мюнхен и уредник на изложбата „Изродено изкуство“. Изложбата привлича два милиона посетители – средно по 20,000 души дневно – и почти четири пъти повече от броя на ония, които отиват да видят „Изложбата на великото германско изкуство“.[584]

В една брошура, издадена от Министерството на образованието и науките през 1937, по повод „Изложбата на изродено изкуство“, се обявява: „Дадаизмът, футуризмът, кубизмът и другите ‚изми‘ са отровното цвете на еврейското паразитно растение, пораснало на германска почва… Примери като тези ще бъдат най-мощното доказателство за необходимостта от радикално решение на еврейския въпрос“.

Година по-късно Гьобелс създава Комисията за експлоатация на изроденото изкуство. Хилдебранд, въпреки еврейската си наследственост, е назначен като един от четиримата членове на комисията поради експертните си познания и връзките си с художествения свят извън Германия. Работата на комисията е да продава изроденото изкуство зад граница, като набраните средства биха могли да се използват за „достойни цели“ като закупуване на стари майстори за гигантския музей – планирало се той да бъде най-големия в света – който фюрерът възнамерявал да построи в Линц, Австрия. На Хилдебранд е разрешено да закупува „изродени картини“ сам, доколкото ги плаща в твърда валута – една възможност, от която той се възползва изцяло. През следващите няколко години той ще изкупи повече от 300 произведения на „изроденото изкуство“ почти на безценица. Херман Гьоринг, известен грабител, в края на краищата ще придобие около 1,500 парчета Raubkunst – сред които произведения на Ван Гог, Мунк, Гоген и Сезан – на стойност около 200 милиона долара непосредствено след войната.

Най-голямата кражба на изкуство в историята

Както се разказва в Der Spiegel, след падането на Франция през 1940, Хилдебранд често посещава Париж, оставяйки в Хамбург жена си Хелен и децата – Корнелиус, по онова време на осем години, и сестра му Бенита, която е с две години по-малка – и отсядайки обикновено или в Hotel de Jersey, или в апартамента на любовницата си. Той започва сложна и опасна игра на оцеляване и забогатяване, в която разиграва всички: съпругата си, нацистите, съюзниците, еврейските артисти, търговците и притежателите на картините – всичко това уж за да им помага да бягат и спасяват произведенията си. Въвлечен е във всевъзможни гешефти с висок риск, но и с висока печалба, подобно на богатия парижки търговец, изкупуващ творби на изкуството от бягащите евреи, когото Ален Делон играеше във филма от 1976 Monsieur Klein.

Освен това Хилдебранд влиза в напуснатите домове на богати еврейски колекционери и изнася картините им сам. Придобива един шедьовър –Седнала жена от Матис (1921) – който Паул Розенберг, приятелят и търговец на картини на Пикасо, Брак и Матис, е оставил в банков трезор в Либурн, близо до Бордо, преди да забегне за Америка, през 1940. Други творби Хилдебранд изкупува на наложени разпродажби в аукционната къща Друо в Париж.

С карт блаш лично от Гьобелс, Хилдебранд се носи високо. Може и да се е съгласил на сделката с дявола защото, както сам твърди по-късно, не е имал друг избор, ако е искал да остане жив, а след това постепенно е бил корумпиран от парите и съкровищата, които е насъбрал – един достатъчно добре познат път. Но може би е по-точно да се каже, че той води двоен живот: от една страна давайки на нацистите онова, което те желаят, а от друга, правейки каквото може, за да спасява изкуството, което обича, пък и събратята си евреи. Или може би троен живот, защото в същото време той натрупва истинско състояние в произведения на изкуството. Лесно е за един съвременен човек да осъжда такива предателства в свят, който за нас е невъобразимо увреден и ужасяващ.

През 1943 Хилдебранд става един от главните изкупвачи на изкуство за бъдещия хитлеров музей в Линц. Творбите, подходящи за фюрерския вкус, се доставят в Германия. Те включват не само картини, но и гоблени и мебели. Хилдебранд получава пет процента комисионна върху всяка транзакция. Ловък и неразгадаем човек, той винаги е добре дошъл на масата, понеже разполага с милиони райхсмарки за харчене, предоставени му от Гьобелс.

От март 1941 до юни 1944, за Германия отпътуват 29 големи доставки, включващи 137 товарни вагони с 4,174 сандъка, съдържащи 21,903 художествени предмети от всякакъв вид. Нацистите ограбват около 100,000 произведения само от евреите във Франция. Общият брой на произведения, ограбени по това време, се оценява на около 650,000. Това е най-голямата кражба на изкуство в историята.

Една много германска криза

В деня преди да излезе статията във Focus, аугсбургският главен прокурор, Райнхард Немец, който отговаря за разследването, изнася набързо подготвена пресконференция и прочита внимателно формулиран за пресата текст, последван от друг, две седмици по-късно. Но вредата вече е нанесена; шлюзите на публичния гняв са широко отворени. Офисът на канцлерката Ангела Меркел е залят от оплаквания и отказва да направи изказване за разследване, което тече в момента. Германия внезапно попада в международна криза и се оказва изправена пред сериозни законови трудности. Как е могло германското правителство да бъде толкова безчувствено, да удържа тази информация в продължение на година и половина и да я представи на обществеността едва когато е принудено на това от статията във Focus? Колко безсрамно е, 70 години след войната, Германия още да няма закон за реституция на произведенията на изкуството, откраднати от нацистите?

Сред наследниците на жертвите на Холокоста има огромен интерес да си възвърнат ограбените произведения на изкуството, да получат поне някаква форма на компенсация за ужасите, причинени на семействата им. Проблемът, обяснява Уесли Фишер, директор на Конференцията за еврейски материални искове срещу Германия, е в това, че „голям брой хора изобщо не знаят какво точно липсва от колекциите им“.

Милиардерът на козметичната индустрия и дългосрочен активист в полза на възстановяването на ограбеното изкуство Роналд Лаудер призовава за незабавно публикуване на целия списък на колекцията, както го правят и Фишер, Ан Вебер, основателка и съпредседателка на намиращата се в Лондон Комисия за ограбено изкуство в Европа, а също и Дейвид Роулнад, нюйоркски адвокат, представящ наследниците на Курт Глейзър. Глейзър и съпругата му Елза са били едно от главните поддръжници, колекционери и влиятелни познавачи на изкуството от Ваймарския период, а също и приятели с Матис и Кирхнер. Според нацистките закони, забраняващи на евреи да заемат постове на държавни служители, Глейзър е уволнен като директор на Пруската държавна библиотека през 1933. Принуден да се раздели с колекцията си, той забягва в Швейцария, след това в Италия, а накрая в Америка, където умира в Лейк Плесид, щата Ню Йорк, през 1943. Лаудер казва, че „творбите, ограбени от евреите, са последните затворници от Втората световна война. Трябва да разбирате, че всяка художествена творба, открадната от някой евреин, е включвала и поне една смърт“.

На 11 ноември правителството започна да поставя някои от картините на Гурлит на уебсайта lostart. de и той беше залян от вълна от посещения, в резултат на което сайтът блокира. До днес са изложени 458 произведения и е обявено, че около 590 от общия брой 1,280 може би са били ограбени от еврейски притежатели. Изследването на произхода на картините далеч не е приключило.

Германските реституционни закони, касаещи ограбено изкуство, са изключително сложни. Всъщност нацисткият закон от 1938, който е позволявал на правителството да конфискува „изродено изкуство“, все още не е отменен. Германия е подписала Принципите за конфискувано от нацистите изкуство, по време на Вашингтонската конференция от 1998. Там се казва, че музеите и други публични институции, притежаващи Raubkunst, трябва да го върнат на законните му притежатели или техните наследници. Но съгласието с тези принципи е доброволно и само шепа институции в която и да е от подписалите споразумението страни, са направили нещо. Но дори и така Принципите не се отнасят до „изроденото изкуство“ в Германия, нито пък до произведения, притежавани от отделни личности като Корнелиус. Роналд Лаудер ми каза, че „в музеите на Германия се намира голямо количество ограбено изкуство, по-голямата част от която не е част от изложенията им“. Той е призовал за създаване на комисия от международни експерти, които да претърсят германските музеи и държавни институции, и през февруари германското правителство обяви, че ще създаде независим център, който да започне да оглежда по-внимателно музейните колекции.

До днешна дата Корнелиус не е обвинен в никакво престъпление, като се започне с въпроса за законността на отнемането – което най-вероятно не се покрива от разрешението за обиск, чрез което властите са влезли в апартамента. Освен това има закон за 30-годишна давност при предявяването на искове върху открадната собственост, а Корнелиус е притежавал картините в продължение на повече от 40 години. Те се намират в склад, в опаковано състояние. Многобройни страни предявяват искове към онези, които са били представени на правителствения уебсайт. Неясно е дали законът изисква от или позволява на правителството да възвръща ограбеното изкуство на законните му притежатели, или то трябва да бъде върнато обратно на Корнелиус поради незаконно изземване или под защитата на статуса за давност.

„Сигурно не е щастлив човек, щом е живял в лъжа толкова много години“, казва Нана Дикс, внучката на „изродения артист“ Ото Дикс, имайки пред вид Корнелиус. Самата Нана също е художничка и ние прекарахме три часа в ателието ѝ в Швабинг, на по-малко от километър разстояние от апартамента на Корнелиус, разглеждайки репродукции от творби на дядо ѝ, както и в разговори за забележителната му кариера – как той документира по превъзходен начин ужасите, които е преживял на фронтовите линии и през двете войни, като в един момент Гестапо му е забранило да рисува или дори да купува материали за рисуване. Дикс, който е от скромен произход (баща му е работел в леярна работилница в Гера) е един от великите и недостатъчно известни артисти на 20 век. Само Пикасо е успял да се изрази по такъв майсторски начин в толкова много стилове: експресионизъм, кубизъм, дадаизъм, абстрактен, гротескен хипер-реализъм. Мощните, изгарящи образи на Дикс отразяват – както Хилдебранд Гурлит описва обезпокояващото модерно изкуство, което е събирал – „борбата да се приеме онова, което ние всъщност сме“. Според Нана Дикс, 200 от основните му произведения все още се считат за изчезнали.

Призракът

Само часове след публикацията във Focus сензационната история на Корнелиус Гурлит и неговото едномилиардно тайно скривалище на произведения на изкуството е подхваната от основните медии по цял свят. Всеки път, когато се покаже извън жилището си, в лицето му се набутват микрофони и камерите започват да бръмчат. След като папараците го изтормозват, той прекарва десет дни в празния си апартамент без да го напуска. Според DerSpiegel той е ходил на кино за последен път през 1967. Не е гледал телевизия от 1963. Четял е вестници и е слушал радио, така че е имал известна представа за това какво се случва по света, но реалният му опит с обкръжаващия свят е бил силно ограничен и основните събития по света са му били силно чужди. Пътувал е рядко – преди години е ходил до Париж, веднъж, заедно със сестра си. Казва, че никога не се е влюбвал в реален човек. Картините са били целия му живот. А сега тях ги няма. Мъката, която е преживял през последната година и половина, сам в празния апартамент, е невъобразима. Загубата на картините му, казва той пред Йозлем Гезер, репортерът от Der Spiegel – това е единственото интервю, което е дал – го е покрусила повече от загубата на родителите, на сестра му, която е починала от рак през 2012. Той обвинява майка си за това, че ги е донесла в Мюнхен, мястото на злото, където е започнало всичко, с неуспешния опит на Хитлер за преврат през 1923. Настоява, че баща му се е обвързал с нацистите единствено за да спаси тези скъпоценни произведения на изкуството, а Корнелиус е считал за свой дълг да ги предпазва, по същия героичен начин, по който го е правил и баща му. Постепенно картините са станали целия негов свят, една паралелна вселена, пълна с ужас, страст, красота и безконечно очарование, в която той е бил зрител. Бил е като герой от руски роман – интензивен, обсебен, изолиран и все по-отдалечен от реалността.

Щурмът на крепостта

След като бомбардировачите на съюзниците изличават центъра на Дрезден през февруари 1945, вече е ясно, че с Третия райх е свършено. Хилдебранд е имал един нацистки колега, барон Герхард фон Пьолниц, който е помагал на него и на още един търговец на картини, Карл Хаберщок, да правят сделки, докато Пьолниц е бил във военновъздушните сили, разположени в Париж. Фон Пьолниц поканил двамата да донесат личните си колекции и да потърсят убежище в неговия живописен замък в Ашбах, северна Бавария.

На 14 април 1945, само седмици преди самоубийството на Хитлер и окончателната капитулация на Германия, съюзническите войски навлизат в Ашбах. Те откриват Хаберщок и колекцията му, както и Гурлит, с 47 сандъка, пълни с „предмети на изкуството“, в замъка. Намесват се американските военни специалисти по ограбено изкуство, така наречените „Monuments Men“ – около 345 мъже и жени с експертни познания в областта на изкуството, които са натоварени със задачата да издирват и предпазват от изчезване европейските паметници и културни ценности (и които са тема на скорошния филм на Джордж Клуни). Двама мъже, капитан и редник, са назначени да оценят творбите, намиращи се в замъка Ашбах. Хаберщок е записан в списъците на американските тайни служби като „водещият търговец на изкуство за нацистите“, „най-активният германски прекупвач в Париж“ и „разглеждан във всички отдели като най-важната фигура в германската търговия с изкуство“. Той е бил ангажиран в кампанията срещу „изроденото изкуство“ от 1933 до 1939, а през 1936 е станал личен прекупвач на предмети на изкуството за Хитлер. Хилдебранд Гурлит е описван като „търговец на изкуство от Хамбург с връзки сред висшите нацистки кръгове“, който е „един от официалните агенти за [музея в] Линц“, но който, бидейки отчасти евреин, е имал проблеми с партията и е използвал Тео Хермсен – добре известна фигура сред нацисткия свят на търговци на изкуство – като подставено лице, до смъртта на Хермсен през 1944.

Хаберщок е арестуван, а колекцията му иззета, а Хилдебранд е поставен под домашен арест в замъка, като остава в това положение чак до 1948. Картините му са иззети за оценяване. Хилдебранд обяснява, че те са законно негови. Повечето то тях идвали от баща му, страстен колекционер на модерно изкуство, казва той. Описва поединично начините, по които всяка картина е станала част от колекцията му и, според Der Spiegel, фалшифицира произхода на онези, които са били откраднати или придобити чрез изнудване. Например, сред картините се е намирала и една от родения в България художник Жул Паскин. Хилдебранд твърди, че я е наследил от баща си, но всъщност я е купил на много по-ниска от реалната цена през 1935 от Юлиус Фердинанд Волф, еврейския издател на един от главните дрезденски вестници. (Волф е отстранен от поста си през 1933 и през 1942 ще се самоубие, заедно със съпругата и брат си, преди да бъдат изпратени в концентрационен лагер). Подробната документация на картините, твърди Хилдебранд, се е намирала у дома му в Дрезден, който е бил унищожен по време на съюзническите бомбардировки. За щастие той и жена му, Хелен, са получили убежище в замъка Ашбах на барон фон Пьолниц и са успели да напуснат Дрезден преди голямата бомбардировка. Той твърди, че останалата част от колекцията му е трябвало да бъде оставена в града и е била унищожена.

Хилдебранд убеждава американските експерти, че е жертва на нацистите. Те са го уволнили от два музея. Наричали са го „мелез“, защото е имал еврейска баба. Правил е всичко възможно, за да спаси онези великолепни и важни картини, които инак биха били изгорени от СС. Уверява ги, че никога не е купувал дори и една картина, която не му е била предлагана доброволно.

По-късно през 1945 барон фон Пьолниц е арестуван, а в замъка заедно с Гурлитови се настаняват и повече от 140 измършавели, травматизирани бивши обитатели на концентрационни лагери, повечето от тях по-млади от 20 години. Замъкът Ашбах е превърнат в лагер за бездомни хора.

Накрая американците връщат 165 от картините на Хилдебранд, но задържат останалите, за които е ясно, че са били откраднати, а разследването на неговите военновременни дейности, както и на колекцията му, е приключено. Онова, коте те не знаят е, че Хилдебранд е лъгал за оставянето на колекцията си в Дрезден – голяма част от нея всъщност е била скрита в една воденица във Франкония, както и на друго тайно място, в Саксония.

След войната, с колекция, останала до голяма степен незасегната, Хилдебранд се премества в Дюселдорф, където продължава да търгува с предмети на изкуството. След като репутацията му се възстановява, той е избран за директор на Kunstverein, уважаваната художествена институция на града. Онова, което му се е налагало да върши през войната, се превръща във все по-блед спомен. През 1956 Хилдебранд загива в автомобилна катастрофа.

През 1960 Хелен продава четири картини от колекцията на починалия си съпруг, една от тях портрет на Бертолт Брехт от Рудолф Шлихтер, и купува два апартамента в скъпа новопостроена сграда в Мюнхен.

За детството на Корнелиус не се знае много. Когато съюзниците пристигат в замъка, той е на 12 и, заедно със сестра си, е изпратен в училище с пълен пансион. Корнелиус е бил изключително чувствително и боязливо момче. Следвал е история на изкуството в университета в Кьолн, но по неизвестни причини не е завършил учението си. Изглежда се е чувствал доволен да води живот на самотен човек на изкуството в Залцбург, пише сестра му до една приятелка през 1962. Шест години по-късно Корнелиус започва да разпределя времето си между Залцбург и Мюнхен. Вероятно някъде тогава започва да прекарва все повече време в апартамента в Швабинг, сред любимите си картини. В продължение на 45 години той изглежда не е поддържал контакти с никого освен със сестра си, до смъртта ѝ преди две години, както и с личния си лекар във Вюрцбург, малко градче на три часа път с влак от Мюнхен, когото е посещавал на всеки три месеца.

Raubkunst и реституция

След като картините са иззети, Майке Хофман, историчка на изкуството в изследователския център за „изродено изкуство“ към Свободния университет в Берлин, е натоварена със задачата да провери произхода им. Хофман е работила с картините в продължение на година и половина и е идентифицирала 380 от тях, които са ясно „изродени“ творби, но задачата очевидно не е по силите на само един човек. Ето защо се свиква международна група под ръководството на Ингеборг Берггрийн-Меркел, вече пенсионираната заместник-председателка на Германската комисия за култура и медии. Берггрийн-Меркел твърди, че творбите, чиято принадлежност към групата Raubkunst е потвърдена, веднага се поставят на правителствения сайт за Изгубено изкуство. Една от картините на сайта, най-ценната от колекцията в апартамента на Корнелиус – с цена, варираща между 6 и 8 милиона долара (макар че някои експерти я оценяват на стойност 20 милиона, ако бъде продадена на търг) – е онзи Матис, който е бил откраднат от Паул Розенберг. Наследниците на Розенберг притежават документ за покупка от 1923 и са предявили иск пред главния прокурор. Една от наследничките е внучката на Розенберг Ан Синклър, бивша съпруга на Доминк Строс-Кан и добре известна френска политическа коментаторка, която ръководи френското издание на Huffington Post. През декември германското телевизионно предаване Kulturzeit съобщава, че за същия Матис са предявени повече от 30 различни искове, което пък илюстрира проблема, който ми описа Роналд Лаудер: „Когато ги поставите в Интернет, всеки си казва, ‚Ей, чичо ми имаше една картина, която изглеждаше точно като тази‘.“

Берггрийн-Меркел казва също, че специалната група не разполага с пълномощия да връща картини обратно на първоначалните им собственици или техните наследници. В германското законодателство няма нищо, което да принуждава Корнелиус да ги връща. Главният прокурор смята, че 310 от картините са „без съмнение собственост на обвиняемия“ и могат да му бъдат върнати обратно незабавно. Президентът на Централния съвет на евреите в Германия, Дитер Грауман, отговаря, че прокурорът трябва да премисли отново плановете си за връщане на които и да било картини на Гурлит.

През ноември, новоназначеният баварски министър на правосъдието Винфрид Баусбак каза, че „всички служители на федерално и местно ниво, замесени в тази история, е трябвало да посрещнат това предизвикателство с по-голяма спешност и с повече ресурси, още от самото начало“. През февруари едно преразглеждане на Закона за давност, направено то Баусбак, беше предложено на германския парламент. Стюърт Изънстат, специалният съветник на държавния секретар Джон Кери по въпросите на Холокоста, който е автор на Принципите за международни норми за реституция на творби на изкуството от Вашингтон 1998, настоява Германия да премахне 30-годишния срок на давност върху откраднати творби на изкуството. В края на краищата, как би могъл някой да предяви искове върху картините на Корнелиус, ако съществуването им би било неизвестно?

Да защищаваш и да служиш

Хилдебранд Гурлит, заплитащ героичния си разказ в едно непубликувано есе, написано през 1955, една година преди смъртта му, казва, „тези картини означаваха за мен… най-доброто в живота ми.“ Той си припомня как майка му го е завела на първата изложба на художествената група „Die Brücke“, през 1905 (едно от ключовите явления за експресионизма и модерното изкуство), и как „тези варварски, страстно-мощни цветове, тази грубост, оградена от най-прости дървени рамки“ били „като удар през лицето“ за средната класа. Той пише, че е гледал на картините, намиращи се в колекцията му „не като на моя собственост, а по-скоро като един вид владение, което трябваше да надзиравам“. Корнелиус е живял с усещането, че е наследил от баща си задачата да защищава картините, също както баща му ги е защищавал от нацистите, от бомбите, от американците.

През късния декември, малко преди 81-вия си рожден ден, Корнелиус е въведен в една клиника в Мюнхен, където остава и досега. Местният съд в Мюнхен е назначил негов попечител, който не може да взема решения вместо него, а по-скоро има задачата да му разяснява различните законови аспекти на ситуацията. Корнелиус е наел трима адвокати и специална фирма за кризисен мениджмънт на работа с обществеността, които да се занимават с медиите.

А след това, на 10 февруари, австрийските власти откриха около 60 други картини, сред които и такива на Моне, Реноар и Пикасо, в дома на Корнелиус в Залцбург. Според новия му представител пред обществеността, Щефан Холцингер, Корнелиус е помолил апартаментът да бъде прегледан, за да не бъде открадната някоя от картините. Една седмица по-късно беше създаден специален сайт, www. gurlitt. info, който да представя развоя на събитията от гледната точка на Гурлит.

Братовчедът на Корнелиус, Екехарт Гурлит, който е фотограф и живее в Барселона, казва, че Корнелиус е бил „самотен каубой, самотна душа и трагична фигура. Той не го е правил заради парите. Ако беше така, то отдавна щеше да е продал картините“. Той ги е обичал. Те са били целия му живот.

Без такива почитатели изкуството е нищо.

Източник

Алекс Шуматов е американски журналист и автор, дългогодишен сътрудник на множество реномирани американски издания сред които New Yorker и Vanity Fair.

Коментари (6)

- 06-04-2014|Блкагоев

Този материал е покъртителен. Колко ли още богатства са унищожени или все още ненамерени!?

- 06-04-2014|el colonel

този „материал“ наистина е покъртителен, защото е писан от един покъртителен антисемит! според претенциозното писание пълно с грешки и мaнипулативни изводи излиза, че евреи сами са създали инспирирали и вдъхновили холокоста а след това са участвали в продажбите на собственото им откраднато имущество. само идиот кможе да напише такова нещо. прочее този кретен явно е преписвал от Волен Пси-деров..

- 12-04-2014|Гост

На 8 април Прокуратурата обявява, че картините ще бъдат върнати на законния им собственик, Гурлит. Който смята, че нещо му е откраднато, ще трябва да доказва – презумпцията е, че Гурлит е законен собственик. Отмяната на давност не би могла да бъде ретроактивно действаща, а би имала сила за нови казуси.

- 12-04-2014|Златко

Струва си да прецизираме малко горния коментар, тъй като – както обикновено – в българския вариант на новината нещата са „малко позакръглени“, тоест отговарят на реалното положение на нещата „само по фантазия“. И така, ето дословния цитат от Speigel, който можете да намерите тук:

Gurlitt-Verfahren: Staatsanwaltschaft kündigt baldige Entscheidung an

Значи, най-първо: става дума за решение, което тепърва ще бъде взето (baldige Entscheidung)

Второ, очакванията са за значително по-скромно връщане, отколкото се обявява по-горе тук: ще бъдат върнати, разбира се, не всички картини, а само ония, чиято собственост е неоспорима и които не могат да бъдат причислени към т. нар. Raubkunst.

Трето, картините ще бъдат върнати, както четем в цитата по-долу, „най-късно след една година“, (Spätestens in einem Jahr) и то, повтарям, само „онази част от тях, която е обявена за намираща се извън съмнение“ (den als unverdächtig erklärten Teil).

Нека да не превръщаме и „Либерален преглед“ в източник на „достоверна информация“ по нашенски тертип, уважаеми коментатори…

Ето точния цитат:

Am Montag schlossen der 81 Jahre alte Kunstsammler und seine Anwälte einen Vertrag mit der Bundesregierung und dem Freistaat Bayern. Darin erklärte er sich bereit, seine Sammlung von Experten untersuchen zu lassen und unter Raubkunstverdacht stehende Werke gegebenenfalls zurückzugeben. Spätestens in einem Jahr soll Gurlitt den als unverdächtig erklärten Teil seiner Sammlung zurückbekommen.

- 14-04-2014|Гост

http://www. dw. de/holzinger-a-very-good-day-for- cornelius-gurlitt/a-17561709

което позволява да бъде прецизирано горното, за да не бъде така подвеждащо: в жест на добра воля Гурлит се съгласява да върне картини, за които в срок от година се докаже, че са били заграбени от нацистите. Колекцията, според немското законодателство, е изцяло негова законна собственост.

Психомагическият реализъм на Алехандро Ходоровски

Автор: Ерик Бенсон

През септември, в деня на премиерата на „Танцът на реалността“, първият му филм от 23 години насам, Алехандро Ходоровски, роденият в Чили кинематографист, научил, че сега вече е и астероид – 261690 Ходоровски – тъй като Международният астрономически съюз нарекъл на негово име едно петкилометрово парче скала, обикалящо в орбита между Марс и Юпитер. За човек, чийто живот е бил определян от космически амбиции, тази чест изглежда почти очаквана.

Ходоровски е вече на 85, но си остава жив и интензивен. Посетих го два дни след премиерата в професорски-изглеждащия му апартамент близо до Плас дьо ла Бастий – една изпълнена с книги и растения територия, споделяна с третата му съпруга, Паскал Монтандон-Ходоровски, която е с 43 години по-млада от него. Беше прекарал деня в писане на поезия и, в ролята си на духовен гуру, в туитиране на тълкувания на таро-карти и „психологически“ съвети към групата му от близо един милион последователи в Туитър. „Синът ми Адан ми каза: ‚Гледай сега, това е литературата на бъдещето. Те ти отговарят, спорят. Ако не се интересуват, те изтриват. Крадат от теб, това е нещо живо!‘„

Ходоровски вече мисли за следващия си филмов проект. „Когато не създавам нещо, ми доскучава и се отчайвам“, казва той. От плакат на стената зад писалищната му маса гледа една по-млада, диво облещена и яростно-рошава версия на Ходоровски в ролята на облечения в черно, безименен револверен герой, който се преражда като един вид отмъщаващ Буда в собствения му, вече класически филм от 1970-те, „El Topo“.

Написан, режисиран, музициран и с главна роля, изпълнявана от Ходоровски, „El Topo“ е яростно-войнствен уестърн – мощна смесица от източен спиритуализъм и европейски артхаус сюрреализъм. В продължение на шест месеца, започвайки на 18 декември 1970, той е бил прожектиран по веднъж дневно в кино „Елгин“ в манхатънския район Челси, точно в полунощ (или в един часа през нощта, в петък и събота) – като е разпродавал буквално всичките си прожекции и е привличал буйна тълпа от хипарско-интелектуална бохема. Денис Хопър гледал „El Topo“, харесал го и поканил Ходоровски да монтира следващия му филм. Джон Ленън го гледал, върнал се още няколко пъти и убедил мениджъра си, Алън Клайн, да купи правата за разпространение. Рецензентите се счепкали едни с други. Главният филмов критик на Ню Йорк Таймс, Винсънт Канби, отхвърлил „El Topo“ като крещяща измама, наричайки го „един доста гротесков, себе-взъпяващ Сан Симеон“. Друг критик от Таймс, Питър Шелдал, възхвалява филма като „невероятно комплексна, истински дълбока алегория-комикс“, един вид кървав латиноамерикански ‚Пер Гинт‘“. Кен Рудолф от The LosAngeles Free Press е може би по-точен, наричайки „El Topo“ „най-великият филм, правен някога“. Ходоровски си има свое собствено виждане: „Ако самият вие сте велик, ‚ El Topo‘ е велик филм. Ако сте ограничен, ‚El Topo‘ е ограничен“.

В десетилетията след легендарното представяне на „El Topo“, за което Ходоровски е получил прозвището „баща на полунощния филм“, той ту се появява, ту изчезва от американското културно съзнание. След като е направил следващия си, още по-сюрреален филм, „Свещената планина“ (с актьори с бисексуална ориентация, които е открил в нощния клуб „Max’s Kansas City„в Ню Йорк), Ходоровски има сериозна разправия с инвеститора си, Клайн, която довежда до тридесетгодишна забрана за публично показване на двата му най-известни филма. През тези години той завършва само още три филма: два по-малко лични, от чието авторство след това се отказва, и една майсторска мексиканска притча на ужаса, „Santa Sangre“.

„‚El Topo‘ и ‚Свещената планина‘ бяха само легенди и митове“, каза ми Николас Виндинг Рефн, датският режисьор на „Drive“.[585] „Можеше да се прочете за Ходоровски в някои книги и списания, но филмите му бяха по принцип недостижими“.

През последното десетилетие, когато ранните филми на Ходоровски отново навлязоха в обръщение, се появиха и слухове за проекти, които ще бъдат реализирани „скоро“ – готическият рокер Мерилин Менсън щял да играе в продължението на „El Topo“; актьорът Ник Нолти разправял за някакъв „метафизически гангстерски филм“ на име „King Shot“ – но от всичко това не се получи нищо. Финансистите на Ходоровски, понякога от доста съмнителен произход, се отказваха. Веднъж той беше казал пред Уол Стрийт Джърнъл: „Намерих едни руски продуценти. Не искам да казвам имената им… [но те] изчезнаха след три месеца, за което нямах обяснение“.

Но сега Ходоровски кинематографистът най-после е сериозно тук „[Проектът] ‚Дюн‘ на Ходоровски“ – документален филм на американския режисьор Франк Павич за двегодишния опит на Ходоровски да адаптира за големия екран фантастичния роман на Франк Хърбърт, както и „Танцът на реалността“ – едно малко комично, но направено с голямо сърце представяне на нещастното детство на младия Алехандро в едно чилийско градче – ще имат дебютите си скоро (на 21 март и 23 май, съответно). Както рапърът Кейни Уест, чието „Джииизъс“-турне е вдъхновено от Свещената планина, каза през ноември, пред една наблъскана (и очевидно доста озадачена) публика в бруклинския център Баркли: „Не знам дали… вий сте чували някога за Ходоровски, режисьора… Вий не знаете кой [нецензурно] е той… Всички са го копирали… А тук, в тази арена, всичките ще танцувате, побъркани от него“.

Всички, които се питат какво ли е правил Ходоровски във времето от последния му филм насам (The Rainbow Thief – доста странна история с участието на Питър Отул и Омар Шариф от 1990) – могат да намерят отговора тук, в препълнения му апартамент. Цели рафтове са изпълнение с комиксите, на които той е автор – „The Incal“[586], „The Metabarons“ и други. Книги върху най-различни теми – таро-карти, философия и религия – са подредени на осеметажни рафтове в кабинета му. Плакати от филмите му и портрети на семейството украсяват много от стените.

„Чаках 22 години докато направя нов филм, но не съм седял и потривал ръце в това кресло“, казва ми той на баритоновия си испански език. „Направих 40 книги, 80 комикса, театрални представления, изложби на рисунките ми, курсове по таро…“

„Чудехте ли се дали ще направите още един филм?“, попитах го аз.

„Не, не. По-скоро беше: ‚Ще направя и друг филм. Има време. Ще живея достатъчно дълго и няма значение дали ще трябва да чакам още 20 години. Мога да чакам“.

Работата на Ходоровски винаги се е съсредоточавала върху трансформациите и, докато седяхме в кабинета му, той ми разказа защо. „Поставял съм Хамлет много пъти, а Хамлет, той е просто един неприятен неврастеник, той никога не се променя. Съмнява се – през цялото време, до края, докато умре, все се съмнява. Дон Кихот, у Сервантес, си е Дон Кихот. Той никога не се променя. Тези герои са идентични и не се променят. А на мен ми се струва, че не трябва да е така. Ако бихте искали да направите някакво произведение, трябва да имате герои като вселената, които експлодират и растат“. Той показва ясно, че вижда и самия себе си в една подобна траектория. „Между онзи, който бях и който съм сега, лежат 1000 години“, казва той. „Хиляда години!“

Във времената от „El Topo“ Ходоровски е бил, както сам казва по-късно, „психологически убиец“, който „не можеше да обича“. Бил е корав, безпощаден и склонен към визии за [собствено] величие. „Може би съм пророк“, казва той през 1973. „Наистина се надявам някой ден да дойде някой Конфуций, Мохамед, Буда и Христос, за да види мен. И ще седим на някоя маса, ще пием чай и ще ядем шоколадов кекс“.

Питайки се до каква степен той се е променил наистина, аз запитах Монтандон-Ходоровски, която е направила костюмите за „Танца на реалността“, как той се държи на снимачната площадка. „При мен, в частния живот, аз познавам много деликатната личност, която той е, но по време на снимки е ужасен!“, казва тя. „Ужасен! Всички се плашат. Той знае какво иска и го казва много ясно, така че хората, които се чувстват несигурни, възприемат това като агресия. За да направите едно толкова силно произведение на изкуството, трябва да сте силен“.

Ходоровски е израснал в Токопила, Чили – миньорско градче, изрязано в хълбока на гола планина високо над Тихия океан, на 900 мили северно от Сантяго. Син на руско-еврейски емигранти – баща му бил предан на Сталин привърженик на строгата дисциплина, който държал малка бакалия на име Casa Ukraniа, а майка му била дистанцирана жена, която принуждавала сина си да носи дълга коса в памет на починалия ѝ баща. Ходоровски търсел бягство в театъра от ранна възраст. Още в началото на 20-те си години той вече водел авангардна театрална група от 30 души. На 23, след като се прехвърлил от Южна Америка в Париж, започнал да работи с Марсел Марсо (Ходоровски е измислил сюжета на „Клетката“ – един от най-известните пантомимни актове на Марсо) и станал съосновател на нов колектив за изпълнителско изкуство, Паническото движение. (Сред Grand Guignol-ските му творби от това време е и четиричасовата „Светопричастна мелодрама“, по време на която Ходоровски прерязвал вратовете на две живи гъски, манипулирал отрязана кравешка глава и символично кастрирал един равин). През 1960 се преместил в Мексико, където прекарал диво и плодотворно десетилетие, в което режисирал повече от 100 постановки, написал противоречив комикс, преминал тренинг под ръководството на зен-монах и създал първия си филм, „Фандо и Лис“ (филмът е бил забранен в Мексико).

Скоро след това последвали „El Topo“ и „Свещената планина“, който станал голям хит в Европа. По това време Ходоровски вече буквално плувал в различни предложения и намерил следващия си проект във формата на кино-версия на фантастичния роман на Франк Хърбърт, „Дюн“. (Ходоровски не бил чел книгата, но един приятел му казал, че е страхотна). С финансиране, предоставено от млад френски наследник на петролно богатство, на име Мишел Сейду, Ходоровски заработил трескаво в продължение на две години, като създал сторибордовете с помощта на цял екип художници и събрал актьорски състав, включващ Дейвид Карадайн, Мик Джагър, Орсън Уелс и Салвадор Дали (който настоявал на заплащане от 100,000 долара за всяка минута екранно време). Пинк Флойд и френската прог-рок група Магма подписали договори за създаване на музиката за две от воюващите планети.

След като похарчил повече от 2 милиона долара от парите на Сейду без да заснеме нито един кадър, Ходоровски не успял да намери допълнително финансиране. И докато самият той смятал своя „Дюн“ за символ, обявяващ пришествието на един „артистичен, кинематографичен бог“, Холивуд виждал във всичко това само дупка за унищожаване на пари.

„Провал ли е неговият ‚Дюн‘?“, пита Франк Павич, режисьорът на новия филм. „Аз не мисля така. Всичко е на мястото си, всичко е в книгата със сторибордове, която Ходо е направил – рисунките, всяка сцена, всяко парченце диалог, всяко движение на камерата, всичко. Дали целта му е била да направи филм или да промени света? Е, ако целта му е била да промени света, то тогава, моля, мисията е изпълнена.“ Павич прави това твърдение в последната част от документалния си филм, като сравнява скиците на френския художник на комикси Мьобиус с удивително подобни клипове от „Междузвездни войни“, „Похитителите на изчезналия кивот“ и „Терминатор“. Дали Джордж Лукас, Стивън Спилбърг и Джеймс Камерон са заемали идеи от сторибордовете на „Дюн“, копия от които – така ни се казва в документалния филм – били предоставени на всяко от големите филмови студиа? „Дюн на Ходоровски“ твърди, че е налице поне някакво подсъзнателно влияние. Безспорно е обаче, че всичко това е повлияло силно върху „Пришълецът“ на Ридли Скот, съсценарист на който е Дан Обанън, създателят на специалните ефекти за „Дюн“, и в чието създаване участва друг артист от екипа на „Дюн“, швейцарският сюрреалист Х. Р. Гайгер. Мьобиус и британският художник Крис Фос, който е оформял междузвездните пространства в „Дюн“, са консултанти на този филм.

В „Дюн на Ходоровски“, Ходоровски казва на Павич: „Имам амбицията да живея 300 години. Няма да живея 300 години. Може би ще живея само още една. Но имам амбицията“.

И докато Ходоровски и аз разговаряхме в неговия кабинет, той се обърна към темата за смъртта. „Да се приеме смъртта е масивен проблем за всекиго“, казва той. „Все още се страхувам от смъртта, от физическото страдание, но духовно съм го преодолял. Вече го приех. Имах син, който почина. Това беше моментът, в който започна разпадането на егото ми. Това беше моментът, в който имах ужасяваща среща с реалността“.

Третият син на Ходоровски, Тео, има запомняща се роля в „Santa Sangre“ като танцуващ мамбо бандит – една роля, която, според най-малкия син на Ходоровски, Адан, не е чак толкова далеч от реалността. Тео умира през 1995, шест години след премиерата на онзи филм, на 24 години.

„Тео не беше наркоман, това беше нещастен случай“, каза ми Адан. „Баща ми не обича да казва, че той е умрял от свръхдоза, но това е истината. [Тео] мразеше хората, употребяващи наркотици, но една нощ някакъв тъп приятел му дал нещо за смъркане. Той отишъл в спортната зала – и това беше всичко. Беше умно момче, а умря по глупав начин. Баща ми се промени много. Започна да прави изкуство, с което да лекува хора. Брат ми почина, за да излекува семейството. Аз поне така го виждам. Никога нямаше да бъдем като днес, без неговата смърт. Странно е да се каже нещо такова, но това е истината.“

След смъртта на Тео, Ходоровски разработва своя собствена версия на една облягаща се на таро-картите форма на терапия, наречена от него психомагия. Методът е спечелил голям брой последователи в Европа и Южна Америка, а самият той все още изнася редовни лекции върху теориите си, в които се подчертават психологическите рани, които изобилстват в живота на семействата, както и възможностите за създаване на символични и често абсурдни театрални постановки, които да ги лекуват.

„Излекувал съм много хора“, казва ми той. „Успях да помогна на хора, които не можеха да имат деца. Лекувал съм заекващи хора. Едипови комплекси. А да преживеете такива неща – това обогатява духа ви“.

Адан, който е написал музикалната партитура на „Танцът на реалността“ ми разказа какво означава да си израсъл като „дете на психомагьосник“. Майка му, Валери, първата жена на Ходоровски, плачела, докато свирела на пианото си. „Питах я, ‚Защо плачеш?‘“, припомня си Адан, „а тя ми отговаряше ‚Няма значение, не се безпокой‘. А по-късно разбрах, че баща ѝ напуснал семейството когато тя е била на три години, и че той свирел музика, така че всеки път, когато свирела на пианото, тя била в контакт с него. И така, когато тя напусна дома, аз си казах, ‚Трябва да направя нещо, аз също искам да бъда пианист, но се чувствам зле‘. Така че зарових пианото в голяма дупка и посадих черешово дърво отгоре му“.

Когато работел върху „Танцът на реалността“, Ходоровски си поставил задача да представи психомагическото лечение в доста по-големи подробности. „Това не е филм“, заявил той на екипа си. „Това е лечението на душата ми“. В голяма част от филма родителите на Ходоровски са представени повече или по-малко така, както той си ги спомня. Майка му, Сара, е хладна и отхвърля младия Алехандро след като той отрязва златните си къдрици. Баща му, Джейми, е почти патологично строг. Но Ходоровски ги преобразява във филма си. Сара си е мечтаела за живот в операта, така че Ходоровски е наел една чилийска сопранистка, Памела Флорес, да пее всички реплики на героинята. Джейми (чиято роля се играе от най-възрастния от синовете на режисьора, Бронтис) е бил убеден комунист, който си е мечтаел да убие тогавашния десен диктатор на Чили, Карлос Ибанес дел Кампо. Във филма Джейми е изпратен на сложна одисея, в която да преживее тази фантазия, само за се види прероден, също като El Topo.

„Баща ми беше безчовечен, но аз дарявам човечност“, казва ми Ходоровски. „А на майка си дарявам достойнство. Всичко, което подарявам на героите от генеалогичното си дърво, подарявам и на себе си. И тогава получавате минало, в което всички герои се реализират.“

„Танцът на реалността“ може би няма да е бил реализиран никога, ако през 2010-та Франк Павич не се е обърнал към Ходоровски с идеята да преразкаже историята на почти-създаването на „Дюн“. Когато двамата се срещнали за пръв път в Париж, Ходоровски бил заинтригуван, но казал на Павич, че правата върху концептуалните рисунки и сторибордовете принадлежали на продуцента на „Дюн“, Мишел Сейду. Двамата мъже не били разговаряли един с друг от времето на провала на проекта преди 35 години. „Не че беше някаква криза, но за нас това беше много силно“, каза ми Сейду. Павич не знаел какво да очаква когато отишъл в офиса на Сейду, но там открил, че навсякъде се виждат картини от „Дюн“ и че самият Сейду е възторжен привърженик на проекта за новия филм (на който по-късно става продуцент).

„И така, аз се върнах обратно при Ходо, за да го осведомя за станалото“, казва Павич. Личеше си, че Ходо е нервен. „И какво каза той?“ А аз му викам: „Той те обича, липсваш му. Навсякъде са окачени плакати. Мислел е за теб всеки ден през последните 30 години‘.“

Павич убедил Ходоровски и Сейду отново да обединят сили – и след като снимките за документалния филм приключили, двамата бързо заработили заедно. По време на обяд през февруари 2011, Ходоровски предложил Сейду да му даде един милион долара, за да направи новия си филм. Сейду незабавно се съгласил. На следващата година Ходоровски вече снимал в Токопила, градчето, което е напуснал като момче и в което никога дотогава не се е връщал.

„За него беше необходимо да го направи“, каза ми Сейду миналата година. „Това лежеше на сърцето му, така че му казах „да“ без никаква информация, никакъв сценарий, без хартия, нищо… За да му помогна да се оправи, да му дам още един шанс – това е важно в живота. Дори и когато сте на 84, трябва да получите втори шанс“.

Източник

Ерик Бенсон е американски журналист и автор, редовен сътрудник на New York Magazine. Негови репортажи и есета са се появявали в The New York Times Magazine, Grantland, Oxford American, Men’s Journal, и Sports on Earth.

Съдебен процес отвъд правото

Автор: Юлиана Методиева

– „Селя“ означава предци. За моите внуци и аз ще бъде „селя“. Оттам идва селяфизъм – да вярваш в Аллах и разказите на предците ни за неговите ангели. Вярвам в книгите, в Съдбата, в Съдния ден. Спорим помежду си има ли Всевишния човешки качества или не. Къде му е тронът. Служил съм войник, нямам нито едно прегрешение или наказание. Помагаме на изпадналите в бедствия хора от с. Бисер, където няма нито един мюсюлманин.“

Това каза в съдебната зала на Пазарджишкия окръжен съд на 17 март 2014 година 33 годишният имам Иззет Джалев от с. Кочан. Завършил е теологическото си образование в Саудитска Арабия и е един от подсъдимите в процеса за радикален ислям, образуван през 2012 година. Обвинението срещу него е за членуване в нелегалната организация Ал Уакф Ал Ислами, която според държавното обвинение е имала за цел да разпространява салафизъм[587] и антидемократична идеология и да подбужда към религиозна омраза. Иззет има три деца. Едното е било болно, когато в 6 часа сутринта в дома му нахлуват маскирани служители от Държавната агенция за национална сигурност. Агентите на ДАНС го извличат от къщата му полуоблечен. Преди това са иззели от библиотеката му книги, ровили в компютъра му. Пред съдия Ивета Парпулова обвиняемият каза: „Не сме убили дори едно птиче, а ни изкарват най-големите престъпници. Чувствам се невинен.“

Въпросите породени от дело 330/12 са твърде много. Например, имаха ли политическите сили необходимост от това на подсъдимата скамейка да се изправят духовни лица, обвинени в разпространението на радикален ислям в България? Откъде дойде мантрата за унищожаване на „спящи клетки на Ал Кайда“, олицетворени в религиозната дейност на 13 българо-мохамедани от затънтени селца и малки градове на Източните Родопи? Имаха ли медиите полза от тиражирането на дискредитиращи и насъскващи публиката текстове и снимки на забулени в бурки жени, брадати мъже и стотици техни братя и сестри по вяра? Бяха ли спазени европейските правни стандарти през всичките 30 заседания на Пазарджишкия окръжен съд и беше ли справедлив съдебния процес, завършил с осъдителни присъди над тези хора?

Шпиономанията започна преди десет години

След трагедията от 2001 с кулите-близнаци в Манхатън западните демокрации идентифицираха нов враг. Ислямската религия се превърна в основна тема за мейнстрийма, а злощастният тогавашен президент на САЩ Джордж Буш отвори война срещу „ислямофашизма“. Терористичният акт, отнел живота на 3 хиляди американци, отключи огромна вълна от страхове спрямо мюсюлманите, практикуващи неразбираеми за християнския свят религиозни ритуали. В очите на обществото арабскоговорящите квартали в Ню Йорк и Вашингтон се превърнаха в злокобни носители на потенциален тероризъм. Последвалите атентати в Лондон и Мадрид мобилизираха ЦРУ, Интерпол, а по-нататък практически всички служби за сигурност на страните от Европейския съюз. Те включиха на пълен оборот тайните си и явни агенти за битка с несъмнено фанатичния уахабит и ловък бизнесмен Осама Бен Ладен. Заедно с поддръжниците на неговата Ал Кайда се произведоха новите врагове на либералните демокрации. Светът заговори за опасността от радикален ислям, за ислямисти, спящи клетки на терористични организации, за тренировъчни школи по ислям, за интернет сайтове, разпространяващи религиозен фундаментализъм и джихад срещу неверниците от запада.

Ислямофобията не подмина и България. През 2004 година бе публикувана статия със заглавие „Кой плете мрежите на радикалния ислям в Родопите“.[588] В текста за пръв път се заговори за имама от Сърница Саид Мутлу. Той е описан като тих, проникновен проповедник, интелектуално извисен и влиятелен сред съгражданите си от малкото градче край язовир Доспат. Религиозното училище, което Мутлу ръководи, се свързва с организацията Ал Уакф Ал Ислами. За нея се твърди, че финансира преводи на ислямистки книги, Коран-курсове, участие на ходжи и имами в задгранични семинари. Любопитно е, че преди 10 години медии заговорват за сириеца Муафак Ал Саади. Подчертава се, че е лице с двойно гражданство и подозрително обвързан с организацията Ал Уакф Ал Ислами, която финансира училището в Сърница. И така, през 2012 година Саид Мутлу и Муафак Ал Асаади ще станат едни от основните действащи лица в безпрецедентното съдебно дело в Пазарджик. Единият ще бъде обвинен в насаждане на религиозна омраза, участие в нелегална организация и разпространяване на антидемократична идеология, другият – Муафак, ще бъде основен свидетел по делото. В публикацията на „Капитал“ се говори не само за бедните помаци и „алчните“ им ходжи. Тя се основава на категорични български и холандски полицейски източници на информация, „доказващи“ връзките на българските мюсюлмани с ислямистите.

Пак през тези години тръгна и окончателното сатанизиране на споменатата вече Ал Уакф Ал Ислями. Никой не се съмнява в политическата вредност, което обуславя и „нелегалните“ ѝ дейности. Въпреки че българските власти са отказали регистрация за образователна и религиозна дейност на Ал Уакф, нейните пипала са навсякъде. Според тогавашните страхове сред мюсюлманите у нас практикуващите от столетия ханефитски ислям се настанява селафизмът/ухабизъм. Селафизмът е доктрината на Бен Ладен. Последователите му са дипломирани в американски и западни университети американски или европейски мюсюлмани. За сравнение – ходжите и имамите в България по-често са хора с ограничени образователни възможности и години наред не са излизали извън границите на страната си.[589] Когато човек види вестникарските снимки на Саид Мутлу, го обземат тежки съмнения. Първо, че този дълбоко ерудиран имам непременно взима пари, за да промива мозъците на децата и да ги превръща в бъдещи камикадзе. Второ, че било сигурно, че именно в Родопите и сред помашките групи се изграждат клетки на Ал Кайда защото хората там гледат предимно турски филми и новини по сателитната телевизия. Населението е почти сто процента мюсюлманско. Голяма част не знаят български, следователно те са „чужди“ на българския етнос и православието. Етническият и верският им контекст са очевиден ресурс за „диверсионните“ действия на фундаменталистите срещу западната демокрация и християнството. Открит остава въпросът дали именно сред това население, от векове икономически изостанало и препитаващо се предимно от низане на тютюн, има почва за радикален ислям, каквото и да означава това.[590]

Всъщност, какво е Ал Уакф Ал Ислями?

През 90-те години бедната посткомунистическа държава не мисли и няма откъде да заделя пари за мюсюлманите и образованието на децата им[591]. Има нужда от ходжи, от квалифицирани млади имами. Повечето от обвинените имами са изучили ислямска теология в Саудитска Арабия. Някои са посещавали образователни курсове в Турция. Конкуренцията между арабския и турски ислям е неизбежна. Ал Уакф Ал Ислами е предлагала да финансира образованието на желаещите от по-бедните региони. Организацията дарява средства и за преводи на книги – с одобрението на Министерството на образованието. Знае се, че тогавашният главен мюфтия Неджим Генджев е протежирал „емисарите“ от Саудитска Арабия. Впоследствие обаче бившият офицер от Държавна сигурност изпада от играта, като започва задкулисни игри срещу новите главни мюфтии – Фикри Сали (1993-1997), както и срещу днешния ръководител на мюсюлманското вероизповедание Мустафа Алиш Хаджи. Заговорва се, че в различни страни срещу клоновете на организацията Ал Уакф Ал Ислами се правят стъпки за отнемане на регистрацията, поради очевидни връзки с уахабитски среди. В интернет може да се намери информация за възбуждане на дело срещу холандския клон на Ал Уакф Ал Ислами. През 2004 г. делото пада, нищо от представените доказателства не издържа на обвиненията.[592]

Съмненията за връзките на организацията с фундаменталистки настроени кръгове в България обаче са устойчиви. Затова и в Обвинителния акт (154 стр.) срещу 13-те имами прокуратурата държи на нелегалния характер на организацията, на нейните несъмнени опити да оказва финансова и логистична помощ за обучението на отделни имами в Саудитска Арабия. Целта изглежда ясна: през тези обучени в селафизма/уахабизма фанатици да се подкопае основите на светската държава и да се отвори пътя на халифата – управление на българите по законите на Шериата.

Години преди връчването на обвинителния акт на Саид Мутлу, Иззет Джалев, Ахмед Муса, Хайри Шарифов, Ахмед Ходжов, Мустафа Камбер, Ахмед Караахмедов, Найме и Юсуф Горелски, Абдулла Салих, и Байрам Ушев, се случват обаче няколко симптоматични за българската съдебна и изпълнителна власт акта.

През 2007 година ДАНС претърсва компютъра на бившия софийски мюфтия Али Хайредин. Полицията „открива“ и разбива „ислямистки сайтове“, които Хайредин е притежавал. Той е обвинен по чл. 108,109 от Наказателния кодекс. Тогава за пръв път се формулира и предявяване на наказателна отговорност за „разпространение на уахабитска и джихадистка идеология по интернет“. Тези обвинения не са издържани и представляват грубо нарушение на човешките права.[593]

През 2008 година отново се провеждат шумни акции срещу Али Хайредин. Прибрани са осем души, между които жени и непълнолетни. С „убедителните“ основания, че фондация „Вяра“ на Хайредин застрашава националната сигурност, тя е заличена. Срещу бившия софийски мюфтия отново се представят обвинения за пропагандиране на уахабизъм и джихадизъм, които предполагат действия за въвеждане на шериатска държава. Производството се прекратява, до съд така и не се стига. Засегнатите обжалват делото пред СГС.

През 2009 година отново в ранна утрин ДАНС атакува дома на кмета на Рибново Андрей Башев. Обвинен в притежаване на „незаконна“ литература и преподаване на отклоняващ се от канона ислям е и учителят на селото Мурад Бошнак. От зрелищната акция не излиза нищо и до обвинения не се стига.

Обвинителният акт срещу 13-те: никаква връзка със здравия разум

Първото заседание на наказателния съд бе посрещнато с митинги организирани от ВМРО и Атака. Лозунгите „Вън исляма от България“ бяха по същество опит за натиск върху независимата съдебна система. Нееднократно в съдебната зала се отправяха молби служебните лица да осигурят тишина. Мегафоните на националистите мобилизираха гражданите на Пазарджик. Коли със знамена и гръмко звучащата песен „Стани, стани, юнак балкански“ обикаляха улици и улички на града. Телевизионни репортажи облъчиха максимално българската аудитория с основните цитати от „свидетелските“ показания от първите заседания: „ще се режат глави на гяурите“, „жените нямат еднакви права с мъжете“, „Аллах е над държавата“. В общественото тяло бе поредно провокиран страха от ислямизъм, без да е ясно какво точно е това. В търсенето на „спящите клетки на Ал Кайда“ се включваха изтъкнати експерти като американския гражданин Алекс Алексиев, служител на ЦРУ, видни националисти като Красимир Каракачанов и Ангел Джамбазки, новоизлюпеният фашист Симеон Костадинов и хората на Боян Расате. В национален ефир през двете години докато траеше съдебния процес, тези „експерти“ пропагандираха неотклонно необходимостта от битка с ислямския тероризъм. Масово се вярваше, че чужди емисари от забранени в Европа организации нахлуват в Родопите, където простодушното население става лесна плячка за промиване на мозъците им.

Саид Мутлу, Иззет Джалев, Хайри Шерифов, Ахмед Муса, Абдула Саллих, Байрам Ушев, Неджми Дъбов, Али Ходжов, Ахмед Абдулрахмед, Найме и Юсуф Горелски са обвинени в членуване в нелегална организация и разпространяване на антидемократична идеология. Трима от тях са обвинени и в насаждане на религиозна омраза. Прокуратурата не представи нито едно доказателство, че индивидуално всеки един от тези хора е призовавал към насилие и е бил против демократичния правов ред. Иззетите от домовете на имамите книги бяха на арабски език. За целите на досъдебното производство бяха поканени вещи лица – арабисти (трима), политолози (един), историци (един), православен експерт (един). Арабистите не разбираха от ислям нито в арабския му, нито в турския му вид. Това не им попречи да „преценят“, че става дума за селафизъм. В отделните експертни доклади се твърдеше, че селафизмът е насилническа религия, проповядваща към джихад срещу неверниците, както и че е забранена в ред страни. Стотици път бе повторено, че уахабитите желаят доминация на религиозната над светската държава. Политологът и историкът не знаеха и дума на арабски, не знаеха и ислямска теология. Бяха изготвили становище, че е налице сериозна опасност от радикален ислям по произволни откъси от книгите, преведени им от арабистите. Православната експертка каза, че познава отлично Корана и че той е войнстваща религия. На свой ред свидетелите на обвинението или се отказаха от показанията си от досъдебната фаза – какъвто бе случаят с вече споменатия Муафак Ал Саади – или бяха агенти на ДАНС със защитен статут. Разпитите на тайните агенти създадоха усещане за срамен фарс в съда. Прочетените показания на тези защитени свидетели, повечето от които бяха без завършено средно образование, звучаха като написани от академици…

Защо бяха избрани и „пакетирани“ в едно наказателно дело точно тези 13 души си остава неясно и до днес. Известно е, че Ал Уакф ал Ислям е помагала да бъдат реставрирани много джамии: означава ли това, че навсякъде са били прокарвани опасни за държавата идеи? Защо членуването на подсъдимите в Ал Уакф Ал Ислами да е криминална дейност? Как се стигна до там, че дори момчетата от футболния отбор в град Мадан, водени от имама Хайри Шарифов, бяха заподозрени и обвинени в радикален ислям!? Както в Конституцията, така и в Закона за вероизповеданията, няма никаква пречка хората да се сдружават в организации, да събират дарения за образование или за други цели. Ако не нарушават данъчните закони на страната, тези сдружения, фондации или организации могат да извършват дейността си в областта на духовното, стига да не отправят призиви за насилие[594]. Недопустимо е да се инкриминират книгите, които организациите са внасяли отвън и са превеждали! В България няма индекс на забранените книги. Религията не може да заплашва националната сигурност[595] на една страна. Ако съществуват някакви опасни за здравето и вярата отклонения, това попада в компетентността на съответните ръководни структури по духовните въпроси. Главното мюфтийство и комисията по фетва са оценявали и съветвали имамите по проблемите на вярата и богослужението, в какво да вярват и как да вярват. Тълкуванията на Корана са дело на всяка религиозна общност, точно както Светият Синод следи дали е канонична проповедта на православните свещеници, дали отговарят правилно на въпросите на паството си, как извършват ритуалите, спазват ли евангелските обреди.

ДАНС и пазарджишката прокуратура имаха не само широка медийна подкрепа. Националистическите партии взеха своя реванш в битката си с ДПС. Старите вражди срещу турци и помаци се завърнаха на бял кон. Съдебният процес устройваше всички. Преди изборите през 2012, когато стартира този позорен процес, той бе използван от ВМРО и Атака срещу Бойко Борисов, тогавашния министър-председател, провалил се според тях в битката с престъпността. На свой ред управляващата тогава ГЕРБ имаше ясна необходимост да докаже пред партньорите си в Брюксел и Вашингтон, че полага всички усилия да се бори с тероризма. БСП избра позорно мълчание по това несъмнено скалъпено дело.

Преди съдът да даде последната дума на обвиняемия Иззет Джалев, обществото трябваше да си зададе въпроса защо държавата съди 13 човека за религиозната им дейност! Как се съотнасят духовните им възгледи, преценките им за въпроси от теологичен характер, ритуалите им към член 108,109 от Наказателния кодекс на Република България? Някой замисли ли се, че тези членове са напълно архаични, защото са създадени по времето на комунистическа България и по тях хора са били осъждани за разпространяване на политически вицове? И какво означава „антидемократична идеология“ когато става дума за ислям, за религия? Религията ислям, както и юдаизмът, а и християнството, са религии. Религията се занимава с отношението между човек и Бог и няма нищо общо с идеологиите! Какво е „опасност от насаждане на враждебна на либералната идеология“? Та в България няма доминация на една политическа идеология. Дали пък прокуратурата не си е помислила, че са се върнали онези времена, когато Конституцията постулираше политическия монопол на една партия! Проповедите на Саид Мутлу, Абдула Саллих, Неджми Дъбов са свободно достъпни в интернет и всеки може да се убеди сам, че в тях не става дума за промяна на законно установения ред в страната ни!

Тези въпроси обаче не бяха зададени извън съдебната зала. А в нея присъстваше твърде крехък брой публика и още по-малко журналисти. „Ройтерс“ и Агенция Франс прес следяха редовно заседанията. „Ройтерс“ публикува мнението на експерта по религиозните въпроси Михаил Иванов: „От това дело целият ислямски свят вижда как България е безразлична към един милион души от своя народ“.

В заключителните си думи прокурорката Недялка Попова, номинирана за наградата „Прокурор на годината“ формулира обвинителната си теза още веднъж. По Глава първа от НК се обвиняват Ахмед Муса, Саид Мутлу, Иззет Джалев, Хари Шерифов, Байрам Ушев, Неджми Дъбов, Абдула Салих, Ахмед Ходжов, Наим и Юсуф Горелски, Ахмед Караахмедов. Съдът постанови „виновни“[596]. И се обоснова: защото са свързани с нелегалната организация Ал Уакф Ал Ислами, имала за цел да превърне контрагентите си в носители на радикална идеология. Проповядвали са тази религия, за да формират днешни и бъдещи кадри на селафизма/ухаббизма, които ще се противопоставят с действията си на либералната идеология от съвременен западен тип“.[597] Произнесена бе присъда и по чл.164 от НК – за насаждане на религиозна омраза е осъден Ахмед Муса. Този член почти не се прилага от разследващата и съдебна власт, независимо от кървавите сблъсъци на верска основа пред храма „Свидетели на Йехова“ в Бургас и пред джамията „Баня Баши“ в София.[598]

Кв. „Изток“, където проповядва Ахмед Муса, заприлича на разбунен кошер. Всички говорят, че имамът им се е превърнал в мъченик на вярата. Гражданите от Сърница споделят пред медиите, че за тях се мисли само като електорат по време на избори. Огорчени, затворени са помаците от Горно Краище, Смолян, Мадан, с. Пчелица, с. Брезница, Гоце Делчевско.

Прокуратурата днес иска да обжалва пред Пловдивския апелативен съд присъдите. Намира ги за малки, а наложените глоби – ниски.

Юлиана Методиева е българска публицистка и обществена деятелка. Дългогодишна главна редакторка на списание „Обектив“, издавано от Българския Хелзинкски Комитет (до 2014 г.).

Коментари (19)

- 01-04-2014|Black Wolf

Най-смешното е, че ако авторката живееше в място, където властват тези приятелчета (прим. в Афганистан) за подобно различно мнение щеше да получи поне 200-300 пръчки. На голо.;-)

Както и да е. Но мен ме озадачават някои журналистически „прозрения“ в материала. Примерно:

Цитат:

Разпитите на тайните агенти създадоха усещане за срамен фарс в съда.

Очевидно на някои другари от БХК (именно другари, защото почти всички там са от комунистическо котило) не им харесва да има защитени свидетели. Вероятно за да могат да им се случат различни неща, след като дадат показания срещу съответните джихадисти…;-)

Чудно ми е как представители на организация, която защитава гражданските права и ощетени малцинства и групи, с пяна на уста се хвърлят да защитават представители на религия/идеология, която отрича такива права…

Чудно ми е защо представителите на БХК не защитават със същия плам хората от най-голямата религиозна опасност за България – православната църква, която е разпространява не по-малко опасно средновековно мракобесие, нямащо нищо общо с европейските ценности, а освен това православието е пряка заплаха за националната сигурност, тъй като бидейки официална идеология на новата руска империя, е пета колона на руските интереси на Балканите.

- 01-04-2014|Златко

Ами виж, проблемът е в това, че слагаш всичко в един и същи кюп. Добро-зло, ислям-идеология, православие-мракобесие, всичко това за теб май е едно и също, що трябва да се напъваме сега, що трябва да търсим някакви по-дълбоки познания и разбирания за всички тия неща, като прекрасно си се оправяме и с малкото, което имаме. Не че се опитвам да те променя нещо – все си мисля, че отдавна вече съм се отказал от подобни илюзии – но е хубаво да знаеш, че в това отношение поне си типичен представител на страната и средата си до немай къде (казвам това само защото хората от този род обикновено живеят с потайната гордост, че са „различни“ и пр.) И това го казвам не за да те обиждам или предизвиквам, а просто защото си мисля, че именно в това се състои основният проблем на българското общество и особено на неговата малко по-образована прослойка (макар и да не съм сигурен до каква степен в този и други подобни случаи може да се говори за образование, тъй като в наши дни е прекрасно възможно човек да има твърди представи за нещата в света – а че и някакви аргументи, с които да ги защити – и без четене на книги и подобни сложнотии, само чрез обикаляне на мрежата, дори и ако не владее чужди езици). Това е проблемът на всички общества, разбира се, не само на българското – незнание, което не знае, че е незнание. Няма лошо, най-късно от времето на Сократ нещата все около това положение се въртят, а най-вероятно няма и никога да се променят, но все пак е хубаво от време на време, така между другото, да се опитваме да повдигаме по малко булото на хубавицата, пред която уж се кланяме всички (нека да я наречем „знание“), та да могат ония от нас, дето им е останало по някое и друго око, да видят, че тя е подменена с друга една, с друго едно име.

Хайде, да не ти губя повече времето…

- 02-04-2014|Попов

Ами вижте, то си има факти, ясни за всички. За всички е ясно, че ислямът, и като теория (книжнина), и като практика, е по-силно свързан с насилието, в сравнение с която и да вземеш друга религия. Това е ясно за всеки, които се е интересувал поне малко от въпроса.

Следователно, тези хора, проповедници ли са, или каквито са там, би трябвало да разбират това, да се съобразяват с това, и да положат и те поне малко някакви усилия да убедят обществото, че макар и ислямът като цяло да е по-склонен към насилие, то именно те лично принадлежат към някакъв такъв клон на исляма, който не е чак толкова склонен към насилие. Само че как обществото да се убеди в това, ако те демонстративно отиват и учат „ислям“ точно в … Саудитска Арабия?!? От какъв ЗОР? Толкова ли няма от къде ДРУГАДЕ да се учат, та се налага точно от Саудитска Арабия да взимат литература (и идеи)?

Това е все едно хората от БСП да кажат: „Ние сме социалисти, ние сме за демократичен социализъм, и затова следва да се учим от Северна Корея!“

- 02-04-2014|Black Wolf

По отношение на насилието исляма като теория (учение) и практика пасти да яде в сравнение с християнството. Ако искате ще цитирам Библията, в която на много места открито се призовава към насилие и убийство на друговерци.

Що се отнася до практиката – няма религия, в името на която да е пролята толкова кръв, да са унищожени цели цивилизации и да са съсипани културите на стотици народи по света, както християнството.

В миналото, да кажем Средните векове, мюсюлманите винаги са приемали съществуването на друговерци (християни) в своите държави, гарантирали са им определени права и дори признават на християнството известна истинност като учение (бидейки „религия на Книгата“).

Обратно, християните преди възникването на светските държави в Европа в Новото време (от средата на 18 в. насам) не са допускали дори наличието на друговерци в своите страни, и до ден днешен отричат каквато и да е истинност на исляма и пр. Кой е бил по-толерантен съдете сами. Да оставим, че почти цялата наука „математика, астрономия, физика, медицина и пр. и пр.) Европа е взаимствала от арабите, вкл. и античната книжнина, немалка част от която е дошла (или се е върнала) в Европа пак чрез арабите, тъй като много от съчиненията на гръцките и римски автори не са били запазени на територията на европейските държави.

Всъщност християнството и исляма са едно и също нещо, близнаци, родени от един баща – юдеизма. Аз ги наричам демо-версии на юдеизма. Не случайно в религиознанието трите вървят под общото име авраамически религии.

Така че по-свързано с насилието учение от християнството няма. В името на кръста са избити повече хора, отколкото са избили исляма, фашизма и комунизма взети заедно…

- 02-04-2014|Black Wolf

А дали опасността от православието е реална – вече се започна с мракобесието.

Аз съм потресен.

Варненската епархия забрани изложба със свещеници

В Русия през последните години бяха забранявани изложби и ОСЪЖДАНИ организаторите за „обида на православието“.

И у нас ли започва, по дяволите?!?…

На кой континент и в кой век живеем?…

- 03-04-2014|Златко

Сега, аз съм последният човек, който ще тръгне да защищава правото на която и да било църква да налага цензура поради нейни си, „морални“ съображения. И напълно подкрепям патоса на последния коментар. Бих искал да припомня само, че това е двупосочна улица и че поповете, колкото и диви и прости да са, никога не биха могли да наложат волята си в едно общество, което не копнее самò да бъде управлявано „с твърда ръка“ от някого си.

За да бъде мирно селото, не е достатъчно да се върже попа. Банално, но факт, струва ми се…

- 03-04-2014|Златко

Една малко по-жива дискусия откъм Фейсбук. Може и да не е точно по тази тема, но поне е дискусия…

Цитат:

Zlatko Enev А ето и конкретната творба, за която става дума

преди около час · Харесвам · 1 ·

Валентин Дишев Ако не беше толкова тъжно, щеше да е безумно смешно… от едната страна – истерична клерикална реакция на духовен пастир, решил да въведе ред в стадото си чрез кучета, а от другата – трогателна безпомощност на едно „творческо“ търсене, свело „концептуалността“ до банален виц…

преди около час · Харесвам · 1

Zlatko Enev Поне в случая не ми се ще да заемам позицията на отегчен интелектуалец, който се намира „над всичко и всички“. Не може да се забранява концептуална изложба и изкуство, каквото и да е мнението ни за способностите на конкретния творец (и за средата, която го поражда). Първо да уточним въпроса с хляба, а после вече, ако е речено, може да си говорим и за пасти…

преди около час · Променено · Харесвам · 6

Zlatko Enev А казусът, както се оказва, все пак е малко по-сложен. Ето мнението на стар приятел, който говори откъм кухнята на нещата:

„Понеже напоследък Варна е във фокуса на вниманието заради изложбата на Кокимото, мисля, че администрацията е права да се намеси. Все пак става въпрос за общинска галерия. По презумпция тези институции трябва да са по-консервативни и да балансират обществени интереси, защото се финансират със средства на данъкоплатците. Отделен е въпроса, че са оставени на пълен автопилот и никой не прави адекватно наблюдение и оценка на тяхната дейност. Не го казвам като общински служител, защото „моята работа в общината не стана“, а като гражданин и експерт по темата.“

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev На което пък аз бих искал да отговоря по следния начин:

„Хммм, аз си имам своите съмнения по отношение на презумпцията. Поне по мое мнение не може да се забранява концептуално изкуство и изложба, каквото и да е мнението ни относно качествата на художника и средата, която го е породила. Инак не знам какво бих могъл да отговоря на обидените мюсюлмани, които настояват, че държавата няма право да подкрепя свободата на словото и изказа на карикатуристите, които се майтапят с Пророка…“

преди около час · Харесвам · 3

Zlatko Enev И така, кое от двете? Имат ли право държавните органи да заемат позиция по подобни „тънки“ материи или те би трябвало да се придържат към статуквото и да не разбунват духовете ненужно? Какво е собственото ви мнение?

преди около час · Харесвам

Валентин Дишев Златко, не съм заел никаква поза… Първите ми думи препращат към вторите, за да се чуе „Всичко заедно“… всичко заедно: защото нито един от проблемите, които стават видими чрез този „казус“, няма бързо и лесно решение… и със сигурност няма „по-първо“ решение…

преди около час · Харесвам

Magdalena Dimitrova Изкуството си е изкуство и поле за изява трябва да му бъде давано! Колкото до това, до каква степен бива харесван и одобряван от публиката конкретен автор, или конкретна творба – това посетителите трябва да кажат. Което в случая, явно няма как да стане.

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev Моля те, не се чувствай лично атакуван, Вальо (има разлика между думите „позиция“ и „поза“, например). Аз също не знам кое е правилното решение. Но пък ми се ще да чуя какво мислят хората. Ако се осмелят да отворят уста, разбира се…

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev Единственият (но може би достатъчен) аргумент в полза на забраната е, че държавата и нейните органи не би трябвало да заемат позиция по спорни въпроси, особено когато става дума за неща като сатира, било то в изкуство или другаде. Самият аз, признавам, започвам да се чувствам на сто години, когато си представя, че бих подкрепял една такава позиция. Но тук наистина могат да помогнат само някакви статистически подходи. Ако не за друго, то поне за да се види какво мислят повечето хора. Защото, уверен съм, между нас и „обидените мюсюлмани“ по света всъщност особена разлика няма…

Но пък как ми се иска да бих бил неправ!

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev Ще взема да сложа въпроса на моя сайт. Там поне може да се говори анонимно, тоест искрено…

преди около час · Харесвам

Валентин Дишев Пак се припалват моторетки… Кой е посегнал на свободата на словото или себеизразяването? Кой е пречил на досегашния показ на същите творби? Те са показвани, изговаряли са себе си и своя автор… Обърнахте ли внимание на „вътрешната“ гледна точка… Хайде да се взрем в думичката „общинска“, моля… И да допуснем поне за момент, че тя припомня за това, че местното самоуправление е в ръцете на общността (и да не месим „държавата“ навсякъде)… и тази общност се е произнесла на избори… може някому да не се харесва как тя „провежда“ някаква „културна политика“ (и на мен не ми харесва, не харесвам по презумпция всякакви забрани… инстинктивно започвам да крещя срещу тях…), но нехаресването ще има своя отговор на следващите избори… Простичко е – приемаме някакъв ред, съобразяваме се с това, че в една местна общност има различни гледни точки… и да – говорим за своята и своето несъгласие… но не просто пищим, а търсим съмишленици, за да бъде представена и нашата гледна точка в следващото местно самоуправление… търсим начин да се обединим, за да се съобразяват с нас… Другото е лекотия… (а така обдумваното „гражданско общество“ е не само говорене, но и всекидневно бачкане… ама сам съм си отегчителен, докато го припомням отново и отново вече 25 години…)

преди около час · Променено · Харесвам

Zlatko Enev Че къде тогава остават основанията да мърморим срещу, примерно, политиките на Владимир Путин? Щото по света я има, я няма още двама-трима политици, които да са избирани с такива мнозинства?

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev Но понеже не ми е интересно да споря, дори и когато спорът никак не е глупав, ето тук едно малко по-общо съображение, което може би е само някакво глупаво обобщение, но това е, което си мисля.

И така: поводът за цялото това замисляне е собственото ми усещане, че между нас и милионите „обидени мюсюлмани“ по света всъщност особена разлика няма. Както те, така и ние не сме достатъчно подготвени (ако изобщо) за ситуации на двусмисленост, в които на осмиване или друга някаква по-тънка форма на отрицание се подлагат „ценности“, ако и такива, които инак може би не споделяме напълно. Един вид, „всичката Мара втасала, сега и това ще започнем да отричаме…“

Докато ония оттатък, дето вече са „втасали“, някак пò не им пука пред лицето на отрицанието, защото се чувстват някак по-стабилни в идентичността си (пълна и дива спекулация, разбира се, но все може да послужи като опит за някакво обяснение)…

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev И само между другото: девойчетата от „Пуси Райът“, доколкото знам, бяха осъдени въз основа на аргументи, които са много близки до обсъжданата тук позиция…

преди около час · Харесвам · 1

Magdalena Dimitrova Хм, аз не можах да разбера, защо трябва да „изключим“ Държавата от този казус и да се концентрираме върху Общината?! Държавата не е ли съставена от Общини, Области и т. н.? И какво стана със секуларизацията?

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev Аз също не съм наясно, но може би има основания да се твърди, че „държавата“ и „общината“ са две различни неща (нещо, което аз по принцип приветствам, защото живея в една от по-малко централизираните държави в Европа и съм свикнал да уважавам идеята за „местна независимост“). Въпросът обаче е, че май поне в случая се стига до „хвани единия, та блъсни другия“. В смисъл, направо дай да не започваме с въпроса за публичните умонагласи в България…

Пък и казусът не се променя от това, струва ми се…

преди 58 минути · Харесвам

Zlatko Enev С две думи: да се забранява или не?

преди 57 минути · Харесвам

Mineva Dora Всъщност, Вальо, не знам за друга община в света, която веднъж да е решила едно, чрез своя представител в Управителния съвет на Общинската галерия, а сетне – под давление на други съображения – друго в друг състав. И пази Боже изборите да определят репертоара на общинските ни галерии! Нека да повторя онова, което вече писах по повода на стената си: „По принцип изложбите в Общинската галерия се правят по покана на конкретен куратор и се одобряват от художествения съвет на галерията, в който със сигурност участва представител на общината. Тъй че ако едната ръка не знае какво прави другата, вината не е на художника. В случая той е жертвата.“

преди 54 минути · Променено · Харесвам · 1

Валентин Дишев Да – отговорното говорене е нещо времеемко (и – пак – отговорно)… И когато не съм в състояние да вложа необходимото време, за да обясня казаното (особено когато не съм сигурен, че проблемът е само в моята „неяснота“… а и в отказа за чуване на казаното… когато ми се приписват „позиции“ и твърдения, които – мисля си – не съм заемал или изричал…)… е по-добре да си замълча (и… мисля си пак за „свободата на словото“… и за това, как отново и отново в последните 25 години съм решавал да замълча, за да не се видя странно „обяснен“, подреден, класифициран… и съм предпочитал да работя за онова, за което не мога да говоря…)…

преди 56 минути · Харесвам · 1

Zlatko Enev Няма лошо. Едва ли има някой от нас, който е дорасъл до там да успява да вижда не себе си във фокуса на един или друг разговор, в който участва. Аз също не правя изключение…

преди 54 минути · Харесвам

Magdalena Dimitrova Да НЕ СЕ забранява, разбира се! Ако някой е възмутен от темата или от начина на представяне на нещата в изложбата – да излезе в медиите с позиция, да организира протест пред галерията, и т. н. – има си достатъчно демократични начини. Но отмяна на предварително обявена изложба, поради нечий натиск, със сигурност не е между демократичните методи за изразяване на мнение.

преди 49 минути · Харесвам · 1

Zlatko Enev Сега, сигурно отново се впускам в недопустими обобщения, но собственото ми усещане е, че поне за собственото ми поколение основния проблем се свежда до това, че сме буквално закърмени с представата за „недосегаеми ценности“. В смисъл, може да отхвърляме каквито и да било ценности, които времето доказва като фалшиви, но не сме способни да отхвърлим идеята за това, че все пак трябва да има нещо си, което да се намира извън обсега на критиката и отрицанието, нещо „свято“ и „неопетнимо“.

А времето (и по-младите от нас) отново и отново напира да отхвърля, осмива и отрича всичко, буквално всичко. И ние се чувстваме изгубени сред вихъра.

Дали е прекалено елементарно като обяснение?

преди 47 минути · Променено · Харесвам · 2

Magdalena Dimitrova Чакай сега, кое наричаш „недосегаема ценност“? Религията, Църквата, или клира?

преди 44 минути · Харесвам

Zlatko Enev В случая това е просто конкретната форма на „недосегаемата ценност“. Не точно „религията“, а разбирането за граждански мир и за основната задача на „държавните институции“ като колони на този мир, дори и ако той, както в случая, ограничава личната свобода на изказа…

Само дето самият аз не мога да разбера с какво точно българската църква поддържа „гражданския мир“, след като е въвлечена в толкова много корупционни скандали и пр.

Инак не съм съвсем сигурен дали и сам не бих подкрепил някаква форма на подобна защитна позиция…

преди 41 минути · Променено · Харесвам

Zlatko Enev Наистина не съм уверен в собствената си яснота. В никакъв случай не се считам за човек, който би подкрепял каквато и да било критика, каквото и да било отрицание. Но това са общи приказки. А случаят е конкретен.

преди 40 минути · Харесвам

Magdalena Dimitrova Да, ТРЯБВА да има ценности, и аз съм на мнение, че част от проблема на българите е, че за нас „няма нищо свято“. Но „свято“ за мен в този израз има един по-общ смисъл, не е нужно непременно да се преобразува в СВЕТец, СВЕщеник и т. н

И НЕ, религията НЕ Е колона, крепяща мира, даже напротив! Лично мнение!

преди 36 минути · Променено · Харесвам

Iskra Pavlova Клириците се държат като политиците – нека си спомним истерията около инсталацията на Черни – от цяла Европа, която беше интерпретирана по злободневен начин, само нашите ореваха света!

преди 35 минути · Харесвам · 1

Zlatko Enev Съгласен съм с (почти) всичко казано. Само, както вече казах в началото – нека не си измиваме ръцете с „поповете“. Нещата в България се правят, между другото, и от самите нас. И щом тя е „такава“, то това е така, защото „такива“ сме и ние…

преди 29 минути · Харесвам · 3

Zlatko Enev Всеки, буквално всеки ден, се сблъсквам с ограниченията на българската си идентичност. Не ме интересуват важни европейски неща, защото са „далечна работа“, не превеждам важни текстове, защото „няма кой да ги чете“, не водя разговори с немците, защото „не са от нашите“ и така нататък. Единственото, което ме утешава е, че поне донякъде съм в състояние да видя проблема си – и да се надявам, че някой ден ще го превъзмогна. Само дето не знам дали за превъзмогването му е нужно да стана нещо по-друго от това, което съм в момента. Тоест, дали мога да си остана българин, но заедно с това да бъда нещо „друго“…

Объркана работа.

преди 26 минути · Харесвам

Magdalena Dimitrova Естествено, че е така, Златко. Никой не казва, че „ние“ не сме „такива“. Проблемът в случая е, че някой иска да ни каже, че „те“ не са „такива“

- 04-04-2014|Black Wolf

През последните 25 год. май няма случай някой да забранява изложба на художник.

А пък по религиозни причини – хептен.

Това е безпрецедентен случай в демократичната (доколкото е уж такава) история на България. За мен е индикация, че се отива към нещо откровено антиевропейско и антидемократично и тези „флуиди“ идват другата страна на Черно море…

Не знам дали сте запознати, но през последните 10-15 год. в Русия има няколко драстични случая на преследване на творци, които с нещо не са угодили на православната църква…

Впрочем горната дискусия на каква страница във Фейса се намира?

Аз написах в моя дневник в „Сурат тефтера“ следното:

Мислех, че само в Русия е възможно под диктата на православната църква да се забраняват изложби, техните организатори и художниците да бъдат съдени и да ПОЛУЧАВАТ ПРИСЪДИ, защото са си позволили някакво свободомислие, което е разгневило православните скотове.

Простодушно вярвах, че само в държава като Русия православните идиотщини могат да оказват влияние на обществото и да получават поддръжка от властта.

Оказва се, че съм бил твърде наивен. И у нас държавни органи действат под диктата на православните малоумници. Баси мамата, в кой век и на кой континент живеем?!?… Не сме ли в Европа през XXI век?!… Нима изтрещели религиозни мракобеси могат да диктуват какво е изкуство и какво не, какво е позволено и какво не?…

- 04-04-2014|Златко

Не знам защо трябва да се ходи чак до Русия за обяснения, след като човек може да ги намери просто във Варна. Един мой бивш колега от студентските години, Любо Кутин, работи там в администрацията и има поглед върху нещата. Хайде сега, от голям зор, да изнамерим за сетен път някаква световна конспирация, която движи нещата нам› накъде си. Щото Русия си няма никакви други зорове, освен през цялото време да крои планове как да пороби България, нали така? Искам да кажа, това, че там цари някакъв полу- или изцяло авторитарен режим, в никакъв случай не може да послужи като обяснение за буквално малоумната вълна от антируска (нямам пред вид анти-путиновска) истерия, която цари в днешна България. А за мен това не е нищо друго освен старата песен на нов глас. Каквото и да ни се случва, ние ще въртим, ще сучим, ще влачим мътна вода от какви ли не кладенци, и накрая все пак ще успеем да докажем (единствено на самите себе си, щото някой друг и без това нито ни слуша, нито пък, и да ни слуша, може да ни разбере кавгите), да докажем значи, че някой друг ни е виновен за хала, на който сме. Ако не са турци, ще са германци. Ако не са германци, ще са руснаци. Ако не са руснаци, предполагам, ще са марсианци. Каквито щат да са, само пушилка да се вдига, само пред очите ни да не стои единствено логичното обяснение за съдбата ни, което е, че откак ни има, на две магарета сламата не можем да разделим. Ей го на и в тоя случай – напънали се двама общински съветници във Варна да покажат особено усърдие, изкъкали се на метеното, като забранили нещо си, дето инак и с микроскоп да го гледаш, пак не можеш го забеляза, толкова му е и формàта, и мащаба, и всичкото – и глей ся кво става – из форумите интернетски вече и Путин, и Воланд, и всите останали изчадия адови руски вече подредени и танцуват под българска музика, ихууу, ихааа, гледай сеир и се радвай…

Хайде, стига толкова, че току-виж съм се удавил в собственото си красноречие. Щото няма как да се говори за нещо глупаво и да се казва нещо умно. Такава магия, мисля си, още никой не е успял да изфабрикува…

- 04-04-2014|Black Wolf

Златко (надявам се няма да се обидиш, че се обръщам на „ти“), писах и в темата на твоята страница във Фейса.

Не знам, но този случай страшно ме възмути. И впечатли! Може би просто не очаквах, че такива неща са възможни в България – все пак сме уж вече европейски демократи! Затова и където попадна на разискване на този случай се включвам – не мога да се сдържа.;-)

Аз по принцип си имам трайна неприязън към православието, и който ме познава от различни други форуми знае за това от доста години…;-)

- 04-04-2014|Златко

Зачети статията за търговеца на картини, Вълчане. Там поне става дума за наистина голямомащабни манипулации и на изкуство, и на идеи, и на каквото ти дойде на ум. А то инак, язък ти и за интелигентност, и за всичко. Искам да кажа, очевидно е, че се мъчиш да четеш и мислиш самостоятелно, хайде сега опитай се и да подбереш такова приложение на мисленето си, което да ти позволи поне отмалко да надскочиш нашенските мащаби. Щото инак наистина язък…

- 06-04-2014|иван – ислямизацията на Европа

не разбирам защо не разбирате, че възползвайки се от европейските демократични ценности проповедниците на ислама искат и ще променят нашият начин на живот. аз не искам да променям живота на хората в Саудитска Арабия. Далече са и честно казано си е техен проблем. Но те идват тук и с пари и хитрина ислямизират все по-големи части от населението. и когато някой ден се появят бурки пред халите и се наложи да си променяме конституцията, спомнете си това…

а пропо основната защитна теза на 13 те бе че са финансирани от ясни и легални фондации от Саудитска Арабия, свързани с кралското семейство. предлагам на авторката от БХК или всеки друг желаещ да си закачи едно кръстче, да иде в Рияд и да попита къде е най близката църква или къде може да си купи една библия, че си е забравил своята в София.

интересно защо търпимостта и правата са само в една посока?

Наздраве, докато все още е разрешено…

- 06-04-2014|Благоев

След 11 септември всичко е мислимо и понятно. А и след летището в Бургас, уви. „Защитата“ на православието подето в Русия напомня Торквемада.

- 06-04-2014|el colonel

Авторката- любителка на ислямско садо-мазо съзнателно пише „Селяфизъм“ вместо САЛАФИЗЪМ. С това цели две неща: първо, да се изкара голям познавач на исламските религиозни фъшкии и второ да обърка повърхностния читател че става въпрос за Селяфизъм а салафизма е нещо друго.

- 07-04-2014|Благо

Защо чуждата вяра ни плаши? Каква мистична сила – мрачно стихийна, но скрита за нас – улавяме инстинктивно в нея, въпреки че не бихме си признали, защото сме интелигентни, образовани, с широта/но със съмнителна дълбочина/ на мисълта и възгледите…? Тънки познавачи на ислямските течения обясняват опасностите, надвиснали над нас и над света, но не отговарят на въпроса, защо войнствената религиозност се впива преимуществено в душите на отхвърлените, на унижените и оскърбените. Да, „идеолозите“ са богати, но кой ще ми каже, какъв е процентът на терористите-самоубийци от Кувейт или от ОАЕ?

- 07-04-2014|Самолет 005

Има ли специален текст от законите в България, по който може човек да бъде осъден за проповядване на религиозно учение? Доколкото разбирам имамите са съдени по обвинение не за проповед, а за членуване в нелегална организация… Вероятно греша – помагайте!

- 07-04-2014|Златко

Имамите са осъдени – ако ми позволите тази дребна забележка – според старото правило „мътиш ми, не мътиш, ще те ям“. А инак основанието е едно и също най-малко от около 150-180 години насам: България и българите, бидейки неспособни да идентифицират самите себе си чрез нещо положително, са в състояние да кажат кои са само и единствено когато се противопоставят на някои други – най-вече на съседите си, и особено на Турция и „исляма“ (за който 99,99% от нас си имат точно толкова представа, колкото и, примерно за ускорителя на частици CERN)…

- 07-04-2014|Златко

Знаете ли защо омразата в края на краищата се оказва по-слаба от любовта (имам пред вид само в много, ама много далечни перспективи, като например историческите)? Следите от нея просто се изличават от времето, хората някак не щат да продължават да им се кланят след като е отминало пиянството на конкретното време, колкото и мощно инак то да е било…

Докато любовта… Любовта може и да отмине, но надеждата, свързана с нея – че ще се продължим, че ще останем, че няма да изчезнем просто като някакви безгласни прашинки от тоя свят – тя си остава, винаги…

Ей затова отказвам да подкрепям омразата, в каквито и дрешки да се е преоблякла. И ако някой ден ме чуете да кажа нещо по-друго от това – заплюйте ме!

- 08-04-2014|Благо

Любовта ли? Няма по-човеконенавистно чуство.

Кой да живее – моят възлюбен или 100000 души? 100000 смъртни присъди…

Как да отхвърлиш омразата без да отхвърлиш любовта?

Може би всички сме хуманисти – да предадеш любимия е въпрос на обстоятелства… Нищо повече.

Десет заблуди за езика у нас

Автор: Александър Теодоров-Балан

Историята на българското езикознание ще има да отбележи един день редица наши заблуди относно до езика изобщо и до българския книжевен език в частност, и да разясни практическите последици от тия заблуди. Не по воля блуждае човешкият разум, но по недостатъчност в знание или в мислене. Всяко знание днешно може да открие заблуди в знанието вчерашно, когато заблудата е важила за истина. А колко заблуди сее и подържа при знанието и истината през всяко време неправилното мислене или съждение!

Ако поимам да отбележа тук „десет заблуди за езика“ у нас, то не е че са само толкоз; но толкоз намирам от пòважните, за да обърна върху тях вниманието на радетели, които обичат да решават въпроси за българския книжевен език и правопис.

I. За нас е днес най-пакостна заблудата, че щом си роден българин, ти можеш вече с природно право да участваш в книжевното устройство на българския език и правопис. Не се е мислило и блуждало така преди половина век; тогава с разумно смирение българинът, неборавил исторично и теоретично с въпроси за език и за книжнина, е предоставял на своите видни за времето вещаци да обсъждат и решават в тая област свободно, без външен натиск или притезания от какъвто-да било вид.

II. През целия XIX. век разискванията около българския език и правопис комай не различават буква от звук. Тия две съществено различни неща и днес още се бъркат и отъждествяват у тогоз, у оногоз. Заблудата, че буква е звук, е голяма виновница и грешница за наследствени пороци чак до нашия официялно наложен правопис. Тя не е сама крива за това, но тя е найважната в дружина; тя е основна заблуда.

III. Достойна другарка на втората заблуда е, че азбуке и правопис са език. Речовит израз на тая заблуда представят всички ония разисквания у нас по повод на опити за правописна реформа, дето залитанията за промяна в системата за изобразение на звуковете от езика се смятат и отблъсват като нападения въз строя и битието на самия език; промяната в изобразението на звуковете, а от там негли и в азбучната система се отъждествява с промяна на езика и обявява за развала на езика!

IV. Не е толкоз далечно времето, когато и в общата наука за езика траеше заблуда, че езикът е жива тварь, особен организъм. Наистина, с таково философско понятие за същината на езика не са боравили български работници над езика ни и други любители; ала то логично изхожда от блъдното схващане, че разваляш езика, щом посегнеш върху правописа му. Съвсем странно е, че днес се подписва под тая зарязана от съвременната наука заблуда – да е езикът особен организъм – един български професор класически филолог.

V. Заблуда е, че само писателите (разумявай художествените писатели, литераторите) творят книжевния език. С тая заблуда особито българските писатели от съюза на това съсловие не пропускат да величаят значението си и да умножават заслугите си, като не признават право за езикова творба и на други съсловия. А истината е, че творец в един език е всякой, който борави с него в общество. Едни са творци несъзнателни, а други съзнателни; едни добри, а други лоши. И езикът, с който писателите започват своето поприще, е сътворен преди тях от неписатели и писатели, изобщо от люди на говорена и на писана реч, дори без нарочити притезания за литературно „писателство“.

VI. Заблуда е, че една българска езикова творба, предлагана за книжевния език, внася в езика ни сръбщина, ако прилича повече на нещо сръбско, отколкото на руско. Тая заблуда е пòскоро рожба на политическа страст, отколкото на езикословен разум. Българският език е от купчината южнославянски езици, в които спада и сръбският език, ала не и руският. На руския книжевен език прилича повече, отколкото на сръбския нашият книжевен език, ала не и народният; защото: а) з основата на руския книжевен език лежи обилно достояние старобългарско; б) църковнославянският език, изработен в Русия, ѝ езикът на руската книжнина влияят един подир други върху създаването на днешен новобългарски книжевен език, и то в найкрехкото за него време. И сръбският нов книжевен език изпита в свое време подобно руско влияние; ала той подир кратко време смогна да се отресе от всички важни признаци на това влияние и да стане свой език народностен и в книжнината. Побългаряването на българския книжевен език не ще може да се извърши тъй бърже и лесно, както за себе направиха сърбите; ала всякой опит нататък, изместяйки нещо характерно руско, естествено прави езика повече народен и южнославянски, пòмалко източнославянски или руски.

VII. Не е „богатство“ всяко „множество“, та не е без друго езиково богатство и множеството думи за едно и също нещо в говорите на българския народен език. Каква полза от това, че българският речник на Н. Геров показва 95 особни имена за охлюв, когато не се знае, кои от тия имена са същинските за разните видове „охлюви“ с черупка и без черупка? От множеството думи се добива богатство само подир умствена и културна работа за множество отделни понятия и представи, от които всяка да се свързува определено с една или друга от думите на множеството. Или обратно: езикът става богат, когато умножението на думи е последица от умножението на понятия и представи.

VIII. Заблуда е, че чуждите думи в един език го правят несвой, ненароден, та трябува да се гонят. Във всякой език са чуждите думи естествена последица от културно общуване с други народи. Нашият историчен живот е внесъл в говорите на българския език разни чужди думи; ала те стават негови, или равни на коренните негови от внедрение в тях на български живот с български дух. Безумно ще е да се гонят из езика такива именно думи. Безумен е, който гони турската дума у нас кат, за да я замести с френскатаетаж! Право е на всяка народностна книжнина и дълг е на нейните работници и „творци да гонят чужди думи, дошли от чуждопоклонство, или от безпомощно незнание. Който поиска да ни очисти от „кат“, нека поработи между нас умствено и културно с дума „строп“, известна на чисти български говори.

IX. Заблуда е, че щото пишат днес, или са писали пòрано предни български писатели, то е все право българско и чисто; че то е възможното богатство, сила, хубост и др. на българския книжевен език. У Каравелова, у Ботева, у Вазова и пр. има груби русизми, или изобщо варваризми, които постепенно ще измести едно здраво и целесъобразно българско езиково образование, ще ги измести едно съзнателно движение в устройството на българския книжевен език, повече грижливо за народния дух. Кличката „право на гражданство“ е за врабците. Кривото „право“ подлежи на оправка, а неправото „право“ подлежи на отнимане. Съдия за правото „право“ са законите, които почиват в народните говори от всички български земи и могат да се извеждат из тях или основават върху тях.

X. Заблуда е, че българският книжевен език няма нужда от новщини. Всякой език, докле живее, все се обновява; защото постоянната обнова, като „промяна“, е съществен признак на живот. Умрял е оня, който не се обновява. В езика обновата се вести в звукословие, в морфология, в синтакса, в речник, в семантика, в слог, и още в други подробности. Ако ние българите сме засега чувствителни само спрямо новщини в речник, то тълкува съвсем непохвално нашето разбиране и усет за език изобщо и за устройство на българския книжевен език нарочито – сиреч специялно!

„Философски преглед“, III, 1931, стр. 287–289.

Александър Стоянов Теодоров-Балан (1859-1959) е български езиковед, литературен историк и библиограф, академик на БАН.

Коментари (5)

- 02-04-2014|И това е коментар

VII. „

Не е „богатство“ всяко „множество“, та не е без друго езиково богатство и множеството думи за едно и също нещо в говорите на българския народен език. Каква полза от това, че българският речник на Н. Геров показва 95 особни имена за охлюв, когато не се знае, кои от тия имена са същинските за разните видове „охлюви“ с черупка и без черупка? От множеството думи се добива богатство само подир умствена и културна работа за множество отделни понятия и представи, от които всяка да се свързува определено с една или друга от думите на множеството. Или обратно: езикът става богат, когато умножението на думи е последица от умножението на понятия и представи.“

Най-охлювната ви /турска/ наемка е „парче“ – върховна дума във „вашата“ песновъзпята писменост, драги ми далечни роднини. Туй „дял“; „част/ица/“; „къс/че/“, „откъс“, „отломък“, „срез“, „отрязък“, „откършек“, „чиреп“, „люспа“ и още такива понятия, са жълто повехнала книжнина.

Страх ме е вече да включа радио- или теле- предаване, защото друга една наемка като „ситуация“ например – е вопъл и стон на съвременния ви говорен разкол: „положение“, „обстановка“, „обстоятелства“ сте превърнали в настоящата си модерна „ситуация“ и маниерно „дередже“. Какво „безхаберие“, Тенгри!

А ето какво ви набива в степните глави Балан?

„От много думи се придобива богатство само подир умствена и културна работа за множество отделни понятия и представи…“ /Дочетете сами цитата/.

Нейсе! Обичах – и винаги ще обичам – всички красиви жени. Но не обичам всички „красиви“ журналистки – тия кресливи мейкъпвани /Тангри, прости!/ продавачки зад телевизионните сергии, говорещи отдалеко-отвисоко; и от погрешно – до попогрешно.

„Който поиска да ни очисти от „кат“, нека поработи между нас умствено и културно с дума „строп“, известна на чисти български говори“, казва Балан. Това само ала-бала ли е?

Ваш откровено, затова и налудничаво, Чингиз /не Чингис/ кан.

01.04.2014

Карл Луково

- 06-04-2014|Гост

Тъжно е само, че само

превъртяли чичовци като мен и Чингис Хан ги интересува този текст. О, неразунми и юродави, когато се боите от циганизацията, асимилацията на възлюбената ви българска същност, гледатв с подозрение Европа, евреите, руснаците, американците и всички, които за разлика от нас са постигнали нешо, забравяте, че първо0т и най-важно кондензационно ядро около което се формира нацията е не географията, не религията, не икономическите интерси, а езикът. Хора които се имат за българи и доунлодват, адват, кликват, фенстват и пр. поругават единственото, което могат да имат различно от милиарди дуги същества на тая планета и в което е вграден искония смисъл на тяхната индивидуалност, ако въобще я осъзнават, беспорно трябеа да бъдат убивани според метода на Великия комбинатор Бендер от малки с прашка. Да речм с тия от поколението на Чингис хан, ще се справим с чаталчето и ласика, а и мнозина измряха, слава богу. Ами новите, Две поколения езикоотстъпници, които си въобразяват че са българи, но посират езика с всяка чуждица, с всяра криепразбрана цивилизациая? Как ще стане? Бедни ми професоре, Добри ми дадо Баланеще изчезне ли езикът ни поради тези тиквеници, Ти, на който се примиват и днес за драсни-пали клечица, гадовете полуинтелигенти! без да си дадат ьметка за всичко, което си сторил за нас и без да са сътворили и половин дума, неправейки разлика между буква и звук?

- 07-04-2014|Георгиева

И аз дълбоко се надявам, че някой някога ще се осмели да работи за изхвърлянето на „груби русизми, или изобщо варваризми+ европеизми, които постепенно ще измести едно здраво и целесъобразно българско езиково образование, ще ги измести едно съзнателно движение в устройството на българския книжевен език, повече грижливо за народния дух.“

Уви, българските учени и общественици, журналисти, интелектуалци дори не се сещат, че българският език би могъл да бъде обогатяван чрез думи от говорите, които да го приближат до народния дух, да го разнообразяват и съхранят за поколенията.

Ех, тази криворазбрана европеизация и липса на близост до народния дух, до родния ни език, пълно отчуждение от обичаите, културата ни.

- 29-04-2014|Д-р Георги Карев – Жълтата преса като помийна яма на българския език

Разбира се, че излишните русизми, европеизми и прочие варваризми трябва да се избягват винаги, когато това е възможно. Всеки, който използва чуждица, когато за същото нещо има хубава българска дума, да бъде наказван да препише „Речника“ на Найден Геров, белки обогати собствения си речник.

А безграмотниците, които вилнеят из Интернет, да препишат по десет пъти транскрипцията между кирилица и латиница, дано престанат да изписват посланията си по следния начин: „As sum bulgar4e, obi4am na6te planini zeleni…“.

Тук думата ми е за друго – за едни други „-изми“. Това са т. н. НЕОЛОГИЗМИ, новосъздадени нелепи думи, които в нормалните страни са обект на психиатрията, защото изобилстват в речта на нейните пациенти. Но те изобилстват и в жълтата преса, а най-паче в нейния флагман – „най-четения български седмичник“. А освен от неологизми, там гъмжи и от думи, щедро използвани в смисъл, много различен от истинския.

Например глагола „изритвам“ за всеки среднограмотен българин означава да изхвърля някого отнякъде с ритници. Не и за въпросните вестници – в тях ще срещнете, че някой ИЗРИТАЛ някого в корема или по главата. С нормалната употреба на представката „из-“ тези хора са жестоко скарани. Да изловя някои хора означава да уловя много хора от една и съща (напр. престъпна) група. Известно е, например, че поемайки министерския си пост в следосвобожденска България, ген. Казимир Ернрот е изловил разбойниците, тероризиращи Североизточна България (и е избесил голяма част от тях). Обаче в посочения тип вестници често се среща, че еди-коя си поп-фолк богиня е ИЗЛОВИЛА възлюбения си в изневяра. Когато някой внесе някакъв документ в някоя институция, той не го внася, той го ВХОДИРА. Когато по време на празници между тях се даде на учениците допълнителен неучебен ден, впоследствие той се ОТУЧВА. А по същото време депутатите непрекъснато ВАКАНЦУВАТ. Ако между две моделки или фолк-звезди възникне съперничество (професионално или сексуално), те завинаги стават ВРАГИНИ. А качествата им се оценяват не от експерти, не от компетентни хора, а от РАЗБИРАЧИ. В езика на нормалните българи баджанаци са мъжете, които са женени за две (или повече) сестри. Естествено, тази дума няма и не би могла да има женски род. Съвсем друго е положението в жълтата преса. Според нея всички, които имат (или са имали в миналото) една и съща сексуална партньорка, са БАДЖАНАЦИ помежду си. Това коренно променя представите ми за въпросната родствена връзка. Нормално човек има един или двама или трима баджанаци, според това колко сестри има жена му. Оказва се, че това разбиране е безнадеждно остаряло. Някои певици и особено някои театрални „прими“, започнали стремителния си кариерен възход по време на (а често и с дискретното участие на) първия ни партиен и държавен ръководител, са успели да превърнат в БАДЖАНАЦИ огромен брой наши сънародници. Но, както се казва в някои рекламни клипове, „Това не е всичко!“. Убеждението, че терминът „баджанак“ е запазен само за силния пол, по време на нарастващата сексуална свобода и намаляващата роля на християнското семейство също се оказва остаряла заблуда. Защото в жълтата преса всички жени, рано или късно ощастливени от един и същ партньор, се оказват БАДЖАНАЧКИ помежду си. И т. н. и т. н.

Дано сме живи да дочакаме края на всичко това. Но не просто да чакаме този край, а всеки от нас да прави възможното, за да го ускори – колкото и да е трудно.

- 06-07-2014|Гост – Не се правя на Богоров, но все пак….

Една моя бивша ученичка използва веднъж думата

„СЛУЧАЙНИК“ ЗА случаен човек. Оттогава и аз я използвам.

Традиционната българска дума за „спонсор“ е „СПОМОЩЕСТВУВАТЕЛ“ Твърде дълга е, затова използвам „СПОМОЩНИК“ -слято, с ударение на „о“ На шега, на майтап, наложих я сред много приятели. Продължавам да събирам наши неологизми, които да сменят английски чуждици

А докато учителствах, бях забранил изрично да ми се лае (уау) в час, престъпно е да си внасяме и междуметия. Поне да беше от Великобритания, а то е американски“ английски. Думата „дестинация“ също е забранена при мен

Константин Павлов: Интервю в утробата на Кита

Автор: Константин Павлов

„Страшно беше, скучно стана, пушех и мълчах, мълчах и пушех…“

Той прекрасно знае въпросите и би могъл да си ги задава и сам – по стар навик, придобит от дългото пребиваване в утробата на Кита. Ето така: „Къде беше – (питат ме – повече от три десетилетия) – Бях в утробата на Кита. (Всички виждате (нарочно питате))… – Страшно ли ти беше – (питат ме – (толкова десетилетия?) – (Страшно беше), скучно стана – (пушех и мълчах, мълчах и пушех.)…“ Та затова можем да започнем без излишни уговорки.

Всъщност още след първата стихосбирка престанаха да ме печатат.

Как го мотивираха това нещо?

Мотивацията започна от горно „до“ – „Той е враг…“

На кого враг? На народа?

Казва се „враг“, без повече да се уточнява. Като звание. Ако уточнят, може да се окаже полезна личност. Явно съм враг някому. И аз, като всеки човек, не само съм пасивен консуматор на враждебни чувства, и аз излъчвам същото в отговор понякога. После казваха, че такъв човек не съществува. Това и в чужбина са го казвали, когато някъде съм бил превеждан… През 60-а или 61-а година, не помня точно, един ме среща на площад „Славейков“ и ми казва: „Ние тебе за 24 часа можем да те ликвидираме, но не искаме да даваме храна за шум на запад…“

Ами да благодарим на Запада…

Всяко „наше“ детенце, което избягваше на Запад, докато беше в България, и то ме псуваше, а там си вади хляба, като ме хвали…

И какво прави там в утробата на Кита? С какво се занимаваше толкова време?

Мога да върна само части, само мигове оттам, още не се e „хармонизирало“ усещането за цялостното ми пребиваване. Направил съм частни равносметки на частни моменти. Нужна ми е цялата картина – и като плът, и като философия – искам да се разположа вътре и в никакъв случай тази равносметка няма да бъде опит да се поставя на уютно в онзи живот, който вече е част от историята… Искам просто да видя как изиграх собствения си живот… А и чувствам, че единият ми крак е още в утробата, и не искам да предизвиквам Кита, докато не се измъкна целият, докато не повярвам на себе си, че вече не съм там. Още съм там. Там съм дори със спомена… С различни неща се занимавах. Имаше момент, така, на стъписване. Аз наистина бях изненадан и с един такт по-късно разбирам, че тези хора не са заслужавали никакво доверие, че е трябвало малко по-рано да знам как действат и съответно или по-малко внимание да им обръщам, или някакви контрамерки за съхранение да намеря. Смятам, че някои са по-глупави от мен, но те имат една специфична хитрост, една генетична пъргавост – да изпреварват, те са просто животни с такава функция… И как между тях не се намери нито един интелигентен, нито един талантлив… А страхотно ефективни се оказаха тези хора. И винаги ми е било… сега вече ми е смешно, че глупаци са ме изиграли – като си помисля кои са ми били врагове, кои са доносничели, съчинявали… Ние говорим бюрокрация, чиновници. Глупости! Най-страшната бюрокрация са тия, дето се бият в гърдите, така наречените поети. Те какво зло извършиха спрямо културата! Че мен директно никой от началниците – партийни, административни, не ми е направил злото. Направили са ми злото моите така наречени колеги – поети, белетристите, всякакви… критици. Как ще кажеш: „Той е чиновник“? Напротив! Те такива не ходят на работа. Само слухтят кой какво казал…

Можеш ли да споменеш имена?

Мога, разбира се, но нека да не правя предварителен списък. Това е разбъркано в съзнанието ми… Хайде да говорим за нещо друго. Изведнъж почувствах конфузия… Да споменавам имена в моите очи ми се струва недостойно… Ще прозвучи като дребнава разплата. Особено сега…

Да, но на тях не им се струвало недостойно това, което правят…

Още по-смешно е, че и на мен не ми се е струвало недостойно. Приемал съм го като правилата на играта. Човек свиква с изкривяванията, със социалните изкривявания и изведнъж хармонията може да го шокира като нещо неестествено и патологично.

Това е част от нашата трагедия – че хармонията може да ни изглежда като патология, а патологията – като нещо нормално.

Точно това имам предвид. Дете, захвърлено в гората и оцеляло, никога няма да може да се върне към човешкия си образ. Само в романите на Киплинг и във филмите на Трюфо детето вълк може да стане човек. Загубва се всичко човешко, човекът се превръща в естествен враг. И цялото това трупано капка по капка облагородяване на човека се срива за много кратко време. Та като заговори за деформациите – страшна е не самата деформация сама по себе си, а това, че ако 50 години си деформиран, няма да бъдат достатъчни 50 години, за да се формираш отново. Може би векове ще бъдат нужни, за да се възстановят отново нормалните човешки норми, това, което наричаме хуманизъм, човешка нравственост.

Мисля си, че човек дори една секунда в живота си да не е истински, да не е това, което може, да не е това, което е, после хиляда светлинни години няма да му стигнат, за да компенсира тази ЕДНА секунда…

Ако човек има 30 процента съхранено съзнание, то стои нащрек, то се опитва да го предупреждава за погрешни ходове – извършени и още неизвършени. Въпреки това не мога да си обясня един странен феномен… Не обичам думата „жертва“, затова няма да говоря в първо лице… Странно ми е, когато жертвата започва да придобива психологията на палача си… Разбира се, аз знам и друго – че и палачът придобива нещо от психологията на жертвата. Господ е заложил някакъв много разумен баланс – винаги трагедията да бъде двустранна, да няма абсолютен победител. Абсолютният победен парадоксално може да се окаже победител, и обратно.

Казваш, че палачът заприличва на жертвата, и обратно…

Без да си разменят местата! В никакъв случай!

При тебе каква беше приликата?

Приликата е в това, че съм се замислял дали нямат право: „Какво става? Аз психопат ли съм, нормален ли съм?“ – това беше в много ранни години, но като рецидив, като някакво ехо се повтаря и досега. Започнах да търся своята грешка. Понеже знам, че не съм съвършен. Мен от хиляди неща ме е срам – от жест, от фалшива усмивка, някога съм постъпил несправедливо, някога съм се подиграл някому, а не е трябвало да се подигравам, трябвало е да разбера човека, не е било време за шеги… Озлобявал съм се – неправомерно и с неточен адрес, защото се натрупва енергия, зла у човека и не винаги се насочва към този, който я предизвиква. Често пъти става един разпилян огън, от който невинни могат да пострадат… Десетки неща се натрупват в човек, когато е достатъчно изморен, когато инстинктът му за съхранение започне да прави отстъпки, когато се появяват мазохистични усещания и започва да се себеупреква. Самото себеупрекване е вече един аванс за онези, които смяташ за несправедливи, некоректни…

Все пак не си бил сам в оня Кит. Все още някой друг се е разхождал вътре.

Да, някои бяха с точна визуална конкретизация, други – като духове… В началото компанията е доста голяма и доста шумна, когато се тръгва към Кита. После някои се превръщат в риби пилот на Кита. Усетих някак механично как за миг, за 24 часа, като в анимационен филм хора изчезнаха, не смееха да ме поздравяват и почнаха да говорят против мен, да работят против мен, за да набират точки… Това е нещо като някакво военно положение, като някаква екстремна ситуация, като сюжет от пиеса, стара… Веднага се поляризираха характерите… Но останаха! Останаха много и тези, които останаха, ще са верни и след смъртта си, както се казва – не верни на мене, верни на себе си останаха, кой съм аз, че…

Кои най-дълго ти правеха компания?

Ами компанията се сменяше. Защото, за да влезеш в утробата на Кита, трябва да докажеш, че имаш качества. Там всеки не пускат… Най-напред заварих Валери Петров, друг мен завари – да кажем, Борис Христов… А някои не издържаха и бяха купени за грошове… Сега се появяват хора с по 20, по 30 години по-млади от мен, които са открили нещичко по собствен път. Това са приятелствата, които най-много ценя, защото са абсолютно чисти, никаква сметка не се намесва. Защото аз съм не само никой, но съм и неудобен приятел във всяко отношение. И това са нещата, в които вярвам. Аз си представям нещо като абстрактно същество, което в различни моменти придобива различни форми… То е нещо като надежда, като пазител на кодова памет, на генетическото добро и в различни периоди, в различни свои прояви, то понякога се появява като изкуство, понякога – като човек… Понякога това същество става много голямо и върви към понятия като нация, народ, добро… Понякога става много мъничко, но съществува… Може би това е разликата между народ, история, надежда и тълпата, сборището. Тълпата не е само понятие, тя е действаща категория. Тя е нещо много опасно и много гнусно, обича да се кичи с прогресивни лозунги, опасен заместител, сурогат на истинските стойности…

Какво научи за себе си през цялото това време?

Един еврейски учител прекарал в пустинята 40 години, за да разбере какво е животът. И като го попитали, казал: „Животът е поток“. „Наистина ли?“, попитали го. „Пък може и да не е поток…“ – казал. И аз май толкова научих. Но постоянно се изненадвам. Без да съм суетен, ме интересува какво съм аз като нравственост.

Как се издържа толкова години в Кита? Та това е почти целият ти живот?

Бях на 32 години и тогава дойде вторият и решителен удар, който продължи дотогава, докато не се смилиха да ме вземат в киното. Това е един откъс от 7-8 години без нито един лев. Не става дума за пари – лев като символ на парчето хляб… Моята безотговорност много им помогна. Мен ме мързи да правя кариера, после – малко суета с обратен знак… Освен това – някакво доверие в биологическото безсмъртие и утешението, че О!, аз винаги ще си наваксам и винаги ще си отмъстя! Като казвам „отмъстя“, разбирам, че моите стихове ще изтрият този или онзи. За себе си не знам дали съм талантлив, но едно от упованията ми е, че като чета „гениите“ на нашата литература – говоря за сегашните, за живите „гении“, виждам, че съм по-добър от тях, и ми става смешно, защото ако това, което правят те, е изкуство, тогава изкуството е много жалко и смешно и не заслужава човек да има сериозно отношение към него… Аз имах дълго време, в което лежах и броях петната по стените и правех комбинации от тях, те оживяваха… Имаше меланхолен момент, но това е било защитна реакция на организма… Но се събуждах, постоянно се събуждах. Като се събуждах – играех, като спях – също играех: с петната, те ставаха герои, ставаха дни и месеци, оживяваха, имаха си взаимоотношения, едни бяха за мен, други против мен… Сега, ако някой ме чуе, ще каже, че това е шизофренична картина… Много пъти съм бил на ръба на нервното разстройство и ако е зависело от мен, бих прекрачил оттук или оттатък, но на мен ми е било приятно и по този ръб да вървя.

В тая ситуация кое е най-страшното – да се отчаеш, да се самосъжалиш, да се озлобиш или да решиш, че си герой?

Всяко от тях, когато доминира, е страшно. Но когато се появяват по своя естествен път – доколкото е естествено да се предизвикват подобни усещания и чувства, когато те са в движение, всичко това всъщност прави човека. Нищо страшно няма да се озлобиш и да се отчаеш, и да се самосъжалиш, пък и да се мислиш от време на време за нещо повече, но това трябва да бъдат динамични състояния. В крайна сметка личната човешка душа намира вярната формула от всички тия движещи се елементи… Същността на човека не е в нито едно отделно качество. Много често човек живее, твори, умира и ние казваме – той беше еди-какъв си. А той просто е разиграл едно свое качество, хората са го възприели така и го е било страх да види другите неща в себе си и да ги покаже. Не говоря за тия користни хора, които си правят маски и хитруват – това са хамелеони, които преживяват по по-лек начин. Аз обичам да бъда циничен и към себе си, обичам да се видя и като шут на самия себе си. Благообразните и благородните маски повече ме плашат, отколкото една гротеска, защото тя е по-демократична, по-честна. По-добре да излъжеш хората, че си лош, отколкото да ги излъжеш, че си добър.

Добре, не ти ли предложиха 30 сребърника, за да се предадеш?

Странно е, че на мен не посмяха да ми предложат. Знам за такива неща със задна дата: „А бе, що не говорите с него!“ „А, той няма да приеме никога!“… Това е едно от щастията – че винаги са ме надценявали: надцениха ме творчески и ядох пердах, нравствеността ми надцениха и не ме вкараха в некрасиви взаимоотношения, на които бих могъл да се поддам. Решиха, че аз няма да приема, държаха се така и ми създадоха добра биография. Аз бях възпитан романтично – от литературата, не от живота, – и винаги можех по тази романтична струйка да бъда подведен да извърша престъпление, без да се усетя…

От това ли те е страх?

Да… От физическата болка нямам страх… Но ме е страх от унижението, насочено към мен и в което бих могъл да участвам, без да съзнавам да се превърна в предател на самия себе си…

Значи, ако ти бяха предложили сребърниците, може би…

Може би нямаше да имам такава красива съдба!

Сега мислиш така…

Допускам го! Човек трябва да допуска абсолютно всичко, трябва да бъде нащрек. Аз понякога усещам, че аха! – може да ми сложат трънен венец, мъченическа маска…

Тя е сложена вече…

Не, успявам да ги озадача, за да не завърши процесът. Най-важното е пред самия себе си да не допусна чувство за някаква изключителност. Аз не смея да говоря пред телевизия, пред микрофон… Един-два пъти съм бил изнасилван и все имам чувството, че трябва да говоря бързо, за да пестя лентата, защото лентата е държавна. А като е държавна лентата, трябва да изказвам държавни мисли. Сега лентата е частна и съм малко по-спокоен. Но и сега, виждаш как на пресекулки говоря, това отново ми създава чувството, че трябва да погледна по-особено на себе си и се усещам, че се мъча да бъда скромен – ти казваш: „Има ореол“, аз викам: „Не! Сакън!“…

Ти прекрасно знаеш, че тръненият венец ти е сложен и са капнали тук отляво на челото трите капки кръв…

Знам, че има ескизи за такова нещо… Най ме е страх сега, точно в този момент да изглеждам герой. Това ме ужасява просто. Сега как се става герой? От глупост, да кажем, държавата наругае някого и той стане герой. А най-странното е, че другите започват да завиждат: „Аз какво казах едикога си! Аз бях пръв!“… Много е слаб човекът на изкуството точно по тая линия на суетата, която толкова много ме плаши, когато видя в себе си такива блуждаещи атомчета… Знам какъв наркотик е самооблъщаването, но щом го съзнавам, винаги ще бъда защитен…

Нали си спомняш Еклезиаста: „Има време за мълчание и време за говорене, време за смях и време за плач…“ Как се подреди твоето време? Много дълго беше времето за мълчание…

Дори сега процесът не е завършен. Дори сега, когато са пуснали тук-таме някои стихотворенийца – това е само от неудобство пред новите словосъчетания и думи, които се появиха напоследък, и трябва да се изтанцува един танц за привидност…

Танцуват ли го с теб?

Да, чрез подставени бардами – поканват ме за половин танц…

Издават „Стари неща“… Всъщност какво избраха за „Избрано“-то?

Най-напред стиховете не искаха да издават. Аз имам 7 рецензенти, в това число и председателя на съюза (б. а. – Л. Левчев). И като ги питах защо не искат да издават стиховете, викаха, че щял съм да нося цигари на редактора… Сиреч – щял да влезе в затвора заради мен…

И сега викат: „Ние сме смели! Ние пускаме Коцето Павлов“?

Не само това! Казват: „Идва преустройство, а някои мълчат!“ – и гледат към мен. Това беше в началото. После станаха някои уволнения тук-таме и почнаха: „За какво преустройство говорите, бе!“ И още: „Ние очаквахме от него нещо по-дръзко!“ Виждаш ли, те са дълбоко разочаровани.

От тебе?

От мене. Но защо ми е тази „дързост“? Тя ме отвращава. Аз искам да запиша своя път, защо трябва да описвам пътища, които не съм видял и които не съм искал да изминавам и които няма да измина в никакъв случай. Ами да си напишат сами тези стихотворения!

Сега е моментът, в който могат да създадат легенда за себе си.

И я създават понякога. Сега гледам в СБП разни бунтуващи се хора (не говоря за ръководството, то само се е оценило, достатъчно факти има) – всеки е огорчен, но е огорчен от собственото си бездарие, от това, че цял живот се е стремил към някаква властчица, някаква известност, някакво постче, а пък е бил толкова глупав, толкова малко качества е имал, че в това удобно за такива типове време нищо не е станало от него освен доносник, лакей някакъв на този или онзи, на някоя групичка…. И сега говорят, че ги били потискали, правят списъци кой ще бъде в ръководството… От такива ме е страх – от лумпените – те хвърлят лоша светлина върху добрия ход на времето и върху най-добрите умове на една нация. Те тичат по другия тротоар и викат: „Братко! Победихме! Ела да те прегърна!“ – ще ме оцапат, ако ме докоснат. Има други, които дълбоко ме мразят, скърцат със зъби, беснеят, унижава ги самото излизане на стиховете ми… Има една добра категория – без шум, без истерия, без гръмки жестове, без нервни хвалби, с едно добро чувство… Това е абстрактното същество…

Някога си замълчал по принуда. Ако замълчиш по собствено желание, кога ще стане и защо?

Това ще бъде пълно отчаяние от самия себе си, пълна убеденост, че съм бездарник, че моето присъствие е излишно. Това вече е луксозен избор… Сигурно бих го направил. Но по-нормалното е друго – когато искам, ще мълча, когато искам, ще говоря. Това е идеалното. Аз не мога да се навирам всеки ден в очите на хората и да ги поучавам.

А ако отново бъдеш обречен на мълчание?

Сега вече ми е много по-лесно. Сега знам какво да правя, сега няма да имам тези излишни тревоги, че може да не съм прав. Сега съм наясно! Видях! Вече не могат да ме измамят. Освен това в момента нямам никакво желание да печатам, не ми е интересно просто. Ако се опитат да ме оставят без хляб, сега има повече хора, които ще ми дават по 2-3 лева, а аз ще им завещая съчиненията си – за компенсация… Трябва да се работи, независимо че непубликуването – чак сега разбирам – много пречи. Но няколко приятели истински винаги има, знаеш, че ще възкликнат, ще се зарадват и трябва на тази малка аудитория да погледнеш като на вселена. Това е вселената, с която в момента разполагаш и трябва да я направиш обитаема и уютна за творчество. Сега го знам… Иначе имах много пропуски, много синкопи от обърканост, от липса на душевен опит, не само на жизнен опит. Може страхотен житейски опит да имаш и да не си съзрял за него. Сега вече съм съзрял за опита, житейския… Често пъти журналистите питат: „Ако трябваше да започнете отново, как щяхте да преживеете живота си?“ Повечето отговори са: „По същия начин.“ В никакъв случай по същия начин! При положение че се запазят същите условия, аз няма да го преживея по същия начин.

А как?

Много по-достойно, по-интензивно, с повече действие, с повече кураж… Щях да си избирам много по-внимателно приятелите, много по-малко хора щях да допускам – половината се оказаха доносници, които подпитваха… Знам вече правилата на играта, т. е. знам как те нарушават правилата. Някога бях постоянно в тяхна клопка – те вършат престъпления, обвиняват мен. Това нещо не бих го позволил… Това животно, което ме е плашело, ако живея повторно, ще го превърна в мишка. Досега бяха разменени ролите просто защото не съм знаел каква мишка е.

Ти си като Котарака в чизми, дето вика на великана: „А сега се превърни в мишка!“ и хоп! – схрусква мишката!

Котарака може и да го изядат, но в крайна сметка ще остане усмивката на котарака – както в „Алиса“…

Преди малко каза, че ти е достатъчно да напишеш стихотворение. И двамата знаем, че не е достатъчно. Ето сега пускат филми отпреди 20-30 години, стихове пускат и виждаш не само филми и стихове, виждаш илюстрацията на едно престъпление – спрямо отделни творци, отделни културни факти и спрямо цял културен процес…

Престъпление е. Но има и по-висш абсурд – изведнъж се оказва, че се питат хората защо е било спирано! Колко къса е човешката памет! Но кой е този, който е спирал? И кой е този, който сега пуска?!

Те са едни и същи…

Ето! Виж колко е весело в крайна сметка!

Много от спрените неща са живи! Понякога изпадам в ужас – пиша, пиша – нищо не излиза. Ако остане живо и след пет години – хубаво. Ами ако не остане?

Ще остане, ако нищо не се промени. Само тогава времето ще ти бъде съавтор, ще ти помогне. Сега избирай между това – да останеш безсмъртен автор или…

Да променям времето?

Или да променяш времето. При мен това пропуснах. Веднъж казах, че стиховете ми са по-умни от мен. Понякога написвам стихотворение, което е глупаво – глупаво е 1, 2, 3 години и изведнъж страшно поумнее, понеже му създават условия за себеосъществяване на вътрешния, на духовния си потенциал. Понякога се замислям – какво ще остане от мен, когато изчезнат всички тези причини и се забравят всички тези причини? Може би, когато се махне трънчето, ще изчезне болката от живота?

Трънчето изчезва, животът остава – с всичките му болки…

Може би това е тайната… Трънчето изиграва ролята на съавтор, на провокатор, на детонатор на всичките болки. Но ако се вглеждаш само в трънчето, ако описваш само трънчето, тогава това стихотворение няма да остане, ще изчезне заедно с трънчето…

Я да видя какво още съм си записала от това листенце…

Ако ще говорим за компромисите – това е спекулативна тема…

Вече те питах за 30-те сребърника и ти каза, каквото имаше за казване… Искаш ли сега да ти казвам разни думи, пък ти да ми отговаряш?

Без да мисля ли?

Аа, ще мислиш! Иначе няма да играем.

Дай да пробваме…

„Свобода“.

Персифедрон! Свободата и нейните две дружки – братството и равенството, са дълбоко компрометирани и унизени и трябва да бъдат обезсмислени с една такава безсмислена дума като „персифедрон“.

„Смърт“.

Представям си разговор, в който някой ми се извинява унизително и подмазвачески за нещо, в което е виновен пред мен, а мен този разговор не ме интересува въобще и тоя човек ми е досаден като насън, когато има нещо постоянно лепкаво…

„Самота“.

Ура! Ура – аз и моето куче Орон!

„Любов“.

Една хидра с две глави, които са в конфликт – едната ми е доста неприятна, защото нещо хленчи, нещо се превзема, а другата само се върти наляво, надясно.

„Поезия“.

Уф!

Защо? Нали си поет?

Когато някой ми каже, че съм „поет“, ми иде да го ударя. Слава Богу, че имам чиновническа служба и като ме питат какво работя, казвам – редактор в киното. Поезията, както и свободата, е лишено от смисъл понятие и то само се е съгласило да бъде унизено…

„Мишена“.

Тук пак има нещо патетично. Пак заради спекулациите. Навремето ни обвиняваха, че не сме в крак с времето. Сега ни обвиняват, че изпреварваме времето… Бич! Използваха го като бич! Като слугиня! Излиза, че няма само едно време. Излиза, че има много времена. Живяхме в един и същи исторически отрязък с моите връстници, но имахме различни времена… Времето има хиляди писти… И не само времето – всички свещени понятия бяха превърнати в слугини, в съдове за хранене, в прибори, оцапаха ги, унижиха ги…

Нещо написал ли си напоследък?

Написал съм!

Какво?

Ами стихчета…

Хубави ли са?

Минимум 10 дни ми трябват, за да разбера дали е добро или лошо! Минаха тия 10 дни и дори 15 минаха и все още са безсмъртни.

Кажи тогава нещо безсмъртно. Ако искаш…

Това няма да влезе, нали?..

Изход винаги съществува. Ако изведнъж се изправи

пред великия абсурд на своето съществувание,

ако отрече самия себе си,

ако собственото ми съзнание се разбунтува,

ако обяви за карцер черепната ми кутия и ако избяга,

ако сетивата ми помръкнат,

унижени от бездарната ми кариера,

ако полудея изведнъж,

ако неусетно стана някой друг,

ако този друг е двойникът-предател,

ако изведнъж полудея –

на какво да се надявам?//На това,

че миг преди това,

като скорпион,

инстинктът ми за себесъхранение

ще насочи жилото към собственото си коремче.

Може би така,

единствено така,

ще опазя нещото, което ми се искаше да бъда,

и което

до известна степен

Бях…

Скромно; както виждаш. До известна степен…

3. XI. 1988 г.

Разговора проведе Велислава Дърева

в. „КУЛТУРА“, бр. 21, 25 май 1990 г.

Източник

Константин Павлов е роден на 02.04.1933 г. в с. Витошко, Пернишко. Завършва гимназия през 1952 г. Следва право в СУ „Кл. Охридски“. Редактор в Радио София (1957-1959). Редактор в издателство „Български писател“ (1961-1962; 1964-1965). Редактор във в. „Литературен фронт“ (1963). Редактор в „Мултифилм“ (1965-1966). От 1966 до 1975 г. му е забранено да работи и публикува. През 1975 г. получава разрешение за работа в „Българска кинематография“. През същата година е приет за член на Съюза на българските филмови дейци, а през 1980 г. е избран за член на Съюза на българските писатели.

Коментари (3)

- 05-04-2014|Ясен

ПРЕЛЮД – ПАЯЦИТЕ

Пантеонът не е проветряван скоро.

В чупките и по ъглите

паяжини са изопнати.

Паяжините приличат на задгробни арфи.

С хиляди небесни струни.

Паяците нервно дърпат нишките –

искат да изсвирят нещо крайно траурно

и безкрайно бодро същевременно.

Нишките се късат.

© Константин Павлов

=============================

© Електронно издателство LiterNet, 02.09.2002

Константин Павлов. Стари неща. Варна: LiterNet, 2002

- 06-04-2014|И това е коментар

* * *

Заглавието на моята безсмъртност

(издателство „Времена и нрави“)*

е късо:

„Смърт“.

Написа я мечът ми -

перо-продължение

на полезната Безмилост,

с неизличимата кръв

на Страха -

съветник на властно

и всесилно безвинните –

същите,

които прощават великодушно

(сиреч суетно)

подлостта на Историята

(сиреч колективния страх)

на безгласните тълпове;

същите,

които ги плашат и назидават

с поуките на историята,

написана за бъдещето

от сребърно платени

безушно послушни,

задушно бездушни

и всякакви други глутници

от всегладни хрантутници

и мършояди всеяди.

…………………

Написа я острието на Меча,

а Аз я подписах

от висотата на

каменното седло

и железните стремена

на Славата

с палец

и с цялото безнаказно безгрижие

на Безсмъртието си.

…………………….

Така е било,

беше,

и бъде!

Затуй най-суетната

суета на суетите -

Забравата -

не иска да ме изтрие

от жълтата си памет…

–––––––––––––––––––––––––––––––

/Откъси от поемата „Смърт“/

06.04.1014

Ваш откровено, затова и налудничаво,

Чингиз Кан

* Всички права на издателството запазени.

- 06-04-2014|Гост

Той беше от онези малцина у нас, който „ни пречеше да не мислим“, за да „не се обезсмисля целият процес“. В какво ли не го обвиняваха, даже и в плагиатство, което приемам като косвен комплимент спрямо творчеството му; да, има моменти у него, когато „се самоплагиатства“, но то е най-трудният похват в джаза, който се удава само на свръхпризвани.(Тук Веселин Николов ще е в стихията си да го обясни.). „Крах на митологията“, и то в средата на 60-те! Сега им е лесно да се провикват за всичко, но де го образа на съвремието…

В предговора на прочутата си „Антология на българската поезия“ Гео Милев отбелязва по-особеното място на Христо Ботев и Пейо Яворов в литературния ни процес. Пословичната му прецизност подсказва, че на Олимп е допълнил с имената на Атанас Далчев, Константин Павлов, Биньо Иванов, за да подчертае тъкмо тази склонност за обновяване на лириката ни, дълбоко свързана с традицията и съвсем навътре в модерните търсения на епохата.

И в радост, и в униние винаги съм се чувствал като в оазис при досега си с

лириката на Константин Павлов.

Броди

Идеологическият завой към национализъм

и политиката на БКП към мюсюлманското население в страната

в края на 50-те и през 60-те години на 20 век

Автор: Михаил Груев

Сред важните дългосрочни последици от предприетата през 1956 г. от новия съветски лидер Никита Хрушчов десталинизация и последвалата дълбока системна криза в Полша и Унгария следва да се причисли и окончателния крах на идеята за създаването на световна пролетарска държава и на свързания с нея идеологически „багаж“. В световното комунистическо движение започва бавна и негласна ревизия на абстрактния коминтерновски интернационализъм, опиращ се върху постулата за всеобщото братство между народите по света в името на една универсалистка цел – тържеството на световната пролетарска революция. Донякъде това е естествена еволюция в идеологическите схващания на комунистическите партии във всички просъветски режими и резултат от осъзнаването на утопичния характер на тази цел. След като става ясно, че реализацията ѝ е невъзможна, за повечето от тях все по-важно започва да става внушението за тяхната органичност, телеологичност, произтичаща от вековните национални традиции и следователно – легитимност, основана на историческата закономерност. Подобна промяна настъпва в посланията на повечето източноевропейски комунистически партии и особено осезаемо при балканските автократични режими. Всеки един от тях обаче следва да се разглежда като частен случай. Такъв е и българският, който, за разлика от режимите в Албания, Румъния и Югославия, нито за момент не заема антисъветска окраска и нито веднъж не декларира позиция, нюансирана по отношение на Москва. Въпреки това обаче, от началото на 60-те години са налице ясни белези на връщане към стария традиционен национализъм, враждебен преди всичко към съседните балкански народи и техните „инфилтрати“ в националното тяло в лицето на различните малцинства. Без съмнение, най-удобни и разпознаваеми като „изконен враг“ отново се оказват различните мюсюлмански общности, стигматизирани още в следосвобожденския период. Безпределната вярност на БКП и на самия Живков към Съветския съюз донякъде е възнаградена и с разрешената частична автономност на режима в София в осъществяването на неговата балканска политика. Тази ниша улеснява връщането към редица довоенни практики и стереотипи по отношение на съседите и на етническата политика. Тъй като в традиционната риторика на комунистическата партия старият национализъм е прекалено дискредитиран идеологически, той е заменен от т. нар. „социалистически патриотизъм“. В пропагандния арсенал на БКП това понятие продължава да се употребява със задължителната добавка на „пролетарския интернационализъм“, но последната изглежда все по-лишена от смисъл. Когато мобилизационните възможности на старата прогресистка риторика изглеждат напълно изчерпани, а идеологическите празноти – все по-значителни, „социалистическият патриотизъм“ се оказва подходящият пълнеж и едновременно с това – новото лепило, способно да осъществи национална хомогенизация и нова легитимация на властта, търсеща вече не само класово, но и национално припознаване. Трябва да се отбележи, че – от гледна точка на режима – тази политика се оказва особено резултатна: старите клишета са лесно разпознаваеми за обикновения човек, те успешно заместват липсата на нови хоризонти на комунистическата утопия и придават изконност на зададените от новия курс идеологически и политически императиви.

Коментирайки дебата за съжителството между „практическия комунизъм“ („реалния социализъм“) и национализма, и сравнявайки го със сходни процеси в останалите просъветски режими, Мария Тодорова употребява понятието „идеологически номинализъм“ – възобновяване на предишния националистически дискурс, облечен в термини от доминиращия марксистко-ленински жаргон. По този начин се търси и намира изход от противоречието между „една космополитна универсалистка идеология и партикуларистката романтична вяра“. Така, за разлика от Запада и Третия свят, „етничността, национализмът и етатисткият комунизъм очертават линия в историческото развитие на Източна Европа от осемнадесети до двадесети век, оформяйки нещо… като (почти) непрекъснат националистки континуум.“ (Todorova 1997:146)

Макар обобщението ѝ върху цялата източна част на стария континент да изглежда проблематично, за българския случай това е безспорно валидно. Провежданата политика на БКП за пълзяща реставрация на традиционния национализъм има своите още по-убедителни аналогии и проекции в действията ѝ по отношение на българомюсюлманското (помашкото) население.[599] В своята еволюция отношението към него в общи линии повтаря логиката на поведение, циклите и спазмите на този проблем от годините преди 9 септември 1944 г. Наследената традиция е продължена и от комунистическия режим, който ту отрича, ту се връща към някои от заклеймените преди това подходи, за да ги приложи с характерните за него още по-голяма всеобхватност и безкомпромисност. Постепенно в интеграционните стратегии през 60-те години се озовават и турците, както и по-малките, изповядващи исляма групи.

Началото на края на т. нар. „интернационален период“ във вижданията и политиката на комунистическата партия към помаците настъпва с приетите на 17 ноември 1956 г. от Политбюро на ЦК на БКП „Мероприятия за издигане политическото и културно равнище на българите с мохамеданска вяра“.[600] Те ясно очертават постепенното превръщане на постулата за „пролетарския интернационализъм“ в един от многото лозунги-клишета. Все повече застъпваният „социалистически патриотизъм“ става неразделна част от пътя на Тодор Живков към абсолютната власт. „Мероприятията“ всъщност са първият официален акт на най-висшия изпълнителен орган на БКП по проблема. Той предвижда прилагането на поредица от мерки във всички области на икономическата, социалната и културната сфера, както и в съответните звена на самата комунистическа партия, които да доведат до „преодоляване на наслоените в миналото верски предразсъдъци и средновековни суеверия“. Този документ, както и произтичащите от него мерки на различните нива на държавната и партийната йерархия, следва да се разглежда в контекста на все по-ясно очертаващото се пълно доминиране на личните виждания и подходи на Живков към мюсюлманското население, а и въобще по етническите проблеми.

В партийно-пропагандния жаргон още от края на 50-те години като евфемизъм за политиката на „принудително цивилизоване“ на мюсюлманското население в страната се налага и утвърждава терминът „културна революция“. Първоначално той изглежда твърде обобщаващ и абстрактен, но постепенно под него започва да се подразбира системата от мерки за премахване на традиционното облекло и свързаните с него традиции и начин на живот. Така се поява и другият термин – „разфереджаване“, акцентиращ върху считаните за назрели силови действия за налагане на външните белези на комунистическата модерност. Първите опити за принудителна подмяна на традиционното мюсюлманско облекло датират от 1958 г., но те са инцидентни – във връзка с честванията на поредните годишнини от идването на комунистите на власт и на Октомврийската революция, след което носенето на фесове и кюляфи от мъжете и на фереджета, шалвари и шамии, закриващи голяма част от лицето на жените, негласно се позволява отново. (Груев 2003:202-204) Всъщност това е едно от първите проявления на обичайната тактика за редуване на брутални и масови кампании с временни и частични отстъпления, създаващи у различните групи постоянно объркване и напразни надежди, че поредната акция ще бъде последна. Отново в чест на 9-ти септември през следващата 1959 година, отбелязван тогава особено тържествено заради навършващия се полукръгъл юбилей от преврата, започва масираната кампания по „разфереджаването“. Наложени са стриктни забрани за забраждане на лицата на жените, за носене на фереджета и шалвари, както и на фесове и кюляфи при мъжете. Те са придружени със силови действия, изразяващи се в устройване на хайки по улиците или по нивите за арестуването жени, опитващи се да игнорират „новата форма“, демонстративно публично рязане на споменатите дрехи, изгонване на мъжете от работа и т. н. Този тип мерки продължават особено активно и в началото на 60-те години, като постепенно се разпростират и по отношение на турското население. През целия период до падането на режима борбата срещу мюсюлманското облекло се развива на приливи и отливи, като обикновено след прекратяването на демонстративните акции в определено населено място традиционните символи на религията постепенно се завръщат в дрехите на хората и това налага повторни и последващи акции. Логиката на действие и противодействие от страна на режима и на мюсюлманското население по въпроса за облеклото в общи линии повтаря спазмите на проблема в самата Кемалистка Турция, макар и в София тази аналогия упорито да се отрича. За мюсюлманските общности този начин на обличане и забраждане се възприема като форма на съблюдаване на изискванията на вярата, респ. на покорност пред Аллах, а носенето на новото облекло – за покорност към светската власт. За режима този въпрос стои по-генерално – като външен израз на лоялност и припознаване на йерархичност, която трябва да бъде наложена силово. В последна сметка двете страни в това уравнение постигат своеобразно динамично равновесие, като определени елементи на облеклото (в различните региони става дума за различни негови части, но най-вече това се отнася до забрадката) остават да символизират предаността към вярата, докато роклите, мантата и шлиферите остават външен израз на лоялността към режима. По-глобалната цел на политиката на „разфереджаване“ – заличаването на външните различия в облеклото между християни и мюсюлмани – така и не е постигната, особено при жените, тъй като и в „новата форма“ първите значително се отличават от българките.

В самия край на 1959 г. – на 30 декември, Министерството на народното здраве и социалните грижи издава специално окръжно, в което се заключава, че обрязването на момчетата се извършва по изключително примитивен и нехигиеничен начин, който често води до усложнения. Същевременно се прави извода, че то е ненужно и вредно. Следва разпореждане до медицинските органи стриктно да следят за бъдещото му извършване само от лекари и фелдшери в съответните здравни заведения. След самата манипулация се предписва децата да бъдат хоспитализирани за 2–3 дни.[601] За така наречените „сюнетчии“ се предвиждат строги наказателни мерки. На тях се отнемат издадените до този момент разрешителни и се постановява: Здравните органи да преследват нарушителите и ги предават на съдебните власти за дирене на наказателна отговорност.[602] Както е видно, от една страна, нормативният акт цели да „модернизира“ тази практика и да я превърне в операция в медицинския смисъл, ограничавайки възможностите за усложнения и инфекции. От друга страна обаче, съображенията на цитираното окръжно далеч не са само медицински и хигиенно-санитарни. То е първа стъпка към криминализиране на обрязването. От този момент нататък режимът предприема силна пропагандна кампания срещу този обичай, продължила и през следващите десетилетия. От втората половина на 60-те години съдилищата започват да издават ефективни присъди на сюнетчии, а впоследствие и на родители на обрязани деца, с мотива: За нанасяне на средна телесна повреда. (Neuburger 2004:113) По детските заведения и началните училища започва и организирането на специални медицински прегледи, които да установят дали децата не са обрязани тайно. За период от около 10 – 15 години режимът успява да постигне известни успехи в борбата си със сюнета, контролирайки както децата, така и родителите. Мерките срещу обрязването на момчетата (отначало само при помаците, а впоследствие и при турците и останалите мюсюлмански групи), представляват част от общото настъпление срещу ислямската религия и срещу публичните проявления на принадлежност към нея. Те са безспорно впечатляващи за степента на контрол, постигната от режима на всекидневно равнище, дори и по отношение на такива интимни сфери, каквато е човешкото тяло.

Последният колективен публичен сюнет след прекъсване от 6 години е извършен през 1964 г. във велинградското село Корова (от 1971 – Драгиново), в което са обрязани едновременно 130 деца. По сведения на Държавна сигурност, в празненствата са взели участие 50 000 души.[603] Макар тези цифри да са силно преувеличени, те показват превръщането на акта в общо събитие за целите Западни Родопи, показателно за консолидирането на общността в обстановка на застрашена колективна идентичност. Празненствата продължават три дни, като все пак са прекъснати от властта. Както съобщава документът, за повод е използвано развяването на турско знаме по време на церемонията.[604]

На 5 април 1962 г. Политбюро на ЦК на БКП приема специално решение, целящо „ограничаването на някои прояви на турчеене сред българомохамедани, цигани и татари“. В него се предвижда обособяването на децата от съответните групи в отделни класове, в които няма турци, създаването на интернати също на разделен принцип, разделна срочна служба в армията и т. н. Възлага се на административните власти по места внимателно да издирят лицата, принадлежащи към съответните етно-религиозни групи и записани като „турци“. В тази връзка се предвижда да бъдат преработени регистрите за гражданското състояние там, където е нужно, за да бъде записана съответната нетурска етническа принадлежност. Инструктират се и местните органи на властта да въведат опростена административна процедура, без изискваното до този момент съдебно решение, за промяна на имената с български. Същевременно им се възлага да не допускат преселване на българи мохамедани и цигани в населени места с компактно турско население.[605]

Предвижданите мерки, насочени фактически към отграничаване на турците от всички останали български граждани, представляват важен завой в провежданата до този момент политика на режима за равнопоставеност на всички етнически и религиозни групи в духа на т. нар. „пролетарски интернационализъм“. Новопоявилият се диференциран подход поставя началото на курс към постепенно „приобщаване“ на отделните по-малки мюсюлмански групи към т. нар. „българска социалистическа нация“. На дневен ред за първи път най-висшият управленски орган в държавата поставя въпроса за смяната на имената на помаците. Макар изрично да е употребена формулировката „при пълно вътрешно убеждение и открито изразено собствено желание“, цитираният документ дава „зелена светлина“ на тази нова фаза на „приобщаване“.

В изпълнение на решението на Политбюро се стига до съвещание в Секретариата на ЦК по българо-мюсюлманския въпрос на 6 март 1964 г. с участието на ръководителите на окръжните комитети в Благоевград, Пазарджик, Смолян и Кърджали. То се председателства от тогавашния втори човек в партийно-държавната пирамида – секретаря на ЦК по въпросите на идеологията Митко Григоров. Основният доклад е изнесен от ръководителя на отдел „Пропаганда и агитация“ В. Иванов. В него той формулира главната задача: Да се подкрепи и разгърне масово движение за премахване на старите, вредни традиции в бита, за преодоляване на религиозния фанатизъм, за замяна на турско-арабските имена с български. (Дюлгеров 2000:27) В доклада се посочва, че в Смолянски окръг цифрата на сменилите имената си е нараснала до около 9 000 и остро се критикува благоевградското партийно ръководство за голямото изоставане.

Съвещанието от март 1964 г. има инструктивен характер за отделните окръжни комитети, на които работата по „приобщаването“ на българите мюсюлмани се вменява като най-важна и непосредствена задача. В Благоевградски окръг обаче софийските решения са разчетени като даване на „зелена светлина“ за силово наваксване на изоставането. Без това да е предшествано от съответната „артилерийска подготовка“, местното ръководство решава да пристъпи към директна смяна на имената. Желанието на тогавашния първи секретар Кръстьо Тричков и на функционерите от регионален мащаб Петър Дюлгеров и Съботин Генов е да „натрупат точки“ в своеобразното състезание между окръзите за доверието на централното ръководство. На заседание на бюрото на Окръжния комитет се налага мнението на секретаря по идеологията С. Генов да бъдат организирани регионални съвещания с т. нар. „актив“, на които да бъде „спусната по места“ задачата директно да се пристъпи към смяна на имената на мюсюлманите. Първото от тях се провежда на 22 март с. г. в Гоце Делчев. Всъщност терминът „съвещание“ не е особено точен, когато става дума за информиране на местните партийни ръководства за мнението на техните началници и когато на форума присъстват около 600 човека. По предварителен сценарий 13 участници обявяват публично новите си имена. Страхът на останалите присъстващи, че с този акт всъщност се самоизключват от общността, в която живеят, на този етап ги въздържа да се присъединят. На проведените впоследствие съвещания по общини те поставят условие на благоевградското партийно ръководство да направят това в съответните села гласно едва тогава, когато се намерят (или бъдат принудени) и други, които да сторят същото.[606]

От края на м. март 1964 г. се пристъпва към блокада на отделни села и различни показни действия. Най-категорично е противопоставянето в Гоцеделчевското село Рибново. Тук се стига до открит бунт срещу преименуването, който заплашва да се разрасне и в останалите селища в района. (Груев и Кальонски 2008:52-55) Важен аспект от действията на жителите му е извеждането на съпротивата и извън селото и превръщането ѝ в организирана проява на цялото помашко население. Освен това, делегации са изпратени до ЦК на БКП и до турското посолство в София. Именно това придава на случая национална значимост и предизвиква реакцията на висшето партийно ръководство. В последна сметка в района е изпратена комисия, която да проучи случая и да докладва на своите началници в София. На този етап режимът се оказва не напълно подготвен за подобна мащабна операция, поради което се налага крачка назад. В обхванатите от кампанията селища са проведени събрания, на които е обяснено, че в края на краищата името е въпрос на личен избор.

Няма съмнение, че рибновските събития от 1964 г. забавят масовизирането на кампанията по смяна на имената със 7-8 години. Като цяло обаче, те не променят характера на следваната политика. Макар и не толкова брутално, и през следващите години с пълна сила продължава натискът спрямо ислямската конфесионална идентичност. Той върви паралелно със сериозни капиталови вложения в тези райони, насочени към създаване на постоянна заетост, благоустрояване на селищата и повишаване на качеството на живота в тях. Важно значение в тази политика заемат постановленията на Министерския съвет и ЦК на БКП „За по-нататъшно социално-икономическо и културно развитие“ съответно на Благоевградски (1968), Смолянски (1969) и Кърджалийски окръг (1970).[607] Може да се обобщи, че умело практикуваното от Живков редуване на „тоягата и моркова“ намира едно от най-ярките си проявления именно в случая с мюсюлманското население.

Директният силов подход, приложен в Западните Родопи от местните функционери, продължава да бъде един от възможните варианти за Живковото обкръжение, но в този момент то предпочита да се опре на все още неизчерпаните възможности за „пълзяща“ промяна. В това отношение действията на смолянското ръководство се оказват много по-резултатни и безпроблемни. През втората половина на 60-те години обаче разликата между двете стратегии постепенно се заличава. След временното отстъпление към средата на 60-те години следва преосмисляне на опита, средствата и възможностите за нова смяна на имената, този път на всички българи мюсюлмани. На 17 юли 1970 г. Секретариатът на ЦК на БКП взема решение да продължи работата по подобряването на социалния статус на българите мюсюлмани и същевременно да се пристъпи към смяна на имената.[608] Така режимът постепенно влиза в спиралата на т. нар. „възродителен“ процес, който окончателно го оттласква от интернационалистическата риторика и практика на ранните години от съществуването му и го преустройва върху идеологическата рамка на националкомунизма.

Литература

Груев, М. Между петолъчката и полумесеца. Българите мюсюлмани и политическият режим 1944 – 1959, С., 2003

Груев, М., А. Кальонски. „Възродителният процес“. Мюсюлманските общности и комунистическият режим, С., 2008

Дюлгеров, П. Разпнати души. Моята истина за възродителния процес сред българите мохамедани, С., 2000

Neuburger, M. The Orient Within. Itaca – London, 2004

Todorova, M. Ethnicity, Nationalism and the Communist Legacy in Eastern Europe. – East European Politics and Societies, Vol. 7, No. 1, 1997

Текстът е публикуван за пръв път в „Помаците – версии за

произход и съвременна идентичност“, НБУ, София 2013

Михаил Груев е преподавател по съвременна българска история и етнология на етническите групи в СУ „Св. Климент Охридски“. Гост-преподавател и в Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“. Бил е гост-лектор в университетите в Мюнхен, Саарбрюкен, Белград и др. Автор на редица студии и статии на български, немски и английски език.

Коментари (7)

- 13-04-2014 |проф. Боян Дуранкев - Да се обърнем към реалностите

Авторът изследва само една „страница“ от историята. Препоръчвам му да се обърне към по-важните въпроси от ХХ век: за потурчването на българите в съседна Турция и погърчването на българите в съседна Гърция.

И още нещо: от кога национализмът е вреден?

- 13-04-2014 |Златко

Олеле, господин професоре! На колко години сте? Годината е 2014, не 1914...

- 13-04-2014 |Димитър Атанасов - Кой определя какво е реалността?!

Науката е автономна дейност, включваща и самостоятелния избор на изследователски обект. Щом Михаил Груев е избрал тъкмо за това да пише, значи има именно по този въпрос какво да сподели. А изблиците на площаден национализъм - нека опитаме поне тук да ги ограничим. Политиките спрямо етническите малцинства на Балканите са относително реципрочни: Турция тормози българите на своя територия, ние правим същото с българските турци, даже им сменяме имената. И така нататък.

- 13-04-2014 |Златко

Именно, именно. Актуалният въпрос, поне в днешните Балкани, изглежда е „Кой ще бъде първият балкански „глупак“, който ще се откаже от традицията на взаимно надцакване?“

(Защото той ще е същият, който ще спечели надбягването към Европа, в края на краищата. Но това може би е една малко по-далечна перспектива)...

- 15-04-2014 |Black Wolf

Не съм много сигурен какво точно е надбягването към Европа и къде е крайната цел. Смятам, че „мулти-култито“ в Европа, което вече е отрито атакувано от много места, не след дълго ще бъде официално загърбено и свряно в кьошето на някой килер. Не че на европейците много ще им се иска - ще бъдат принудени от обстоятелствата да го направят. ;-)

- 15-04-2014 |Златко

Ами да – то и робството (имам пред вид реалното, най-вече цветнокожо робство, а не нашенският му вариант с три синджира и т. н.) – и то сигурно е само временно отменено, погледнато откъм българско. Не престават да ме удивляват такива пъстри смесици от някаква реална информираност, поради отвореността на мрежата, и абсолютно анахронистки оценки, идещи някъде откъм деветия кръг на деветия кръг. Манджа с грозде, казано по нашенски...

Всеки край е едно начало

Автор: Мюмюн Тахир

А дядо Даали се усмихна снизходително, изкорубените му пръсти погалиха едва-едва рамото на Ариф – много такива закани беше слушал, много горещи глави бяха угаснали и побелели в кроткост и покорство пред очите му. Зелени са младите хора, крехки са и неопитни – ще им се дните да тръгнат инак, по-леко и по-спорно. Затова сегиз-тогиз лумваше някой буен и неочакван пламък, очите заблестяваха и челата се вдигаха – то си иде от самата младост, от незнанието и нежеланието на кожата да се примири с камшика на живота иде. Беля е ако не се озаптиш овреме, дваж по-голяма беля е ако изобщо не ти заиграе сърцето по далечното и непознатото.

Знаеше столетникът, че хората тук нямат хабер що е революция, въстание, непокорство не знаеха що е, камо ли да им щукне в ума да променят реда на нещата, който си е такъв откакто свят светува. От месец-два зрението му беше започнало да се връща и отново бе започнал да чете без стъкла, но не се учуди – беше се учудил вече като дете някога, когато и неговия дядо ей така, без нищо, отведнъж започна да брои безгрешно овцете горе по поляните под Карлък и да познава отдалече идещите по пътя към село. Вижда Даали колко е отънял живота, как като вода прозрачен е станал, та през него можеш да съзреш обратно по дъното му всичко, що е станало отпреди век насам. А каквото и да става, вече е станало поне веднъж. И всеки път едно и също: мине-не мине време, викат в околията първия човек на селото и му съобщават, че властта е сменена. Каква е тая власт и чия е, никой не се интересува, пък и не иска да знае – не му влиза в сметките. Виж, акцизните са друга работа, но и акцизните, колкото и начесто да ги сменят, все така редовно идват, както са идвали винаги. Влизат в къщите, вземат каквото вземат, наяждат се, удрят по някоя чаша, качват се на конете и си тръгват. Дойде ли време, пак се връщат.

Така светът се върти открай време, повтаря кръговете си, докато завърти и най-малкия, последния кръг. Той обаче не е кръгъл, а е най-обикновена дупка колкото големи нощви, където те турят и отново те замесват на кал под вечния чинар в края на селото.

Животът е нещо, което до безкрай повтаря едно и също, но винаги с други хора и в чуждо време, та малцина помнят и се вълнуват кое е било и как е било. И сега като преди идват и си отиват радости и беди – все така си отиват и забравят. Колко пъти се е чудил Даали: защо е всичко това, остава ли нещо от човешките мъки на тоя свят? Какво остава? И къде остава? В паметта ли? Нали за да се запомни нещо, то трябва силно да е впечатлило хората я с голяма лошотия, я с голямо юначество или с беда някаква. Ама това са все редки неща. Вярно, пеят песни, но и песните, дето се помнят, и те са редки. Днешните люде не се косят за щяло и не щяло, не пеят вече както някога, а отвикнаха и да плачат. Помнят колкото им трябва за днеска – наводнения, големи зими помнят, огнени гръмотевици и градушки помнят и разказват – все редки неща. Безводието псуват, дъжда държат под око, а на сланата ги е яд.

На маната се радват единствено пчелите.

Тукашните мъже се раждат с межда в душата. Докато са откъм женската ù страна, са душици мамини и татови. Женската страна е къса, затова пък е мека, светла и топла като кълбо вълна. Мъжете я спомнят с нежност цял живот – там са игрите и дъхавите звездни нощи, там е първата среща с тютюневата им съдба, първата наука за света; там е първият свян, първата книга, първото докосване до момичешката ръка – всичко най-красиво и добро е там.

Тогава момчетата са само помощници на възрастните и жените. Докато пораснат. Възмъжеят ли, прекрачват в другата половина – мъжката. Тя е корава и студена, там часовете изтичат все по-бързо и по-бързо, скоростта ги издължава и заприличват на круши – тънката част с дръжката сочи чужди земи с непривични имена, нещо като компас и пътепоказател едновременно, но не точно. Тази част на часовете няма вкус, затова където и да се намират на гурбет, вкусът на тамошния хляб им се струва един и същ и винаги чужд. Не от любопитство и по собствена воля отиват мъжете отвъд границата. Но единствено оттам идат парите, оттам идат добрите и лошите новини на големия свят.

В недалечни времена се живяло на две ръце и на една честна дума. Документи не са били нужни, пък и кой ще ти вярва на някакво парче книга. Ако потрябва да се изпрати някъде хабер с печат – отиваш в горското. Истинският печат е на челата – там е истинската карта на този отрано посърнал свят: потъмнели, набраздени от множество ручеи равнини, цели лица от бръчки – пътищата на потта. Сякаш хората тук са създадени единствено за тези пътища и тази пот – идват, на нивите прохождат, там израстват, женят се, робуват цял живот на тютюна и се връщат в небитието, където навярно пак ги чакат вечните ниви с тютюн.

Но и когато живеят в собствената си свобода тук, не знаят какво да правят с нея и просто се примиряват задето им е дадена.

Животът за селяните започва със селото и завършва там. В края му е гробището с древния кавак, а в края на погледа проблясва с бялата си гугла Карлък.

–Така не може да продължава повече –Ариф дълго време беше седял неподвижно, сякаш спеше с отворени очи. Никой от по-личните хора в одаята, не обърна внимание на внезапната му закана, пък и овчарят я изрече полугласно, някак на себе си, или на някой вътре в него, с когато явноспореше.

…Тогава по устните на дядо Даали заигра снизходителна усмивка и пръстите му бащински докоснаха рамото на Ариф.

Хан е за човека този свят, чакалня по пътя към отвъдното. Видимото не е само за удоволствие, от него и боли. И е странно онова неудовлетворение, което сочи болката и страданието като единствен път към човешкото щастие.

Ариф стана, сбогува се със старците, които останаха под големия чинар и се отдалечи…

На големия чинар по нашите места му казват Свидетелят на вековете. И той заслужава това име. На сянката му можеш да разстелеш три хармана сено. Клоните му са същинска малка гора, израснала от един корен. Никой не знае кога и кой го е засадил… Само слухове разнася белият вятър. Навремето тук е било покрито с непроходими гори. Ловец навлязъл в дебрите им, ако не оставял знаци след себе си, никога не можел да излезе от тях.

Край шуртящия извор, недалече от чинара, имало малка поляна, нагиздена с хиляди цветя. Щом се запролети, овчарите от бреговете на Бяло море подкарвали стадата си към планината. Един от тях винаги идвал на тази поляна и прекарвал лятото тук. Чувствал много самотен. Монотонните песни на дъбовите гори наоколо му подтискали духа. Смятал, че ако има дърво със светлозелени листа, които да шумят при най-лекия ветрец, ще му се успокои душата. Затова си обещал на следващата пролет да донесе една фиданка от чинар. Чинарите не остаряват, си помислил той. На следващата година засадил фиданката над извора. След това си построил и колиба. Изкоренил всички лопуши от поляната и изградил кошара. Всяко лято идвал тук и се радвал на скачащите около чинара агънца. Оженил се за стройна мома с вежди като полумесец. Тя му родила деца. Повече овчарят не напуснал тези краища.

Родът му се разпрострял колкото клоните на чинара. Изтекли столетия, изтънели години. Брадвата на човека, както и пожарите, предизвикани от овчарите за пасища за стадата, унищожили горите из околността. Единствено чинара останал в тази голота, който продължавал да се развива и се превърнал в хилядоклонесто дърво. С течение на годините на чинара му окапвали листата, а той се опитвал да отчита цената на беднотията и мизерията.

Сега Свидетелят на вековете се оглежда около себе си. Смътно помни оная първа колиба, слуша детската гълчава и със стенещ глас добавя стари песни към песента на тютюна.

Ариф изчезна същия ден, когато семейството му прибра и последния лист тютюн. В края на лятото селският въздух е запъхтян от умора, работата е замаяла хората, все едно са превалили планина. В напеченото пладне като невидими плитки се вият първи струи хлад – пратеници на есента, която е вече зад билото.

Ариф изчезна внезапно, така и не се разбра защо. Дълго време никой нищо не чу за него. Говореше се как в магазина на мегдана се изпуснал, че тютюнът му дошъл до гуша, но това светотатство се споменаваше шепнешком. Не се споменаваше и заканата му пред дядо Даали по големия чинар.

Ариф замина и остави седемнадесетгодишната си жена бременна. Това съвсем озадачи останалите.

В нашия край хората се женят млади. Женитбата е празник. Останалото време работят.

Работата по тютюна е цяла идилия. Тя започва по тъмно. Хората стават в ранни зори. Преди слънцето да простре сънения си поглед над Кабуллар, лехите с тютюневия разсад вече са полети. Наредени една до друга, в здрачевината приличат на кенари момино везмо. Лехите са прекрасни, в росната им зеленина има нещо детски невинно и затрогващо. Възрастните, а и децата, не забелязват тази красота. Тя е в тях. Сраснали са с нея. Хората от нашия край прохождат по тютюневи листа и цял живот гледат тютюн. Дланите и ходилата им са чернокафяви – по цвета земята всеки ден ги проверява и тогава ги допуска до себе си – това им е личната карта.

Когато слънцето се окъпе в жаравата и се килне над Янъклар и Бакаджак, лейката минава втори път над лехите за изпроводяк. Предстои разсаждането, трудна и непосилна работа, после иде ред на окопаването, а после и накрая брането…

За външното око брането прилича на лудница. Изгърбили снаги, селяните късат листо по листо. В най-ранно утро, когато зората още се протяга, а звездите примигват уморено, ръцете на родопския селянин вече лепнат от катран. Докато съмне, той е обходил цялата нива, пръстите му са обиколили тютюневите стъбла и узрелите листа са надиплени в коша.

Черна работа тютюнът. Сигурно и въглищата заслужават прозвището „черно злато“, но то нàй приляга на тютюна. Затова за родопчанина и най-черният хляб изглежда по-бял и мек от памук. В Родопите животът без тютюна е невъзможен. В тая напрегната епопея дори най-простата аритметика за непривикналия човек е стъписваща. Разсаждаш 20-25 хиляди корена тютюн, корен по корен го окопаваш, всяко стъбло е с по около 30 листа и всичко това минава през ръцете ти лист по лист. Четири-пет часа сън на нощ садалечна мечта. Кожата на дланите е като импрегнирана с тънкия чернокафяв филм. През лятото ядеш хляб, домати и сирене. Не знам по-вкусно ядене, сигурно защото хапваш с накатранени ръце. Към вкусовите усещания се прибавя неотменния мирис на тютюн и това се помни цял живот.

С тютюна родопчаните доближават двата края, обаче трудно могат да ги завържат…

В началото на пролетта, когато започват земеделските работи, добитъкът вече не се пуска да пасе свободно. Децата цяло лято са подир кравите и другите живинки, но участват отрано и в подготовката за зимата: момичетата събират шишарки и борови кори за подпалки, а момчетата жълъди – като добавка към храната на животните. Зиме има нужда от всичко – тук снеговете са дълбоки, ветрищата засипват пътища и дворове, нощите са дълги и мразовити. Зимното детство само отстрани изглежда по-леко. Повечето от децата учат в съседни села, където има прогимназии и ходят дотам пеш. Вали, духа – поемат още по ранина и всеки ден извървяват разстоянието до училището и обратно без да се оплакват. Тоя труд по нищо не отстъпва на летния, но лятото се очаква с радост. Идва ваканцията, учебниците и тетрадките са прибрани, душата се отвързва и хуква на воля по рътлини, ливади и гори. И това скитане е свързано с десетки задължения, но то е друго…

…Децата са част от общите усилия да се надделее живота и те носят товара си като нещо естествено. В началото на лятото им купуват по едни бели потници и по едни черни гащета. В края на лятото белите потници стават черни, а черните гащета – бели. Къпят се по реки и баражи, извеждат добитъка на паша и го прибират. Прибере ли се тютюнът, нижат редом с големите. На групи ходят от къща на къща и така, докато низите се възправят подредени за сушене. Стопанинът, комуто нижат, приготвя през деня шербет и нещо за почерпка и вечер в къщата му става шумно и весело. Тия вечери са изпълнени със задружен труд и там се разказват толкова поверия, приказки и всевъзможни истории, че всяка от тях прилича на книга с легенди.

Синът на Ариф проходи, такова беше и неговото детство – без баща, без напътствена дума, без миг почивка. Детство на труд и доброта, на прости вълшебства и ласкаво внимание.

В тази част на планината земята е по-суха и тютюнът се чувства като у дома си. Красиви са родопските села. През тях минават рекички и потоци, чиито бреговете са царства на плачещи върби, диви сливи, лески, тополи и борики, а в сенките им не стихват разправиите на патиците и кокошките. Около къщите, ливадите и нивите са се заселили круши, ябълки, сливи и праскови. Да са близо до човека, та ако се наложи да се притекат на помощ. Лете в дворовете вретенù сладкият шарен фасул с ярки като пламъчета цветове, от които плетищата сякаш са накичени с гирлянди новогодишни лампички. А отгоре бди с нахлупена шапка белоснежният Карлък…

Времето си вървеше, а Ариф го нямаше. Сегиз-тогиз до селото достигаше хабер, че работел из вътрешността на страната като строител, чистач, хамалин. Говореше се, но от него ни вест, ни кост. Жена му мъкнеше мълчаливо тегобата си, никой не я чу да се оплаче. Сигурно ù изпращаше пари, защото не личеше да търпят недоимък с малкия, но и за това не се говореше. Не се говореше за Ариф, но не го и забравиха. Приемаха го като отсъстваща част от живота на селото, нещо като странна забележителност. Пък нали жена му и детето бяха пред очите на всички, забравата не сполетя Ариф, както обикновено се случва. И когато ненадейно се завърна го приеха без много вълнение, сякаш идването му беше също такова отсъствие като досегашното, но с обратен знак.

Ариф първите дни нито излизаше, нито разговаряше с някого. Хората отвръщаха с мълчаливо внимание, видимо не се забелязваше, приемаха го като болен, който се е изправил на крака и не бива да се напомня за болестта му.

Беше в разгара на тютюневата работа, но той не стъпи на нивата. Захвана се да укрепва порутения дувар, настла с тикли пътеката и я обгради с чимшири, които докара от града. Низите вече висяха окачени под полиетиленовите навеси, опънати между оградата и улицата, когато Ариф приключи с дървата и ги нареди около цялата къща. Работеше облечен в комбинезон, чиито джобове бяха пълни с инструменти. Почисти двора от бурените, белоса стволовете на овошките…

Беше се върнал, а че се беше оправил със своите се разбираше от друго – синът му непрекъснато се въртеше да му помага, жена му изправи рамене и усмивката се появи на лицето ù. Старците вече не взимаха на вересия от магазина, а баща му започна да се заседява в кафенето с връстниците си…

Както винаги, зимата слезе откъм Карлък изневиделица. Виждаха как привечер Ариф се запътва към другия край на селото, където е училището, с цигара в ръка, нахлупил американската шапка с дълга козирка. Забираше сина си всяка вечер.

Веднъж като слизаха двамата през рохкавия февруарски сняг, скрит от студа в дебелия бащин шал, малкият се престраши и го попита…Спря се Ариф, обърна американската шапка с козирката назад, опъна цигарата така, че тя изписука и като прегърна сина си през раменете, поведе го по пътеките на друго едно сказание, чиито случки и имена малкия чуваше за пръв път…

…Много отдавна се случило това. За да осигури хляба, наложило се Аднан, оженил се наскоро млад момък, да тръгне на гурбет. Двадесет години отсъствал от дома си. Хванал се при един чорбаджия и с ум, честност, трудолюбие и прилежание му спечелил сърцето. Човекът го имал като син, съветвал се с него за всичко, поверявал му не само ключовете от къщата и хамбарите, но и тайните си. Дошло време Аднан да се прибира у дома. Натъжил се чорбаджията, защото го бил обикнал, но нямало как. Дал на Аднан един кемер с жълтици и най-хубавия си бял кон. Хванал се за стремето и пешком го изпратил до края на селото, а на изпроводяк му подарил три съвета: мътна вода да не гази, в чужди работи да не се бърка и докато не проумее нещо до края, да не прави нищо.

Сбогували се братски, Аднан потеглил и пътувал цял ден и цяла нощ. Сутринта стигнал една буйна река – водата ревяла и бучала, биела бреговете и влачела отскубнати дървета. Той слязъл от коня, пуснал го да пасе и зачакал. Вълните почти заливали паянтовия мост, той се клател наляво – надясно и всеки момент можел да се срути.

Тогава пристигнал друг пътник и попитал Аднан защо не преминава отвъд. Така може дни да чакаш водата да намалее и се избистри – присмял се той, смушил коня и поел по моста. Преди да стигне и средата обаче мостът се срутил, а пътникът заедно с коня паднал във водата и тя за секунди го отнесла. Андан не успял даже да се уплаши. Тичал по брега, взирал се и викал, но напразно. Изплувал само конят, който с мъка се добрал до брега. Аднан го разседлал и го успокоил. После струпал дърва, напалил огън и се разположил. В страничната преграда на седлото намерил кемер жълтици. Изчакал докато водата се изтече и избистри, намерил брод и с двата коня преминал реката. Пътят пред него бил дълъг, вървял що вървял по здрач се загубил в огромна гъста гора. Бурята го връхлетяла внезапно, дъждът падал като стена, мрак го обграждал отвсякъде. Хванал го страх, сърцето му биело оглушително, а не виждал ни път, ни пътека. Дълго се лутал, докато най-сетне съзрял светлинка и тръгнал напосоки към нея, додето се оказал пред една голяма сграда с високи кули, каменни стени и железни врати. Развикал се и затропал по вратите, докато най – после го чули, отворили и го пуснали вътре. Откарали конете на сушина, дали на Андан топли дрехи и го отвели при господаря. Седнал край богато наредена трапеза, той вечерял. Към каквото посегнел, слугите зад него веднага слагали от същото в сребърни чинии на три дългокраки хрътки, легнали в краката му. Щом хрътките оглозгвали месото, хвърляли кокалите в една желязна клетка, поставена в ъгъла. В нея била затворена чудно красива жена.

Цяла седмица вилняла бурята и седем дена Аднан наблюдавал същото: хранели се господарят и хрътките, слугите хвърляли огризките в клетката. Аднан сядал винаги с гръб към нея, за да не гледа жената – имал чувството, че тя търси очите му и иска да му каже нещо. Наблюдавал, но излишно любопитство не проявявал. Когато бурята стихнала, благодарил на стопанина и започнал да се стяга за път.

– Преди да тръгнеш искам да ти покажа нещо, му казал господарят и го повел към подземието. Видял Аднан там какво ли не: брашно, месо и всякакви храни, оръжия и кемери злато, а в една килия – куп човешки кости.

– Това, синко, – казал господарят, – е останало от ония, които идваха в дома ми като гости и ги посрещах по божия закон. Те вместо благодарност, разбрали – не разбрали, започваха да ме корят и съдят, а тия тук някак успяваха да се сговорят с нея да ме погубят. Ти нищо не попита и забелязах, че нарочно все сядаше с гръб към клетката. Затова искам да знаеш какво се случи. Тая жена ми беше съпруга. Силно и горещо я обичах и бях готов на всичко заради нея. Но тя ме измами с господаря на съседното имение. Веднъж извършила грях, тя извърши още един, по – голям: успяла да убеди съседа и по време на един лов слугите му ме издебнаха, събориха ме и ме вързаха за едно дърво в пущинака – вълци и чакали да ме изядат. И това щеше да се случи, ако не бяха моите верни хрътки. Те ме откриха, прегризаха въжетата и ме довлякоха полужив дотук. Оттогава жената е там, където бяха хрътките, а те са където стоеше тя. Затова, че не разчовърка старата ми рана, вземи тоя кемер с жълтици“.

Дълго пътувал Аднан докато стигнал в село. Било тъмно и трудно намерил дома си. Гледа – къщата се снижила, бедност наднича отвсякъде. На прозорците няма стъкла, а навосъчена хартия. През нея прозирал пламъкът на газениче. Потропал и повикал Аднан, но отвътре отговорили рязко: „Върви си по пътя си и не плаши една бедна и самотна жена!“

Аднан не очаквал такова посрещане, усъмнил се и пробил с пръст дупка в хартията на прозореца. Погледнал през нея и видял как жена му седи до огнището, а гърбом към него стои левент мъж, едър като пехливанин. Кръвта му кипнала, извадил пищова и го запънал. Но тъкмо да гръмне, жената пак се обадила: „Я все пак виж, сине, кой беше – стори ми се бащиният ти глас. Все той ми се счува напоследък…“

Колкото и да изглеждаше бездънна, зимата накрая изтъня и през снега пробиха петна влажна пръст, показаха се лилавите свещици на минзухарите и не след дълго рехава резеда обви дървета и храсти.

Ариф все по-често слизаше в града, обикаляше магазини и пазари, разговаряше с хора от други краища, съветваше се.

Стана разсадът. Той не погледна към тютюна, струпа вар и строителни материали и измаза къщата отвън. После я боядиса отвътре. Сложи входна порта, бутна старите комини и вдигна нови от дялан камък. Всичко правеше лесно, идеше му отръки. Къщата заприлича на дом, хората започнаха да я заглеждат и за майсторлъка му се заговори. Като привършеше, обичаше да сяда на големия слюдест камък край пътя, който водеше към равнината. Мислите му, една от друга по-объркани, не го оставяха на мира. Спомняше си времената, когато всеки ден хората тук се бореха с глада и усещаше стипчивия вкус на царевичния хляб. Кервани от прегърбени старци и рано състарени млади мъже се влачеха с тежки товари на гърбовете по тесните, каменливи пътеки. В студ и пек, зиме и лете скитат по чужди земи, далеч от семействата си и работеха на чифликчиите за нищожна надница. Майсторите на най-хубавия тютюн, са принудени да отидат във вътрешността на страната и Гюмюрджинско, за да закупят жито и царевица за изхранване на семейството. Бобът и картофите крепяха тоя край, в който електричеството дойде късно, а много след него – първите автомобили. Усещаше дръжката на мотиката в детските си ръце и виждаше как дими браздата изпод ралото на дядо му. После това рало пое баща му и само кооперативните години му го спестиха. Сигурно затова и побягна – не усещаше сили в себе си да продължи тая безкрайна и предрешена битка със земята…Връщаше се от камъка по тъмно все така объркан.

Новите времена го объркаха още повече. Те отвяваха хората не само от селата вече, но и от градовете – някои бяха намалели неузнаваемо, младите вкупом побягнаха по чужбините, та не остана семейство без син или дъщеря зад граница. Но докато ония граници, предишните, изчезваха една по една и съвсем скоро щяха да изчезнат напълно, в хората никнеха някакви нови вътрешни граници. Те ставаха други, недоимъкът ги напускаше бавно, затваряха се в себе си и караха живота ден за ден. Все по-малко комини димяха зиме над покривите на родопските села, все по-малко живот мъждукаше в тях.

Някой трябваше да помогне на тоя живот да си стъпи на краката, да съживи обезлюделите училища и детски градини, да изпълни улиците и дворовете с гълчава…

И това лято се изниза лист по лист. Олекваше въздухът, низите тютюн бяха подредени под полиетиленовите навеси успоредно на оградите, лястовичите сенки си бяха заминали. Ариф пушеше трета цигара на своя камък, топчетата на къпината червенееха на крачка от него, а ошмулените стъбла на тютюна стърчаха като гора от стрели по склона. Равнината долу се губеше в синкавия есенен дим.

И някак от само себе си отговорът дойде. Сякаш лек ток премина през Ариф, той се изправи, огледа празния кър наоколо, после се разсмя с пълен глас. Че то било толкова просто, защо му трябваше да обикаля села и градове, да се дърпа от съдбата си!?

Впери отново поглед в тютюневите стъбла, но вече виждаше как синът му кръстосва с новия си трактор вечните ниви. Себе си виждаше – също както някога, когато беше на неговите години, да се смее със съседите и приятелите си, а купчината тютюн пред тях да се смалява с всяка дума, с всяка шега, с всяка песен…И толкова други прекрасни неща видя, че сърцето му се замая.

Смехът му отново отекна в селската тишина, ехото се понесе нагоре по баирите, стигна до потъналия в размисли Карлък, върна се обратно меко и обезсилено и като кученце легна кротко в нозете му. Ариф дръпна от цигарата си толкова силно, че тя изскимтя. Обърна дългата козирка на американската си шапка към тила и закрачи с едри крачки нататък, към неизвестното, което отдавна познаваше до болка.

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

Коментари (1)

- 08-04-2014|И това е коментар

Ако кажа, че „селска тишина“ не е по вкуса ми, рискувам да ядосам докачливия Издател; ако кажа обратното – вкуса си. Затова ще река кротко и кратко: Да, ама не – въпреки че и „ама“ е ръбесто-горчив залък за преглъщане. Имаме си /там някъде/ нашите „ала“, „но“ и „обаче“, обаче си нямаме подобаващо самоуважение, но и това е отвратително безвкусно, ала някой ни пречи някак да го самоосъзнаем.

Ако някога завърша монументалния си труд „География на историята“ и намерите волски сили и търпение да го прочетете, може да научите Кой.

Ваш откровено, затова и налудничаво,

Чингиз Кан

08.04.2014

Карл Луково

„You Fucked Thousands of Men“

Автор: Златко Ангелов

„Нимфоманка“ е събитие. Филмово събитие, което си струва да бъде тълкувано. Главната, може би единствена, но непреодолима причина за това е, че в този филм е анализирано сексуалното желание чрез неговите ефекти върху човешкия живот.

Ничие тълкуване не може да бъде стопроцентово, дори тълкуването на самия автор, което обаче е причината за произведението и трябва да бъде възприето с най-голямо доверие и най-пълно уважение. Понятията, употребявани в тълкуването, трябва да бъдат ясно дефинирани, понеже за различните хора и различните култури те имат различни смисли и смислови отенъци. Затова ще се опитам да очертая различните гледни точки към филма, прочиствайки ги до възможния минимум от моя субективна намеса. Моето кредо е, че, когато е произведение на голям майстор, дори един спорен филм съдържа безспорни неща. Майсторът може да изглежда на някои недостатъчен, но той е винаги последователен и със съзнание за това, което прави.

Авторът и актьорите. За Ларс фон Триер е достатъчно да се каже, че е гениален филмов режисьор. А това означава – гений на визуалните внушения за света. Поради това формата му е безупречна и оттук нататък няма защо да бъде обсъждана. Шарлот Гинзбърг в ролята на главната героиня Джо и Стелан Скаргаард в ролята на нейния душеприказчик Зелигман играят безупречно и в съответствие с режисьорския замисъл и наставления. Безупречно в една форма на изкуство, която разчита на визуалното, не означава ли възхитително? Екстатично? И двамата произнасят своите реплики така, че филмът се издига над обикновената реалност, която описва – но не като невъзможна, доведена до абсурд история, а като разказ обвит от аурата на епичност, характерна за всеки голям роман с историческо послание. Останалите роли с ключово значение за историята – Стейси Мартин като младата Джо и Шиа Лабьоф като нейния единствен съпруг – не предизвикват неверие или фалшиви нотки, а се включват органично в наратива.

Кастингът на познати актьори съдържа в себе си най-сложното двусмислие във визуалните изкуства. Зрителите имат представа за лицата, телата и гласовете – дори произношенията, когато става дума за английски – на известните актьори. Когато ги видим в нова роля, ние подсъзнателно ги „оприличаваме“ на предишни техни появявания на екрана. Те са част от нашия културен и дори емоционален багаж. За един голям актьор основният проблем е как да ни освободи от миналите ни представи, когато я/го видим в нова роля. Единственият познат начин е актьорската техника, с която актьорите се превъплъщават в ролите си. На всичко отгоре, от голотата си се притесняват всички, с изключение на порно-актьорите, които обаче са неизвестни на публиката. Гинзбърг и Скаргаард, както и Лабьоф и Ума Турман (в гротескна епизодична роля) са великолепни в техниката си и, противно на някои повърхностни мнения, изразени в пресата, ни завладяват и държат в плен на емпатията или отвращението само и единствено като Джо и Зелигман, от начало до край.

Клиничният случай. Не може да има спор, че Джо е клиничен случай на нимфомания, дефинирана като постоянно и неудовлетворимо сексуално желание (патологична хиперсексуалност). В Америка нимфоманията не е призната като официално психическо отклонение, понеже всяка психиатрична диагноза предполага лечение и съответно застрахователно обезщетение за него. От друга страна, „клиничен“ не значи непременно, че става дума за заболяване, което трябва да се лекува в клиника – клиничен означава, че състоянието не е неясно, а се проявява със своите най-характерни и неподлежащи на съмнение симптоми. В психиатрията се говори за психично отклонение като се изпуска определителя „от нормата“ – а нормата е онова състояние на човешката психика, което не препятства адекватни отношения с другите и не довежда до личностни конфликти. В случая с Джо, нимфоманията ѝ постепенно унищожава възможността ѝ да общува и разрушава нейното морално себеуважение. Поради липсата на род в английския език, заглавието на филма (което се изписва не с буквата „О“, а със знака (), който илюстрира вулвата) в превод трябва да се чете в женски род. И това е една от важните идеи на този филм.

В съвременния климат на търпимост към психичните отклонения, хиперсексуалността (нимфомания при жените и сатириазис при мъжете) не подлежи на лечение. На хората, които искат да се освободят от своята хиперсексуалност, се предлага т. нар. групова терапия, където се говори за пристрастеност към секса (sex addiction), един политически коректен израз, който обаче погрешно приравнява хиперсексуалността с наркоманията. Това различие е показано в един от ключовите моменти във филма.

Социалният контекст. Ларс фон Триер е датски режисьор, но филмовото действие става в Англия: героите говорят на британски английски и колите са с дясно кормило. Социалната тъкан на филма е обществото, произлязло от християнската цивилизация. Това не може да бъде филм, показан и – особено – възприет в мюсюлманска или азиатска страна. Но в още по-фокусиран план, метафорите, езикът и историческите податки поставят филмовия сюжет в Западния свят. Изненадващо, нито едно от тези артистични средства няма религиозни обертонове; всички са в секуларната сфера, сякаш родени от Просвещението. Дори богохулствената замяна на Христовото възнесение в момичешкия припадък на Джо, когато тя се издига над земята и вижда до себе си две жени, вместо двете превъплъщения на Господ, както е в църковните фрески, е видяна не от нейната теологическа, а от нейната естетическа страна. Няма и намек, че сексът е грях – той е по-скоро оръдие на разрухата на личността, срещу което няма защита. Сексът е биологично детерминиран. Полифонията на Бах е използвана, за да подчертае необходимостта от секс с различни мъже през един и същ времеви интервал за Джо, омаяна от спомена за трима мъже, които са ѝ доставили частично удоволствие, сумата от което е онзи комплексен оргазъм, който тя би искала да получи от един-единствен мъж – спомен, обяснен от Зелигман с композицията на една пиеса от малката книга за орган на Бах. Зелигман сравнява нейните сексуални преживявания с числата на Фибоначи, спортния риболов с блесна, Месалина („най-известната нимфоманка в историята“) и курвата от Вавилон. А през целия си живот тя е преследвана от (идеята за) ясеновото дърво – дървото, за което баща ѝ, лекар по професия, смята, че носи неговата душа, „най-хубавото дърво в гората“, и което тя идентифицира със себе си в най-отчаяните моменти от живота си: за разлика от красивия и могъщ ясен на баща ѝ, нейният ясен, който тя намира в края на одисеята си, едва се крепи на една скала, обрулен и изкривен от ветровете. На английски ясен е „пепеляво дърво“, а в нордическите митолигии първият човек е произлязъл от пепел.

Възприятието. Трудно е да се измерят реакциите на западната публика, но ако се съди по рецензиите във водещите медии, филмът на фон Триер се възприема на нивото на кожата, едва ли не като изтънчена порнография. Филмът се пропагандира със сексуалните му сцени и в резюметата за него се вадят епизодите със секс. Пикантното се обявява за артистично. Режисьорът лекомислено бива обявен за женомразец – а той е тъкмо обратното. И всичко това, защото повърхностни филмови критици пишат набързо за една повърхностна публика, която ще отиде да гледа филма заради сексуалната му разголеност, но не е подготвена да усети и възприеме голямото послание на фон Триер за състоянието на Западния човек днес.

Популярните рецензии разказват филма, изреждайки сцените, които са направили най-силно впечатление на рецензента. Вместо това те би трябвало да внушават метафорите, които тези или игнорирани от рецензента сцени представляват. Изкуството никога не е едно към едно с реалността. Такива са кичът, порнографията, документалистиката и сапунените опери. Не можеш да твърдиш, че филмът на фон Триер е на ръба на порнографията и в същото изречение да го характеризираш като изкуство. Той е или едното, или другото.

Визуализирането на секса в порнографските филми има една единствена, директна и откровена цел: да предизвика сексуална възбуда у хора, които не могат да си я доставят чрез естествени връзки с други хора. В този смисъл порнографията има терапевтичен ефект – тя освобождава сексуалната енергия на много непълноценни личности, които страдат от неспособността си да изживяват секса заедно с някой друг, както и неспособността си да мастурбират без външни възбудители. Порноманите не са хиперсексуални, те по-често са хипосексуални. Порнографията и виаграта са знаковите символи на една социална сексуализация, настъпила през края на 20 и началото на 21 век, която проповядва сексуален хедонизъм като заместител (или допълнител) на любовта – за която се изисква въображение, търпение, страдание, и личностна зрялост. Логичната крайна цел на порнографията е да накара хората да се преживяват като по-сексуални отколкото са, т. е., да се проявяват като хиперсексуални.

ИЗКУСТВОТО НА ЛАРС ФОН ТРИЕР

Така че първата метафора на филма е в самото заглавие. Нимфоманията е социална характеристика на западното общество. Има готова клиентела, на която се предлага съответната стока. Защо има готова клиентела? Защото, казва ни фон Триер с този филм, хората все повече търсят мимолетните сексуални контакти вместо дълбоките човешки връзки. Изборът му на клинична нимфоманка е просто художествен похват – ако беше разказал историята на жена, която е само промискуитетна, всичко би изглеждало безумно банално. Естествено, ако си порноманиак – плюс това лишен от способността да разпознаваш дълбокото изкуство – и филмът на фон Триер ще ти се стори като средство за самозадоволяване.

В действителност, три сюблимно човешки теми пронизват сексуалната сага на Джо: бащинството през очите на дъщерята, употребата на жената като сексуален обект и съчувствието.

Джо израства с майка, която е отдалечена и незаинтересована, и баща, който предава на дъщеря си любовта към природата. Пред очите ни, в хода на своя разказ, Джо се променя от невинно, неизтощимо любопитно дете, търсещо удоволствие в своите гениталии, в дълбоко изстрадала жена, която съзнава, че сексът е нейното проклятие. Видовете секс градират от невинно момичешки през анален, орален, съпружески и безразборен до садомазохистичен. От радост – към скръб. От приемане – към пълно отхвърляне и загуба на достойнство. Сексуалният импулс е по-силен от болката, от унижението, от измяната, от майчинството. На всичко това Джо дава безпощадно честна морална оценка. „Аз злоупотребявах с женската си власт без да ме е грижа за останалите“, казва тя на Зелигман. „Аз съм отвратително човешко същество. Използвах другите и спях с тях само заради моето собствено задоволяване.“ Предсмъртната агония на бащата е повратен момент в живота на дъщерята, в който тя осъзнава, че болестта може да хвърли и най-силния човек в безпомощно състояние, където той изглежда омърсен и жалък. След като прекарва дни край смъртното легло на баща си – и междувременно прави секс с мъже в подземието на болницата – Джо преживява смъртта му като сексуален акт и намира ново основание да презира себе си.

Ако си представим, че историята на Джо е преживяна и разказана от мъж, който е сатириаз, тя веднага ще изгуби своята метафоричност и своето морално острие. Всичкият този прекомерен секс, когато е извършен от мъж, се приема безпроблемно. Порнографската индустрия е създадена предимно да провокира и задоволява мъжката сексуалност. В един от най-силните диалози в края на филма, Зелигман, напълно покорен от човешката трагедия на Джо, разсъждава върху това. „Та ти си търсела нещо повече от живота“, казва ѝ той, „ти си човешко същество изискващо своето право – правото на щастие. Нещо повече, ти си изисквала своето право на жена. Мислиш ли, че ако двама мъже бяха тръгнали из влака да търсят жени за секс, някой щеше да се сети, че в това има нещо неморално? Ако мъж остави децата си в търсене на сексуални завоевания, всеки щеше да го приеме за нормално. Но понеже си жена, върху тебе пада бремето на вината. И аз ти се възхищавам, понеже ти си се борила. Борила си се срещу другия пол, който е потискал и обезобразил милиони жени, без за това да бъде подведен под отговорност.“

В това авто-тълкуване на филма, Триер не скрива, че е измислил историята на Джо, за да защити жената. От кого? От самодоволните мъже, от клишето „курва“, от мъжките предразсъдъци за сексуалната достъпност на жените и природната им готовност да задоволяват мъжките желания, от доминиращия в сексуалните отношения мъжки морал, който обезличностява жените. С други думи, цялата идея на филма е родена от съчувствието на режисьора към женската съдба. Но ако беше показал просто една курва, историята щеше да се обезличи в презрението, което тя щеше да предизвика у всички зрители. Екстремното, болезнено състояние на хиперсексуалност – което само слепец не би могъл да види – придава на нимфоманката метафоричната сила на страдащото човешко същество. Тя е нимфоманка не по избор! Тя е образ на страданието. А страданието предизвиква съчувствие.

В своето дълбоко послание, „Нимфоманка“ е филм за съчувствието. Структурата на филма е гениално проста, и поради това непоклатима. Изстрадала, самоненавиждаща се жена разказва своя живот на ерудиран и уверен в своето знание за света мъж. Разказва го като роман: отделните ѝ преживявания са подредени в глави, събрани в два тома. Този разказ е визуализиран с разточително, но овладяно въображение. Между разказвачката и нейния слушател постепенно се установяват емоционални отношения. В първия том Зелигман е просто добронамерен – дори добродушен – тълкувател на случките, които чува. Той ги вмества без да ги осъжда в своето енциклопедично знание. Намира техните аналози в математиката, музиката и историята. Това дори дразни необразованата Джо, която мисли, че той не се интересува от нейното страдание. За зрителя той дълго време остава енигматична персона.

Но нещата между хората никога не са еднозначни. Всеки човек е сложно съчетание от противоречащи си импулси и намерения. Едва във втората четвърт на втория том фон Триер ни разкрива вероятния ключ към съчувствието. В един прочувствен диалог Джо изведнъж се досеща, че Зелигман се отнася с такова разбиране към нея, защото не е в състояние да се идентифицира с нейните преживявания. Той не познава секса. С дълбоко смущение Зелигман ѝ признава, че е права. Той не е спал с жени и определя себе си с три думи: асексуален, девствен, невинен. Тази диаметрална противоположност на двамата издига диалога, а с него и общуването им, на друго ниво. И същевременно очиства зрителя от нарастващото съмнение, че Зелигман може би е алтер его на самия Ларс. У Зелигман няма сексуално желание, което би изкривило възприятието му. Той не познава похотта, която би го превъзбудила и би му попречила да слуша със съчувствие. Той е по-скоро учен, който изведнъж получава знание за човешката сексуалност от извора.

Но ужасите се увеличават, вместо да намаляват. За края Джо е оставила разказа за посещенията си при садомазохиста, заради които тя изоставя сина си Морис. Това предизвиква и развода ѝ с Жером, който вече е станал богат бизнесмен. В края на краищата Зелигман научава от Джо, че, когато я е намерил, е била пребита от Жером и опикана от своето младо копие, което е отглеждала за професията на изнудвачка на мъже, които дължат пари. Противно на очакванията на Джо, съчувствието на Зелигман расте и тя започва да му вярва, че е искрен. Тя се успокоява след изповедта си и взема решение да се бори – дори с възможната си мъжка агресивност – срещу свръхсексуалността си. „Аз съм щастлива,“ казва тя. „И искам да благодаря на моя нов и може би пръв приятел.“ Зелигман я завива бащински, тя се обръща към стената и заспива, а той излиза. След пауза го виждаме как отваря вратата, само по риза и застава зад спящата Джо, отгръща завивката и посяга към нея. Тя се събужда и вижда как той държи члена си в ръка. Ужасена, тя се пресяга към долната част на леглото за пистолета, образът изчезва и се чува само гласът на изненадания Зелигман, „You fucked thousands of men?“ и след това два изстрела.

Един много сложен и неочакван край на една женска трагедия, който има поне две тълкувания. Доброжелателното е, че Зелигман, човекът на теоретичното знание, е бил дотолкова предизвикан от Джо да научи нещо, което е игнорирал през целия си живот като недостойно за високия ум, че, разчитайки на нейното признание за приятелство, се осмелява да потърси знанието в практиката на секса. Нарушил своето табу, той е обречен да умре. Мъчителното, безутешното тълкуване е, че, обезсърчен от неморалността на човеците и от това, че животът е предизвикано от тях самите страдание, за което няма антидот, фон Триер показва героя си пленник на неочаквана, закъсняла похот. Дори при човек, толкова съчувствен и възвишен като Зелигман, похотта се оказва импулс по-силен – непреодолим – от смирението пред женското страдание. И в този последен случай на отношения с мъж, Джо се оказва предадена, и най-после нанася своя удар. Тя никога не е убивала, винаги се е подчинявала – на своята нимфомания и на мъжете – но този път става дума за морално предателство и тя стреля след като е вдигнала предпазителя на пистолета.

Тя остава. Зелигман – а значи и съчувствието – може би изобщо не са съществували!

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

Коментари (8)

- 08-04-2014|Наталия Радева

Прекрасен анализ на Г-н Ангелов. Не съм гледала Нимфоманка. Гледах „Антихрист“ и беше сериозно изпитание за нервите и търпението ми. Чудех се защо си го причинявам, но издържах до края. Трябваше ми доста време да се съвзема след това. Бях като разнебитена. Не бях в състояние да анализирам случващото се на екрана „безпричинно“ насилие, извиращи от най- тъмните импулси на човешкото отчаяние и безсилие пред една нелепа и трагична случайност, която на свой ред отключва нечовешка жестокост. Женската вещерска природа, нордическата мистерия на тъмната женска същност, надничащи злокобно зад битието на научен работник- изследовател на главната героиня (любимата на Триер Шарлот Гензбург). Сега се подготвям психически да понеса героично и „Нимфоманката“.

- 15-04-2014|Влайков

Много добре написано!

Четейки го, си казах: „Жалко, че обществото е загубило един толкова добър лекар!“.

Не съм гледал филма и едва ли ще го гледам, но подобно „плъзгане по повърхността“ при оценката му като „софт порно“ имаше и при „Широко затворени очи“ на Кубрик…

- 15-04-2014|Златко

Един доста интересен разговор откъм Фейсбук:

Цитат:

Nastasia Filipovna: Дълго се пазех да пиша за Nymphomaniac, защото имах необходимост да го гледам още поне един път. Предвещавам си, че и 10 пъти не ще са ми достатъчни. Няма да кажа нищо специално, определяйки филмът на Триер като покъртително-романтичен в суровата пустота, която ни обгражда. Както се познах в структурите от „Историята на О“ и „История на окото“ /тези структури са използвани и тук много прецизно, рафинирано и вдъхновено./.. Та така се познавам до детайли и орнаменти в Джо. Скоро в един форум ме нарекоха „нимфоманка“.. Е ако това значи: задоволителните стимули в едно закотвено в страхът си от пресичане на граници – общество, да ти отнемат УДОВОЛСТВИЕТО …и да търсиш нови и нови СТИМУЛИ за да останеш жив…Вероятно и аз съм Н. Този филм е за секса като повод да останеш жив. Същата работа е и Изкуството…Тази Обсесия – Живот те изнудва непрестанно да пиеш от „мъртвата“ вода за да постигнеш абсолютна невинност.

В този филм няма един миг на случайност, неистинност…пълна секира е. А албумът с моят хербарий стои вече 30 години на шкафчето до леглото ми.

Uti Framp tova e nai- dobriat film koito sam gledal ot godini…

преди 14 часа · Харесвам · 2

Mayia Pramatarova Филм за самотата – за това, как хората са всъщност „зомбита“. Гледах новите филми на фон Триер и Джармъш един след друг и те диалогират, според мен.

преди 12 часа · Харесвам · 3

Anastas Georgiev Как се превежда Jeremi i Joe (иврит)? Защо имената на повечето герои са обозначени е една буква …Къде се случват нещата – в подсъзнанието или …? Кой е Seligman … Реален ли е Джерами? Изобщо случва ли се това или е фантазия. Защо се страхувате да търсите удоволствието? Мъжете ли сме виновни …?

11 часа · Харесвам · 7

Nastasia Filipovna Я виж ти какви хубави въпроси Анастас! Бих написала цяла студия благодарение на тях:)Благодаря!

11 часа · Променено · Харесвам · 1

Dessi Shopova Кас, тук сме на кардинално противоположно мнение и ако разрешиш, по-долу ще изложа защо..

6 часа · Харесвам

Dessi Shopova Нимфоманката…лош филм на иначе приличен режисьор.. импотентост, мъка, затвор, безизходица, отчаяние, злоба към щастието и спокойните, нежни, красиви и нормални неща…Според мен Ларс е много нещастен и отчаян човек.. или пък вече талантът му е заменен от безсилие.. има такива моменти.. както каза един приятел в една група „По -добре Ларс да направи филм за Адолф.. по ще му се получи“.. Не намирам нищо в този филм, за което да се хвана.. поне мъничко.. Сексът за мен винаги е бил освобождаване, наслада, добра гимнастика за самочувствие, но никога затвор.. съжалявам онези жени, за които той е зависимост.. лошо е да си зависим.. обикновено, аз контролирам чувства, нужди, прищевки…а не те мен…претенциозност, прикрита зад авангардност.. тъпо…девиациите трябва да се лекуват, а не да се филмират.. не съм пуритан, нито моралист.. напротив.. и затова казвам, че е по-добре човек да си гледа красиво, непретенциозно и добре направено порно, отколкото филм с претенции за изкуство, а всъщност лошо порно.. Мислех си, че няма по-лош филм от „Последно танго в Париж“.. но явно има.. моля, не скачайте за Тангото.. най-лошият филм на Бертолучи.. и знаете ли защо, според мен? Сексът, никога, ама никога не е правил един филм по-добър или стойностен.. но, виж, гледаем, особено ако има пошли сцени.. Виж, добре направената, тънка, декадентска еротика е нещо ненадминато…пример? Горчива луна на Роман Полански..

6 часа · Харесвам · 2

Anastas Georgiev И тъй като Нимфоманка е комедия, сещам се за сцената, в която,, вие“ жените чакате на опашка, за да получите поредната порция бой от нас комплексираните, самовлюбени, амбициозните …

5 часа · Харесвам · 1

Dessi Shopova Кас, все ми се струва, че сексът е един от начините да останеш жив, но не и повод.. би било глупаво и доста първосигнално.. сексът е средство, а не цел или причина.. Някъде в интервютата на Фелини, които съм превеждала, имаше една фраза „Недобре подбраната и недобре дозирана ЕРОТИКА в един филм показва само едно – отчаяние или некадърност..“.. еротика…а това тук е пълен фарс на същества, които нямат нищо друго освен секса……горките

5 часа · Харесвам

Anastas Georgiev Сексът трябва да бъде цел докато открием собствената си сексуалност, а след това да се превърне в общуване (включително и със самия себе си)

4 часа · Харесвам · 3

Dessi Shopova прав сте донякъде…аз открих собствената си сексуалност още преди да бях правила секс…може би защото мозъкът е по-важен от вагината и там започва всичко…

4 часа · Харесвам · 3

Anastas Georgiev Аз продължавам … за това харесвам филма

4 часа · Харесвам · 1

Dessi Shopova Анастас, все си мисля, че да се отдава твърде много значение на секса, е признак на безпомощност.. секс се прави по три причини според мен, говоря за жените – от любов, за пари и за чисто удоволствие и освбождение, което няма никаква, ма никаква връзка с нимфоманията…тя, както казах, е затвор и окова…и в един момент не ти носи нищо.. освен слабост и липса на женственост, защото си просто една дупка…хубав ден от мен

4 часа · Харесвам · 1

Elisaveta Kl всички ужасителни неща са започнали с „да не се отдава значение на секса“

4 часа · Харесвам · 2

Miliana Lenak Filma e super zle. Tova ce se prepoznavas v temata ili geroinata ne oznacava ce e dobur filma.

4 часа · Харесвам

Веселина Ангелова боже, как го каза…

4 часа · Харесвам

Dessi Shopova пак казвам.. Сексът е средство, начин, метод.. след което отива в чекмеджето до следващия път, когато ти потрябва….

4 часа · Харесвам

Mila Iskrenova не съм го гледала, но точно това си представях. както каза един наш приятел: Триер е направи от порното високо изкуство, а аз допълних: за разлика от много други, които правят точно обратното

4 часа · Променено · Харесвам · 1

Lillian Angel Dessi Shopova, лекомислено и направо неграмотно е от кинаджийска гледна точка да се нарече „приличен „режисьора на шедьовър като „Breaking the waves“/ „Порейки вълните“!!!

4 часа · Харесвам

Dessi Shopova Лилиан, аз не съм кинаджийка.. признавам…но доста грамотно пиша за режисьор, който е докта добър, но не бих го сравнила с великани…Фелини, Висконти, Копола, Скорсезе и т н.. лично мнение.. аз не съм изучавала кино, но съм гледала.. за мен е добър и толкова…

4 часа · Променено · Харесвам

Mila Iskrenova Фелини, Висконти, Копола, Скорсезе са от друго поколение – при тях светоусещането не е така нихилистично, защото за тях все още има бог.

4 часа · Харесвам · 3

Lillian Angel Гледайте „Breaking the waves „и ще си промените мнението поне за Ларс фон Трир – този филм е свидетелство за много фина и деликатна душевност, естетика, философия.

4 часа · Харесвам · 2

Dessi Shopova гледала съм го.. хубав филм, няма спор.. има си хас да кажа обратното…просто не е моят.. на вкус и цвет.. хаха

4 часа · Харесвам

Dessi Shopova стана ми смешно.. защото, като италианска възпитаничка, все на там бия…шегата на страна…скандинавското кино, по принцип, никога не ми е било страст…може би само Бергман.. и то донякъде.. питам се в момента, кой е любимият ми режисьор – Фелини, Скорсезе, Алмодовар.. май това е

4 часа · Променено · Харесвам

Dessi Shopova хубав ден, дами и господа, от мен.. беше приятяно и полезно да обменим мнения.. Кас, благодаря ти

4 часа · Харесвам

Mila Iskrenova всяко нещо доведено до крайност се превръща в своето отрицание – това важи и за сексът – мисля, че тук не става дума за ‹еротика“, а за отрицание на секса чрез самия него – така както във филмите войната се отрицава насилието, чрез неговото демонстриране… но все пак, така мисля без да съм го гледала. иначе е добре да имаш ‹здраво› отношение към живота, стига да не виждаш всичко, което се крие зад това.

3 часа · Харесвам · 1

Anastas Georgiev Филмът изобщо не е само за секса, а за правото ни да търсим удоволствието. Сексът е само метафора за отношенията и връзките (не забравяйте числата на Фибоначи)?! Нимфомания е състояние на различност …я вижте какъв хубав разговор за,, лошият филм“ и то в 9. ч сутринта.

3 часа · Харесвам · 4

Krassy Stankova Всеки един от нас е като айсберг в океан. От айсберга се вижда съвсем малка част над водата – това са клишетата, набити в главите, какво се приема за нормално и какво – не. Морал – юздите, с които се поддържа социума в що годе озаптен вид. Под водата обаче е най-голямата част от нас. Хаос, мрак, първичност… Но не всеки има смелостта да се потопи под водата и да изследва целия айсберг. Между другото, Кас, тези дни си бях в Русе и две от книгите, които взех оттам, бяха „Историята на О“ и „История на окото“.

3 часа · Променено · Харесвам · 2

Mila Iskrenova точно така – изкуството, както и психоанализата се занимават с подводната част, но изкуството понякога стига и до „небесната›.

3 часа · Харесвам · 2

Krassy Stankova За да правиш изкуство, не трябва да се страхуваш да се гмурнеш под водата. Всичко останало е бошлаф работа.

3 часа · Харесвам · 1

Mila Iskrenova да. някои хора са си водолази и успяват да видят красотата на подводния свят – други се задушават от налягането.

3 часа · Променено · Харесвам · 3

Светлин Климентиев Странно е да не разбереш, че в „Последно танго…“ акцента изобщо не е върху секса! Това, че филмът дойде през дивия соц и парализираше със свободата си не го прави порно. Тези филми не са за всеки, ако не можеш да надникнеш във втория пласт.

3 часа · Харесвам · 4

Anastas Georgiev Различни сме и в това е красотата и любопитството. А дали харесваш или не този филм е може би въпрос и на момент … на ерекция

3 часа · Харесвам · 1

Nastasia Filipovna Боже, боже какъв разговор се е развихрил тука…Деси извини ме, но вероятно вкусовете ни за кино са диаметрално различни…Ти описваш секса като тема от филма „Синята лагуна“…Много бих желала Мила Искренова, обаче най- накрая да изгледа и двете части на Nymphomaniac, защото инстинктивно тя отваря дума и за един пласт /снощи подхвърлен от Анастас/…, а именно НЕБЕСНИЯТ. За мен Nymphomaniac е и по – някакъв начин не само реплика, но и продължение на два култови филма Жертвоприношение на Тарковски и Криле на желанието на Вендерс…Който е гледал внимателно, ще разбере какво имам предвид …и не само в концентрирането на цялата „изповед“на Джо в стаята на Seligman. Тя е място, намиращо се НИКЪДЕ. Филмът е „бъкан“ с такива…Както и с простосмъртни герои.. и НЕ СЪВСЕМ. Препратките и сюжетите от Батай и Реаж пък, много точно обозначават, че голяма част …двигателите ни, стоповете, желанията…и ОТЛИТАНЕТО стават единствено и само във въображението ни. В главата. Целият живот може да се случи без да излизаш от един „килер“. На мозъкът. Филмът е многопластов и най- малкото е „неразумно“ и глупаво да се опакова само в дебати за „секса“…И колко хубав или не би могъл да бъде той.

1 ч · Променено · Харесвам · 5

Светлин Климентиев Много внимателно

1 ч · Харесвам · 2

Иван Филипов Фипо Нимфоманка е шедьовърът на Триер. Емблематичен за дълъг период от време. Кас изключително добре го е разчела и продължава да го чете. Като психолог мога само да кажа че обвиненията в импотентност злоба и др. към режисьора са толкова неоснователни и необмислени че чак е смешно. Нимфоманка е и лична изповед на Триер. Героинята на Гинсбург едва ли не е неговият двойник и това е показано разказано изиграно по правилата на повече от висша математика. Няма да коментирам играта на актьорите защото тя е брилянтна и Триер се е концентрирал в тях правейки суперпродукция мащабен филм за тялото и съзнанието на един единствен персонаж. И това е радикален избор.

46 мин. · Харесвам · 3

Nastasia Filipovna Също нека да кажа за приятелите тук, които не са гледали – изгледайте и двете части. Ако е възможно една след друга, както направих аз …И днес за трети път ще продължа да го правя:)

26 мин. · Харесвам

Zlatko Enev като си помисли човек само колко късметлия-поколение сме, Кас! Само допреди тридесетина години едно такова признание (ако изобщо възможно) щеше да ти струва най-вероятно всичко (е, може би не и живота). Днес вече почти всеки от нас е свободен, ако не друго, то поне да се надсмива над дребнобуржоазния си произход и обкръжение. Не е ли това чиста проба революция, как мислиш?

4 мин. · Променено · Харесвам · 1

Nastasia Filipovna Филмът е революционен както Un chien andalou на Бунюел, или Апокалипсис сега на Копола. Това не са просто добри филми. Те сменят посоката на киното. Какво означава „Нов език на киното“ …едва ли са ефектите и компютрите…Именно това е …говориш за общозначими неща по начин, който не е правен до сега.

Жозефина Иванова „Секса като повод да останеш жив“. Ужасно ми хареса. Четох и чух какво ли не за филма, включително, че е пълен боклук, обобщено казано. Все още не съм посмяла да го гледам. Но вярвам на написаното и почувстваното от теб. И ще го гледам. Някои неща те докосват само при наличието на специфично отношение към нещата и само тогава пораждат… вибрации, да го кажем. Най-малкото. Благодаря за споделеното.

12 мин. · Харесвам · 1

Жозефина Иванова П. П. Тоест, ще си подложа врата на „секирата“ с пълно съзнание и удоволствие. Пък… каквото…

10 мин. · Променено · Харесвам · 1

Светлин Климентиев Да, след „Апокалипсис…“(на 8 г.) излязох като дрогиран от салона.

6 мин. · Харесвам · 1

Zlatko Enev Странно, защо всички тук говорят (почти) само и единствено за секса в този филм. Малко като Незнайко в изумрудената страна, не знам дали си я спомняте тази детска книжка. Там всички задължително носят зелени очила – и, естествено, всичко наоколо е зелено.

(Самият аз съм възприемал себе си просто като поредния секс-маниак, цял живот… Това обаче не ми пречи да различа нечий вик за помощ, когато го срещна).

Виж, моят адаш е доловил значително повече и по-важни аспекти на филма, струва ми се…

6 мин. · Харесвам · 1

Светлин Климентиев И аз тва попитах.

5 мин. · Харесвам · 1

Жозефина Иванова Аз все още не съм гледала филма, но „секс“ в съчетание с „живот“ за мен вече изобщо не е просто секс.

3 мин. · Харесвам · 1

Zlatko Enev Ако човек не притежава външността и възможностите на Кас, сексът си остава най-вече форма на мерак, най-често изживявана поединично (нищо против спокойния, семеен секс, но самият аз нещо предпочитам самотата)… Що сега да се кривим като нам какви си герои от комикси, само за да покажем на всички, че гроздето е кисело? Ами високо е, какво сега да направим?

1 мин · Харесвам

Жозефина Иванова Значи, не знам дали този коментар има конкретен адресат, но аз не се оплаквам от възможности, а и ето тук, при цялото ми уважение, разговорът влиза в руслото на „просто секс“. А иначе, и „лирическата героиня“ няма външността на Кас.

7 мин. · Харесвам

Zlatko Enev Ами, и да, и не. В смисъл, опазил ме господ да навлизам в спекулации относно реалността на нечий сексуален живот. Просто сексът – малко нещо като лова и политиката – се е превърнал в нещо, при което се лъже най-много и най-безразборно, при това го правят всички, обикновено без изключения. Пази боже някой да види в тебе някакъв вид „недоебан/а“ персона! В известен смисъл той се е превърнал в еквивалент на парите, колата и вилата – при огромното предимство, че няма нужда от показване и доказване на каквото и да било. Всички се перят, всички са световни шампиони…

Аз пък съм един от „недоебаните“… И, като всеки парий, изпитвам лека неприязън към властимущите, pardon my French…

2 мин. · Харесвам

Nastasia Filipovna Фипето е много прав, че Триер разказва за себе си чрез Джо. Директни цитати: неговата майка наречена „студена кучка редяща пасианси на чужди животи“, омъжена за втори път за евреин, за който Триер разбира, че не му е истински баща, малко преди майка му да напусне този свят. Бащата евреин – цял живот е възприеман като „ангел хранител“т. е. несексуален, Открива на Триер светът на музиката /Бах, Бетовен/, математиката, книгите …и независим, хладен, опрощаващ анализ върху еротизма…и неволно предателство на бащата, с откритието, че не е биологичен „баща“ …Триер се оказва „ничие дете“. Изобщо с Nymphomaniac, може голямо дълбаене да падне защо и как е направен.

1 мин · Харесвам

Anastas Georgiev Килерът на мозъка, точно така Nastasia, там се случва всичко. Изповед или психоаналитичен сеанс?! На места филмът е като модерна power point презентация, изключително самоироничен … каква ти злоба?! А общото със споменатите филми е и в това, че влизат в теб и не излизат дълго … Ей го Жертвоприношение още не си е тръгнал

- 10-05-2014|Златко Ангелов

Прочетох внимателно разговора и ще си позволя само един коментар, който се отнася до изкуството да се разговаря – дори не казвам дискутира, за да не прозвучи твърде сериозно, нежели високопарно. Това е разговор между несъмнено интелигентни и чувствителни хора. И в него са казани много неща и много интересни неща. Но той почти не е за филма. Правя задължителната уговорка, че това, което ще кажа, не е оценка на говорещите, нито опит да наложа мнение за филма. То е едно неангажирано с имената на участниците – които, впрочем, не познавам, с изключение на Златко, който е инициатор и единственият внимателен слушател и участник – неутрално наблюдение.

Две неща правят впечатление: а) разговарящите подхвърлят репликите си без да им придават голямо значение, сякаш и без тях би могло да мине; те нямат чувството, че от този разговор зависи НЕЩО; и б) всеки разговарящ приключи разговора със същото мнение, с което го започна; сякаш не е слушал другите.

Липсата на аргументация съответства на неангажираното, несъдбоносно участие в разговора. Личният опит в секса може да се вземе за аргумент само ако филмът на Триер е за секса. Но той очевидно и очебиещо не е. Неслушането е типично за махленските разговори с участието на тролове, но при интелигенти хора?

Представете си, че този разговор не е за филм, който действително не определя живота ни – макар че в културно отношение не може да няма ефект, колкото и малък да е и колкото да не ни се иска да го признаем. Представете си, че е за политиката, за национализма, за обществото и т. н., неща, към които всички ние трябва да сме ангажирани, защото от тях зависи живота ни. Ако така небрежно се отнасяме към разговорите, в които участват хора, които очевидно са за уважение и ние ги уважаваме, защо изобщо разговаряме?

- 10-05-2014|Златко

Е, това наистина е един случаен и неангажиращ разговор, струва ми се. С този текст, във всеки случай, той няма кой знае колко много общо. Хората нито са целели, нито пък са очаквали, да получат от него някакви кой знае какви дълбоки прозрения за филма, изкуството, живота и пр. Може би беше грешка, че го приведох тук, но просто ми се искаше да има поне малко повече коментари под текста. А инак, разбира се, той се води неангажирано и от него едва ли може да се очаква нещо по-различно. Повечето разговори във Фейсбук са такива.

Впрочем, не мисля, че самият аз звуча по-различно от повечето участници в разговора. Както всички останали, в този случай аз говоря по-скоро за собствените си проблеми, отколкото за ония, които откривам във филма…

- 10-05-2014|Златко

Всъщност, ако трябва да бъдем реалисти, то най-отрезвяващата реалност около българското публично говорене е тази, че хората по-скоро ще се съгласят да им бъде отрязан носа, отколкото да се обвържат с някакво по-ангажиращо мнение относно нещо, направено тук и сега, от техни сънародници и съвременници (с изключение на политиката, защото тя ги удря там, където боли – по джоба).

По някакви сложни и най-вероятно идещи откъм историята причини, преобладаващото отношение към чуждите усилия в България е пренебрегването (не противопоставянето, което би искало прекалено много енергия, а именно пренебрегването). Така че няма какво да се чакат някакви кой знае какви реакции. Хората я карат по принципа „имал си бол пари, платил си“. Това е.

- 10-05-2014|Златко Ангелов

Уви, и в двата си коментара си много, много прав.

- 27-05-2014|Румен Петков – Тайната съставка

Никой не коментира мнението, че тайната съставка на секса е Любовта! Странно!

За Христо Фотев, катедралите и мишките

Автор: Любомир Калудов

По средата на замъка Храдчани в Прага стои катедралата Свети Вит. Строежът ѝ е започнал през 1344г., завършена е през 1929г. Близо шест века кралете на Бохемия и техните приемници са строили това готическо чудо. Архитектите започвали работа на катедралата като младежи, след тяхната смърт ги наследявали учениците им, после – децата на учениците… Всеки достроявал, довършвал, прибавял елементи. Нямало е общ план, но внимавали да не се наруши красотата, общата композиция, хармонията на сградата. Никому, дори през ум не е минавало да събори направеното преди него и да започне наново… Какво би било, ако тази катедрала беше започната в обладаните от страстта на отрицанието наши земи?…Тази мисъл ми се въртеше из главата преди много години, докато чаках да се появи иззад мъглата пражкото слънце, да освети витража на Алфонс Муха, за да го снимам с моя „Зенит“.

Стената в Берлин изненадващо за нас падна. И докато чехите се прегръщаха на Вацлавския площад, у нас се развихри геният на разрушението. Саморазрушихме се.

Нов прочит на историята. Даже няма нужда да я четем, ще си я напишем наново. Ботев е типичен терорист, завзел австрийски кораб. Да не мислите, че Левски е бил безгрешен? Турците само са присъствали у нас. Баташкото клане е измислено от комунистите. Как не ги е срам тези некрофили да показват черепи и кости! Не сме си спасили евреите, откраднали сме им имотите. Историята ни е пълна с митове и измишльотини, даже нямаме история.

Нов прочит на християнството. Дънов е прероденият Христос. Академик Нурбеков е казал всичко. Ванга е предсказала останалото. Половината сме православни богомили, останалите – мормони и бахайци. Харе Кришна.

Нов прочит на литературата. Вазов е банален текстописец, можем и без него. Далчев и Лилиев са лигльовци. Останалите са пролетарски поети, алкохолици и комунисти. Ходили са на лов с Тодор Живков – емилиян станевци и левчевци. Хайтов е преписвал, а Радичков е разказвач на селски простотии, при това на диалект. Преди нас нищо не е имало. Хайкуто стартира след 10 ноември.

„Поезията на Христо Фотев бъка от клишета. Но истината е, че клишетата (или пословиците, или общите места) са изрази на общи убеждения. Клишетата са и форма на цитиране на един валиден език. Езикът, който Фотев рециклира е анахронична смес от пролетарската поезия на Смирненски и любовните излияния на старата градска песен.“

„Христо Фотев не се гнуси от подобни сълзливи лексиконни стихове. Неговото разбиране за поезия обаче включва деавтоматизиране и затова подобни ужасяващи с близостта си до девическата графомания пасажи са разчупени от неочаквани метафори, нетипични за този вид графоманско писмо.“

„Венецианска нощ“ е типично за Фотев – искейпистко стихотворение, чиито розов цвят може да се хареса главно на романтичните читателки на любовен кич, за които социалистическото исо е като неизбежния шум на влака, тъй като квартирата им се е случила досами гарата.“

„За нас е важно, че извън стихотворенията по поръчка Христо Фотев пише винаги потенциално политически… Свободата в поемата на Фотев е изписана с главна буква и с това комунистическата алегория е вече поставена като основа, от която се изтласква целият идеологически пласт на творбата.“

Цитатите са от студията „Връзката интимна на шепота с барабаните на химна – Христо Фотев в новоисторически прочит“ на Йордан Ефтимов – Доктор по история на литературата, преподавател в Нов Български Университет.

С книгата си „Поетика на съгласието и несъгласието“ (изд. НБУ 2013г.) авторът дава ключ към нов прочит на литературата. Убеден е, че това е истината и го е написал. Сигурно го преподава и на студентите си. Е, всеки е свободен да пише и се изразява според убежденията си.

Д-р Йордан Ефтимов е прибавил към успехите си и Наградата от Националния конкурс за поезия „Христо Фотев“ за 2014 г., присъдена му от авторитетно жури в Бургас.

Не ми допадат голяма част от съжденията на Й. Ефтимов, а поезията му е доста встрани от естетическите ми критерии. Но това си е мой проблем. Всеки има своя камбанария, от която гледа света. Лошото е, когато искаш да сринеш чуждата, за да остане твоята по-висока. Литературата не е състезателна дисциплина и класациите за поезия са субективно безмислени. В Олимпийските игри няма фигурно пързаляне със стихове, надскачане с разкази и дълго бягане с поеми. Но това си е мое убеждение.

Иде реч за друго: Ако аз бях написал подобни анализи за Христо Фотев, щеше да ми е малко неудобно да представям своя книга в конкурс на неговото име.

Какви ли метаморфози трябва да са се случили в съзнанието на този автор, че да се снима щастлив и високо вдигнал наградата „Христо Фотев“? И кой реши, че я заслужава?

Има една стара дума, с която хората наричат липсата на срам. Дебелоочие.

В интервю (в. Черноморски фар /1.04.2014г.) със заглавие „Не съм наричал Фотев комунистически поет“, Й. Ефтимов заявява: „Фотев би бил не по-малко сконфузен от срещата с мен.“

Не съм виждал Христо сконфузен, може би щеше да му е за първи път…

През лятото на 1989 седяхме под асмата в Равадиново. Някой беше убил смока, който от години живеел в къщата. Христо се чудеше, как може да има такива хора, да посегнат на животното, че и на оградата го провесили. Сега къщата ще се напълни с мишки. На масата имаше един нахалник, който ни доливаше чашите. Дошъл бил от София и си донесъл тетрадката със стихове, да чуе мнението на Фотев. А Фотев мълчеше и не си даваше мнението вече втори ден. Стояхме и гледахме към созополското шосе, по което се виеше керванът на изселниците. Тогава онзи, с тетрадката каза: „Да се махат турчулята, да си отиват, че да си останем чиста държава!“ Христо го погледна, стана и му посочи улицата: „Няма място на масата ми за тебе! Омраза имаш в главата си! И стихове писал на всичкото отгоре! Поет! Мишка!“

Мисля си, може да е бил Йордан Ефтимов… Не, невъзможно! Той е бил още в гимназията…Едва ли ще го пуснат от къщи чак до Равадиново… Друг известен поет ще да е бил…Тогава всички се покланяха на Христо. Изповядваха му се. Като в катедрала.

Защо ли пиша всичко това? Най-вероятно някой ще ми се обиди. Друг ще ми каже – кой си ти бе, мълчи си, като не разбираш от новоисторически прочити и постмодернизъм. И защо ли се заяждам с Ефтимов? Пише си, преподава си, явява се на конкурси, печели ги… Лудият ли е виновен или този, който му дава баницата?

Но как да изтрия юлския следобед, в който кучето ръмжеше към провесения на оградата смок, а мишките в мазето потриваха доволно ръце… Точно заради онзи следобед или заради това, че на 25 март Христо щеше да навърши 80 години искам да кажа:

„Станете от масата на Христо Фотев, г-н Ефтимов… Няма място за Вас… Христо Фотев е Катедрала в Поезията, а в храмовете се влиза с чисто сърце.“

Само мишките ровят из мазето…

Любомир Калудов (1953) е лекар със специалност хирургия и пластична хирургия. Началник на хирургична клиника в частна болница LIFEHOSPITALБургас. Специализирал в България, Чехия, Русия и Турция. Над 20 научни публикации в областта на хирургията. Издадени две книги със стихове и една с проза. Публикации в електронни медии, периодични издания и сборници. Публицист. Статии в областта на музикалната критика. Носител на няколко национални литературни награди. Самостоятелна изложба по фотография в гр. Мачерата, Италия. Награда за фотография в гр. Кьолн, Германия. Любител археолог. Публикация на конгрес на БАН „Мегалитите на Балканите“.

Коментари (45)

- 08-04-2014|Златко

Признавам, че публикувам този текст ръководен, тъй ми се струва, най-вече от не съвсем осъзнато търсене на глума. В известен смисъл идеите, които той защищава, са точно обратните на всичко, за което се боря аз (и собствената ми дейност се вписва повече или по-малко в този тук абзац от авторовия текст):

„Нов прочит на историята. Даже няма нужда да я четем, ще си я напишем наново. Ботев е типичен терорист, завзел австрийски кораб. Да не мислите, че Левски е бил безгрешен? Турците само са присъствали у нас. Баташкото клане е измислено от комунистите. Как не ги е срам тези некрофили да показват черепи и кости! Не сме си спасили евреите, откраднали сме им имотите. Историята ни е пълна с митове и измишльотини, даже нямаме история.“

Но пък, от друга страна, от текста очевидно лъха не злоба, а по-скоро реална болка и печал. Печал по изгубеното, което никога няма да се върне, каквито и нови, непознати неща, да ни носи бъдещето. Tе са за децата, а ние… Нашето време е безвъзвратно отминало…

Така поне го възприемам аз – и всичко това ми е симпатично, ако и безкрайно чуждо (самият аз съм едно от децата, точка).

Та така. Що се отнася до Данчо Евтимов, той е достатъчно видял и обръгнал човек, за се впечатли чак толкова много от една тъй беззлобна критика. А що се отнася до публиката… Сигурен съм, че това ще раздвижи кръвообращението ѝ далеч по-силно от всякакви премъдри статии за далечни, непознати страни и събития. Друго си е нашенското, друго…

- 08-04-2014|Читател

Коментарът на д-р Калудов е много мъдър и достоен. Останалите какво искате да кажете, не е ясно. Какви са тези цитати за баташкото клане, на кого са?

- 08-04-2014|Гост

1968г. горещо ми бе препоръчан Христо Фотев като поет с аргумента, че на сръбски е излязла антология на българската поезия „От Христо Ботев до Христо Фотев“. Препрочитам си го и днес, къде без този роден лирик.

Познат е като факт Йордан Евтимов, слагам в едното блюдо на везните всичките му писания, в другото само онези проникновени слова на Христо Фотев за Капитана-Иван Пейчев, гледам и не се учудвам, откъм страната на лирика е непоклатима парнаска твърдина, отсреща-божем професионалелен литератор, а се ветрее като слисан данъчен инкасатор от миналото, прихлупен в изпомачкания си шлифер…Но да му благодарим все пак, в излинялото ни съвремие си припомняме истинските ценности, пък сребро и злато още повече заблестяват, като се отъркат в тиня…

Броди

П. П. Не обичам чуждиците, но нашенските-златинка, златно зърно, самороден златен къс и пр. не прилягат толкова успешно за Христо Фотев както геологическият термин ДЕНДРИД, той пък от своя страна се веже в един асоциативен кръг на чудатости…

- 10-04-2014|Black Wolf

Ти, да ти, дето четеш сега. Всъщност к›во ти пука какво е казал Л. Калудов за Данчо Ефтимов или Данчо за Хр. Фотев?!…

На теб харесва ли ти поезията на Д. Ефтимов? Ами щом ти харесва – добре! Харесва ли ти поезията на Хр. Фотев – ами добре! Какво те интересува кой какво е казал?!…

Прочее, художествената критика (било на литература, било на изобр. изкуство, било на нещо друго) винаги е била, е и ще бъде паразитно занимание.

P. S. Признавам, че следния пасаж ми хареса:

Цитат:

„Нов прочит на историята. Даже няма нужда да я четем, ще си я напишем наново. Ботев е типичен терорист, завзел австрийски кораб. Да не мислите, че Левски е бил безгрешен? Турците само са присъствали у нас. Баташкото клане е измислено от комунистите. Как не ги е срам тези некрофили да показват черепи и кости! Не сме си спасили евреите, откраднали сме им имотите. Историята ни е пълна с митове и измишльотини, даже нямаме история.“

Често сме готови да отречем нещо, което хем не е толкова просто, хем не е еднозначно, хем „новия прочит“ носи същите кусури, които приписва на стария…

Много пъти, четейки какво е написал някой критик за даден писател или художник, съм се питал „Абе тоя луд ли е? Или е кьорав? Къде ги е видял тези неща, които аз не виждам, или пък не вижда нещата, които аз виждам?“;-)

Така че харесвайте това, което наистина ви харесва и ‹ич да ви не пука!:-)

- 10-04-2014|наблюдател

Тъй както ние, хората без медицинско образование, бихме прочели 20-те научни статии в областта на хирургията на д-р Калудов (автор на този ефектен манипулативен текст), по такъв начин и той „чете“ научните статии на д-р Ефтимов в областта на литературната критика и теория. Четенето на специализирани тектове изисква предварителна подготовка в съответната област и способност да се вникне в рационалната аргументация, а не изваждане на отделни фрази извън контекста и емоционални възгласи, впрегнати за оплюването на един утвърден авторитет (кой знае дали като критик Й. Ефтимов не е засегнал нечие „поетично“ честолюбие, та затова сега обсъждат махленски изпомачкания му шлифер). Недостойно, дами и господа! Явно на победените им е трудно да приемат поражението достойно. Желая ви най-големите успехи, награди и слава и дано тогава сред хорската помия, излята върху вас, да откриете поне един човек, който да ви поздрави!

- 10-04-2014|Златко

Нека да помислим малко по въпроса за отношението към „наследството“, включително и историческо, откъм следната гледна точка:

Всяко общество е наследник на идеите на обществата, които го предшестват (включително и историческите им представи), и които то евентуално е надживяло. Конкретно: какво друго могат да правят обществата-наследници на тоталитарни системи, освен да „променят“ наследената история, отново и отново (ако се съгласим, че тя е била по презумпция фалшифицирана за целите на съответното тоталитарно общество)? Същото важи и за всяко общество, което за пръв поема по пътя на някаква повече или по-малко валидна модерна демокрация, след като е наследило традициите и историографиите на стотици години, представяни от различни не-съвсем-демократични системи и режими: то е натоварено със солиден багаж от исторически догми (примерно– най-различни „национално-оформящи“ митологии, с които му се налага да се разделя – най-често бавно и мъчително – в хода на постепенното си демократизиране и присъединяване към една по-голяма, открита общност). Дали в тези, а и други, ситуации, има някаква алтернатива на неизбежното преосмисляне и предоговаряне на миналото? Виж в тази връзка по-обширните размишления от текста За ползите и вредите от „историята“ тук на сайта.

- 11-04-2014|Самолет 005

За да преосмислим каквото и да е от наследството си, трябва да се попитаме кой ще го преосмисли. Отговор – интелектуалците. С какво се характеризира интелектуалният разговор в България и по български извън България? Със спор… Е, това вече не е интелектуалско. Кавгаджийската култура не е български патент. В Щатите писаха книга за нея и там я намериха неудачна, защото е прахосване както на енергия, така и на пари. Как тогава да възвестим новото си осмисляне като преосмисляне? Меко. Но ние все още смятаме, че само твърдото върши работа. И грешим. Твърдото върши определена работа, но не и преосмислящата…:)

Защо е хубаво да е голям и дори мек (ентусиазмът ни)? Защото, когато е мек, можеш да го намериш и хванеш, а също и да го развяваш, а той да вика „Шляк! Шляк! Шляк“, като чистачките на „Варшава“… Това аз наричам преосмисляне (днес си пих хапчетата за плямпане на глупости още сутринта)…

- 11-04-2014|Златко

Ами то това е като при Хамлет: „да… или да не…“ В смисъл, то винаги ще става така, че докато умните се наумуват, лудите се налудуват. Но няма алтернатива на опитването. Все някой трябва да се хване и да го прави, пък ако ще и през главите на всички. То всъщност май в българската култура това е най-липсващата от всички възможни фигури – човекът, който запретва ръкави, хваща се и СВЪРШВА НЕЩО РЕАЛНО, през главите на всички… Инак кавгаджии и сеирджии, дал Господ. Абе, какво ли да говорим…

- 11-04-2014|Самолет 005

Хамлет го обвиняват в колебание, а ние нямаме колебания. Според мен Хамлет не се колебае, а преценява ефектите и какво ще му струва всичко това, а също и струва ли си. Той е англосаксонски прагматист. Тук коментираме опортюнизма в балканските култури. Това са мачистки култури и мисленето ни в рамките на добро и лошо е основен модел. Имаме път да извървим докато достигнем до целесъобразността както на доброто, така и на злото. Но тогава те се размиват и ние се обезкуражаваме. В мъжкото общуване трябва да има враг, предател и безчестен. Останалото е умуване и то е за мъдрите, които се бавят, а ние лудите лудуваме… в лудницата… Реалността обаче е все още зад стените на лудницата.

- 11-04-2014|suhi

Нещо не му се разбира точно какво иска да постигне този текст? Освен, че коментрира всичко старо под слънцето? Освен това не мисля, че е незлоблив. Христо Фотев не заслужава такива злобарски изцепки в негова памет, каквито четем от разни негови мемоаристи и „приятели“…Един нормален човек би поздравил лауреата и не би вгорчавал живота някому, само заради това, че не му допаднало ненамквоси; ами като сме толкова честни, само преди 3 месеца един безумно слаб „роман“ на мастита писателка от Странджа, получи нагласена общинска награда, след това 2-та парцала на Пеевски, Черноморски фар и Фактор осраха на патките мерииите да хвальотят, никой тогава не каза думичка… Сега кви са тия протуберанси? Ама нека не забравят, че на зло куче – зъл прът, това го казва на кръжочето, дето си мислят, че ще им премълчаваме простотиите…

- 11-04-2014|кака – Поздравления

Д-р Калудов

…Мишките продължават да ровят в мазето!

„От няколко години живея в Равадиново, защото се оказа, че моят истински живот е тук – в едно малко селце с шаронски къщи, което е също като някогашните бургаски махали. В моя живот, във вашия, в живота на всеки човек има нещо случайно. Аз вярвам в това. Мога ли да бъда друг? Мога ли да коригирам живота си? Нищо не мога да коригирам в него.“

Из животопис – спомени, мисли, впечатления

- 11-04-2014|Хипократ – Вие сте доктор

Уважаеми д-р Калудов,

като прочетох статията ви тук, веднага разбрах, че има нещо общо между вас и Йордан Ефтимов. Вие сте хирург – някога общ, днес пластичен – а бащата на Ефтимов също е хирург, макар и никога пластичен.

Смятам, че това е причината вие да пишете като балерина, а Ефтимов да реже направо с хирургическия трион.

Това обяснява и начина, по който цитирате Ефтимов – цитатите ви приличат много не на автографти, а на алографти. Вие взимате парчета кожа от друго текстово тяло, което не е съвсем съвместимо, макар и не съвсем несъвместимо с тялото на вашия текст. При това присадката е с груб шев. Завинаги ще си остане грозният белег от операцията – върху собственото ви име.

- 11-04-2014|наблюдател

Рецензия за стихосбирката, спечелила конкурса – http://litvestnik. wordpress. com/%D0%BD%D0%B0-%D1% 84%D0%BE%D0%BA%D1%83%D1%81/%D0%B7%D0%B0-%D0%BC%D0% BE%D1%80%D0%B5-%D0%BB%D1%8E%D0%B1%D0%BE%D0%B2-%D0% B8-%D0%BE%D1%89%D0%B5-%D0%BD%D0%B5%D1%89%D0%BE%D0% B8%D0%BB%D0%B8-%D0%B7%D0%B0-%D0%BF%D0%BB%D0%B0%D0% B6%D0%BD%D0%B0%D1%82/

- 13-04-2014|някой – да

този текст е предимно за това всички да разберат как този доктор е бил много близък с Христо Фотев. фус-фук, на боклук. някои хора изграждат автобиографията си като понякога сядат до масата на великите. и това им дава право да правят литературни изводи. не че харесвам Й. Евтимов, но пък много повече не харесвам такива като този доктор

- 13-04-2014|slave

Това не може да е сам човек… зад доктора стоят разбира се Румяна Еманулиду и Керана Ангелова;

и потриват ръце, и може би кълки. На всички в Бургас им е омръзнало от тия езотерично/истерични мисирки, но се намират и хорица да им се вързват на простотиите. Чухме, че и третата женичка на Фотев се разкукудякала, явно някой хвърлил камък в курника…

- 13-04-2014|Златко

Хайде да не го обръщаме на махленска разправия, ако обичате. Текстът е написан с реална емоция и болка, това поне не може да се отрече. А това, че може да не сме съгласни не е повод да започваме да кълнем като стари баби тук…

- 13-04-2014|Хаим

Златко,

„реалната емоция и болка“ е реторика, разбира се. Дори и снимка на лицето на изпитващия „реална емоция и болка“ не може да е доказателство какво точно изпитва той, тъй като може да е игра, поза или пристъп на истерия.

По-важното е, че текстът на Любомир Калудов е манипулативен, защото:

1) гради теза от несъвместими аргументи (какво е общото между дискусиите около мита за Баташкото клане и тези около мита за Христо Фотев?!),

2) е аисторичен (напр. Пражката катедрала е строена, но и рушена – и е глупаво да се премълчава второто; пълна лъжа са думите „Нямало е общ план, но внимавали да не се наруши красотата, общата композиция, хармонията на сградата.“, тъй като през 1492 г., по време на Хуситските войни, строежът е не само спрян, но са нанесени и поражения върху сградата – ограбен е интериорът, през 1541 г. идва и голям пожар, през Барока са направени поправки, които през 1861-66 г. Йозеф Кранер премахва, и т. н.),

3) обижда „незлобливо“ (алегорията с мишките, алегорията с масата на Христо Фотев),

4) подбира цитати от текст на Йордан Ефтимов, които са струпани без коментар и контекст.

Затова и моето предположение е, че дори да научи навреме Ефтимов едва ли ще отговори. Както и който и да било читав интелектуалец. Статията не може да предизвика дискусия на ниво. Тя е по-скоро подходяща за стъгдата, отколкото за по-възвишен и качествен диалог. Затова и публикуването ѝ не беше уместно във вашия сайт – така доказва, че и вие не можете да избагате от пожълтяване. Уместно е да стои във Facebook и на неговата арена да търси и намира отклик у абонати на социалната мрежа, които са склонни към първосигнална реакция.

С намаляло уважение към сайта ви,

Хаим

- 13-04-2014|Златко

Уважението, не ще и дума, е онази силно инфлационна валута, с чиято липса в България се замеря куцо и сакато, Хаим. А инак, ако си бяхте дали труд да прочетете коментарите от самото начало, сигурно щяхте вече да знаете, че самият аз имам подобни на вашите възражения срещу текста – без непременно да стигам до вашите (и ония на повечето тукашни коментатори) изводи за автора му.

Перифразирайки Валери Петров:

Какво да се прави – нашенски нрави!

С пожелания за лек ден!

Златко Енев

- 13-04-2014|Златко

Упс, корекция! Сега вече виждам, че не се нахвърляте срещу автора.

А инак, какво да ви кажа? Кустурица, в „Баща ми е в служебна командировка“, беше подхвърлил една такава фраза: „Демокрация ли? Каква ти демокрация при празни каси бе, човек!“

Та и нашето с вас отношение към (взаимното) уважение, Хаим. Какво ти уважение в страната, в която хората се замерят едни други с лайна, а след това се радват, ако (все пак) не са ги улучили точно в устата…

- 13-04-2014|Петрарка-Петранка

Ми когато някой публикува текст (независимо от качествата му), за да търси глума на чужд гръб, може да очаква махленски разправии и кълнене, а не интелектуална дискусия. Още повече, че с текста си д-р Калудов участва в махленска бургаска разправия, която няма нищо общо с качествата на поезията и литературната критика на г-н Ефтимов. Заради вътрешнобургаски свади се изхрачват върху едно достойно име. Да се публикува такъв текст заедно с текстове на Оруел, Игълтън, Зонтаг, Мейлър е чиста проба редакторска недомислица. Жалко!

- 13-04-2014|райков

Никаква бургаска разправия няма тук; въпроса пак по парадоксален начин е за естетики. Ясно е, някакъв бургаски кръг иска да законодателства и напада различните. Засега нападенията идват от едно място, при това непровокирани по никакъв начин;

- 13-04-2014|Златко

М-дааа. От години насам тук се повтаря една и съща история, с астрономическа неизменност. При публикуването на сериозни текстове, по правило, цари мълчание – „Е все аз, все аз, нека сега и другите да кажат нещо“. Щом само обаче се появи нещичко, което от малко-малко намирисва на „нашенски гòвна“, тозчас всичкото интелектуалец се скупчва на милинките и започва едно през друго: „Чакай, Сийке, аз да кажа. Ама ти да не си помислиш, че аз съм от тях!“

И така си върви, ден след ден, месец след месец, година след година. И най-четените текстове също си остават пак нашенските, и така нататък, и така нататък.

А инак, разбира се, ний туй Оруел, Игълтън, Зонтаг, Мейлър ги зобим за закуска, ти за кого ни вземаш?

„Ама чакай, ти да не си помислиш, че и аз съм от тях?“

- 13-04-2014|Златко

А сега, за да ви обясня как долу-горе се прави това списание:

Значи, при нормални работни времена (а ако работя ненормални такива със сигурност ще ми дадете медал, нали така?), аз успявам да преведа някъде между шест и десет хиляди думи седмично. Това означава един, най-много два по-сериозни текста. Останалото, с извинение или без, „запълвам“ с онова, което ми изпратите.

Не искам да се оплаквам – слава Богу, намират се достатъчно свестни текстове, не сме се разделили тук съвсем на спартанци и илоти, както, надявам се, ще се съгласите всички. Но все пак нещата са разделени на два етажа или, ако щете, на две кошници – едното си е „нашенско“, а другото „европейско“ и, колкото и да извръщаме погледи, колкото и да се перим и гледаме да не изчервяваме бузи, тия две неща се смесват кажи-речи колкото оцет и олио.

Така е откак ни има, така е и днес.

Обикновено, казвам, се стремя да работя така, че поне да избягвам онзи вид „густо“, от който изобилства всичко в родното Интернет-пространство. Понякога обаче не става, пък и – което е също толкова вярно – нерядко ми е изключително любопитно и информативно просто да видя как ще реагирате на това или онова нещо. Има ли някаква промяна, закърпен ли е вече по малко покривът, събрани ли са вече чашите в шкафа и т. н.

Онова, което с вас изглежда все още разбираме по различни начини е, че разграничаването от пошлостта и ниското качество в никакъв случай не става чрез тяхното „охулване“, особено чрез шумното им охулване. Пошлостта и ниското качество не пресъхват от плюене, дори напротив. Единственото нещо, което може да ги унищожи, е липсата на внимание. НЕКУПУВАНЕТО, а не разграбването под предлог, че с тях си палим печката.

Така че, уважаема публика, когато започнете да показвате РЕАЛНО, а не само на приказки, уважение към ценните неща по този сайт, когато започнете РЕАЛНО да четете сериозните, с много зор предоставени съдържания, дето иначе не знам дали ги кълват и кокошките, щото такива са цифрите под тях… И когато ПРЕСТАНЕТЕ да ме кълнете, че съм бил пускал глупости, които инак ЧЕТЕТЕ с жадна ненаситност… Ей тогава, може би, ще престанем да се делим на „такива“ и „онакива“.

А дотогава – на куково лято!

(П. П. Знам, че с това кисело презрение си създавам точно толкова приятели, колкото и нарицателният поп – с мрънкането си, но пък – какво да си кривя душата! – и аз съм човек, и аз съм един от вас. Кеф ми е да си ви млатя мислено, ако и без вас други пък хептен да няма. Това – просто защото и аз съм от тоя дол дрянка, а не по някакви други причини)…

- 13-04-2014|наблюдател

Г-н Енев,

Не е нужно да нападате читателите си заради Ваше несполучливо редакторско решение. Тези читатели са влезли заради смислените текстове и заради това са попаднали на този, както самият Вие признахте, нашенски текст, който „малко от малко намирисва на нашенски говна“. А текстовете, които сте превели, може би познаваме на оригиналния език, на който са създадени, и няма нужда да ги четем при Вас (но все пак Ви поздравяваме за добрия избор и ентусиазма да ги предоставите за четене на широката аудитория). Не подценявайте и не обиждайте читателите си, защото ще останете само с онези от тях, които презирате заради вкуса им към нашенските текстове. Поздравявам Петрарка-Петранка. Поздрави и на Вас, г-н Енев!

- 13-04-2014|Георги Чалдъков – ФОТЕВ И ЛОРКА

ФОТЕВ И ЛОРКА

Или раждането на метафорите

Георги Чалдъков

Христо Фотев трябва да бъде пазен, непрекъснато преиздаван, непрекъснато четен.

Елин Рахнев (вестник „168 часа“, 21 – 27 март 2014).

„Българин и жител на Бургас“, Христо Фотев е роден на 25 март – Благовещение – през 1934 г. в Истанбул. През 1940 г. стъпва на бургаска земя и „морето се изправя пред очите му“. След това – жените и жените. Според едно предание, когато разбрали за смъртта му – 27 юли 2002 г., – бургазлиите извикали: „Фотев е мъртъв. Няма море, няма жени!“

В поетичните гени на Христо Фотев Константинов и Федерико Гарсия Лорка са кодирани сходни, ако не същи, емоционални молекули – метафорини.

Гранада, Андалусия, Испания

1936 г. – гражданската война в Испания, известна и с мотото „Смърт на интелигенцията“. В Гранада са убити повече от 6 000 интелектуалци, един от тях е Лорка (1898–1936). Живял само 38 години, той е написал десетки стихове, романси и пиеси – „Аз я отведох на реката“, „Аделина се разхожда“, „Сомнамбулен романс“, La casa de Bernarda Alba. След като помилването от генерала закъснява, а от щаба му вече са казали „Дайте му кафе!“ – паролата за смърт, на 19 август 1936 г. фалангистки полицай разстрелва Лорка – един от най-големите поети на света. Така той умира за родната си Испания.

Но в голямата поезия винаги остават поне двама дежурни поети: в Испания – Антонио Мачадо (1875–1939) и Висенте Алейхандре (1898–1984), в България – Христо Фотев (1934–2002) и Константин Павлов (1933–2008).

Бургас, България

„Христо Фотев е написал първото си стихотворение в утробата на майка си“ – казваше приятелят и поетът Димитър Йотов. След това идват „Баладично пътуване“, „Лирика“, „Сантиметални посвещения“, „Пристанище“, „Обещание за поезия“, „Литургия за делфините“, „Венецианска нощ“, „Книга за свободата“, „Пейзаж от думи“. Въпреки че президентите Петър Стоянов и Георги Първанов бяха предизвестени за спешната необходимост от болнично лечение, на 27 юли 2002 г., в дома му в София, инсулт или инфаркт застрелва Фотев – един от най-големите поети на света. Така той преждевременно умря от липсата на лечение и съпричастност на приятели и политици в родната България.

И когато се различават, Лорка и Фотев споделят обща романтика. Лорка няма пристанища, делфини и гларуси, Фотев няма маслини, петли и коне – и само веднъж „цигани“ – „щастливи цигани говореха с конете си“, и два пъти „китари“ – „китарите неистово ликуваха“ и „вървяхме ний по тротоара/ като по струни на китара“.

В сърцето на метафорите Лорка и Фотев обаче споделят сантиментални цветове, образи и мелодии – при Лорка любовта е оранжева и зелена, при Фотев снегът позеленява от нараненото му сърце, пълно с хлорофил.

И у двамата има високи дози от душата, наречена duende: дълбочината на онова, което се чувства и не може да се обяснява, Лорка – в Андалусия, Фотев – в Бургас.

ЛОРКА

Балада за морската вода

Далеч

усмихва се морето.

Зъби от пяна,

устни от небе.

ФОТЕВ

Море – и най-интимното движение

(с което се съблече пред очите ми

и се венча със въздуха…)

ЛОРКА

Истина

Ах, колко мъка, колко труд ми струва

да те обичам, както те обичам!

ФОТЕВ

Морето

И колко ни е трудно да обичаме,

не знаете вий…

Ще ви разкажа…

за нашето усилие до края да обичаме…

ЛОРКА

Прелюдия

Върху зеленото небе

една звезда зелена.

Какво да стори тя, любов,

освен да се изгуби.

Романс за луната

Дойде в ковачницата черна

луната със воали бели.

ФОТЕВ

Луната

Въглища във планината

между Сливен

и Елена.

И е черна планината,

а луната е зелена.

ЛОРКА

Сомнамбулен романс

…до перилата на луната,

отдето ромоли водата.

ФОТЕВ

Луната

Ще умра над рамената

и бедрата на луната.

ЛОРКА

Романс за испанската жандармерия

…нощ, нощуваща в нощта.

(noche, que noche nochera)

ФОТЕВ

Луната

…че луната ме излъга…

че не е луна луната.

ЛОРКА

De profundis

Стоте луди-млади

навеки заспаха

под сухата черна трева.

Андалузия има

червени и дълги шосета.

Кордова – маслини зелени,

където ще сложат сто кръста

за тях да напомнят.

Стоте луди-млади

навеки заспаха.

ФОТЕВ

Бюстовете

Бюстове стари.

Бюстове строги.

Били байрактари.

Били воеводи.

Винаги на стреме,

винаги с паласки,

нямали са време

за жени и ласки.

А смъртта е била,

а смъртта е бдяла,

годеница мила,

годеница бяла.

Но по-добре да приключа с още една симбиоза на Лорка–Фотев:

Зелена, любя те зелена.

И се учудвам, че останах жив.

- 14-04-2014|Петър Марков – до Георги Чалдъков

Уважаеми г-н Чалдъков,

вие очевидно не знаете какво означава рубриката „Коментари“. Тя служи не за постването на цели статии от други места по пътя на копиране и плясване, а за изказване на мнение или коментар по написаното в статията и по коментарите и мненията от други читатели преди вас. Със съжаление виждам, че културата ви и в това отношение е ниска! А казвам „и в това отношение“, тъй като самата ваша статия е с ниска степен на кохезия и кохерентност. Да не кажа, че като структура прилича на амеба.

Моля ви, съобразявайте се с малозначителни изисквания за култура на общуването и за хигиена на текста.

Ваш,

Марков

- 14-04-2014|Керана Ангелова

Зачетох се – и без изненада разпознах написаното от двама бургаски събратя по перо – разпознаваеми са по думите, по интонациите, по внушенията – не престават да внушават на Йордан Ефтимов колко аз съм засегната от това, че последният не харесвал романите ми. Харесване – нехаресване! Не съм ученичка с огледалце в ръка! Съжалявам, под достойнството ми е да коментирам подобни думи, които себе си не уважават. Включвам се, за да кажа колко неприятно усещане оставят у мен подобни коментари, подписани с измислени имена! Аз съм с името си, с лицето си, с думите си, които никого „не биха унизили, за да изтъкнат себе си“ (по Хр. Фотев). Освен това, не играя задкулисни игри, не манипулирам – не и не, и не. Всички в Бургас знаят това. Вечерта на връчването на наградата „Христо Фотев“ казах мнението си на госпожа Милка Фотева, експерт в Община Бургас, която отговаря за конкурсите. И във ФБ написах кратък коментар, в никакъв случай злобен и обиден. Имах мнение и го изразих – както впрочем прави всеки, който пише коментар и под този текст. Само че – защо без собствените си имена, хора?! Сред нас има и психолози, време е да определят симптоматично ли е такова анонимно себеизразяване. Аз мисля, че е…

- 14-04-2014|Мигач

Намирам, че лоялността на Йордан Ефтимов към Фотевата поезия е по-истинска от тази, с която Л. Калудов се опитва да спечели съпричастност през дивидентите на сантиментализма, и така да ни отклони от очевидното: Ефтимов е стриктен към същината на заниманията си критик. Един сериозен поет заслужава равностойна критика. Един сериозен критик заслужава аргументирано опониране.

- 14-04-2014|арнаудов

Безсмислени усилия, защо беше всичко това?!

В крайна сметка не се разбра кой държи авторските права;

- 15-04-2014|Милен

За този д-р Калудов поезията е маса. Няма лошо – да си поства във Фейсбук селфита като други: как седи на трапеза с чаша пенливо бургаско и пълна тенджера с мезета, обвити в пророчески дим. Така ще е най-добре.

- 15-04-2014|Влайков

„На масата имаше един нахалник, който ни доливаше чашите. Дошъл бил от София и си донесъл тетрадката със стихове, да чуе мнението на Фотев. А Фотев мълчеше и не си даваше мнението вече втори ден.“

Ако обещаете да ми доливате чашата и аз няма да кажа…

- 15-04-2014|Георги Чалдъков – ХРИСТО ФОТЕВ е световен Поет!!!!

Eдиният Златко, предполагам д-р Златко Ангелов,

иска да внесе човешки, интелектуален баланс и смирение в тези коментари, но мачовските реплики не спират…

Накратко:

Христо Фотев е световен Поет!!!!

Йордан Ефтимов е локален постмодернистичен анархист‚ фотефоб.

За тези‚ които мислят противното‚ Народът е казал:

Кучетата си лаят‚ керванът си върви.

Сервантес го е написал така:

– Слушай‚ Санчо‚ кучетата ни лаят в тъмната нощ.

– Това означава‚ че ние се движим…

Д-р Георги Чалдъков

- 15-04-2014|Морякът удавник

Съгласен съм с вас, д-р Чалдъков. И ще добавя: Йордан Ефтимов е не само постмодернист, но доколкото знам и не може да плува. Виждал съм го и с дюшек, и с пояс. И той ще ми пише за морето? Абсурд!

- 16-04-2014|Самолет 005

Коментарите са си много по балкански…

Сега вече ми липсва някой варненски бохем да каже, че варненската бохемия е по бохемия от бургаската и ще стане баш кютек…:):):)

- 16-04-2014|Петър Марков

Добре, Самолете, така да бъде.

Да започнем с това, че д-р Чалдъков, който хвърля пръски откъм Варна, е по-моралист от д-р Калудов, който сипе плювки (sic! – да не се бърка с „плувки“) откъм Бургаския залив (не сме сигурни дали вече не се пече в именията на братя Диневи, където обичайно може да бъде засечен в топлия сезон). От друга страна, д-р Калудов е по-печен (sic! – да не се бърка с „изпечен“, сиреч натрупал загар) стилист. Към тях да прибавим „Керана Ангелова“ (за която не сме сигурни, че е Керана Ангелова, тъй както едва ли „Самолет 005“ е говорещ самолет), която макар и от село Бродилово, прочуто с ритуала тричане (въртене на кучета във въздуха), се числи към трупата на Бургаския залив. Тя пък придава на Хора на бургаските плювачи едва ли не известен финт (сиреч финес). И т. н.

- 16-04-2014|Самолет 005

Съгласен съм г-н Марков с мнението Ви. Просто си мислех дали можем да се отървем някак си от културата на „изхвърляне“, наричана от академичните хора „кавгаджийска култура“. Като и преди споменах кавгаджийската култура не е патент на българите – има я навсякъде. Затова „интелектуалец“ и „културен човек“ са две много различни неща и смея да твърдя, че един интелектуалец може да бъде гад неземна. Освен това дори и културният човек не търпи леко и лесно критика – винаги я приемаме лично и ако това поне аз го оправдавам, то винаги сме обидени. А се обиждаме не от това, което ни казват, а от отношението, с което ни го казват. Можем ли да критикуваме, без да закопаваме?

А, че някои поети са просто отвратителни като характер, в това спор няма! Въпросът е дали този характер е пренесен в поезията им, защото творба и автор са също различни неща.

Понеже заговорих за балканско, та да кажа – никога не съм бил във Франция. Съжалявам – така ми се е стекъл живота. Но съм чувал, че там дори и таксиджиите псували на „вие“… Прави ли това „вие“ по-различна псувнята. Според мен – да.:):):) При условие, че няма отношение като „на ти“.

Между другото най-кавгаджийският тип балканска куртура (да културата е много често куртура) е представен великолепно в документален филм на Адела Пеева за балканските превъплащения на песента „Ясен месец веч изгрява, над зелената гора!“ Там, тази авторка едвам отърва боя в Хърватия… Уникален филм и горещо го препоръчвам за гледане.

- 16-04-2014|Петър Марков

Към моряка удавник:

Моряко, не съм виждал на живо Ефтимов, но в духа на смесването на творец с творба, горещо непрепоръчвано от Самолет 005, трябва да споделя, че съдейки от стихотворенията в наградената стихосбирка, авторът ѝ няма как да може да плува. В стихотворението, озаглавено „Още ли не са открили отсъствието ми?“ например героят се плацика именно на дюшек, но понеже заспива – изведнъж научава, че е излязъл в открито море. Това е най-сигурното (а може би несигурното) доказателство, че самият Йордан Ефтимов, 43-годишен (справка – Уикипедия – най-авторитетният източник!) и, както се разбра, не от Бургас, изобщо не може да плува.

- 17-04-2014|Мичо Бейзадето

Доживяхме и това да видим – поет, който е и безжалостен критик, да бъде нападнат от глутница… доктори. Гледката е поразителна: по сигнал от вестник „Черноморски фар“ върху Ефтимов скачат буден пенсионер, настоящ пластичен хирург във фазата на радост от постигнатото и дори чула-недочула вдовица с ролки на главата. Фарът като в оня виц ту гасне, ту изгасне, така че под прикритието на нощта от наградената книга не остава и следа. Всичко е ошушкано. Изяден е и самият критик, а единични негови здрави органи са поставени в охладителна камера за трансплантации.

- 17-04-2014|Ясен – Литературните кавги

Не са от вчера. Не са български патент. Съществуват откато съществува литературата. Има изписани томове на тема скандали между писатели.

В по-ново време (да не се връщаме чак в древността):

Норман Мейлър срещу Гор Видал;

Габриел Гарсия Маркес срещу Марио Варгас Льоса

(те даже се сбиват с юмруци веднъж в някакво кино)

Салмън Рушди срещу Джон Ъпдайк, когото Рушди оприличава на мъжка проститутка във Вегас;

Мери МакКарти срещу Лилиън Хелман;

Стивън Кинг срещу Джеймс Патерсън;

Синклер Луис срещу Тиодър Драйзър

и т. н и т. н и т. н

В това списание беше публикуван материал от Джордж Оруел за твърдението на Толстой, че Шекспир е лош писател и по-специално, че „Лир“ е боклук.

Толстой срещу Шекспир!!!! (А ние – с гайдите?)

Нали разбирате, че в тази компания нашенските крамоли едва ли са нещо много оригинално, но в същото време пък са и нещо естествено – явно литераторите са хора с мнение и по очевидни причини знаят как да го изразят. А когато думите не стигат (???) като в случая с Маркес и Льоса, и юмруците вършат работа.

За мен лично в случая не остава нищо друго, освен да препрочета Фотев и да намеря нещо от Ефтимов. Единствено четенето на самите автори ще ми помогне да си съставя някакво мнение, което нали не е задължително да съвпада или с това на Калудов или с Вашето?

- 17-04-2014|Krasimir Damianov

Когато се запознахме през осемдесет и четвърта, той се обърна към мен така: Аз съм бившия поет Христо Фотев. Всичко което Евтимов казва за него е вярно, както и това, че той го е знаел. И то с нищо не умаловажава нито поезията му, нито човешката му стойност. Престанете да дъвчете кокалите му!

- 17-04-2014|наблюдател

Скъпи Ясене,

Интересни са препратките Ви към литературните кавги. Но не виждам тук Й. Ефтимов да е влязъл в кавга с някого. Има озверяла глутница (метафора на Мичо Бейзадето), която не оспорва аргументирано нито поезията му, нито литературната му критика. Глутница на обидени или незачетени от критика автори от Бургас. А първото нещо, което трябваше да направят тези редактори, които публикуваха отново и отново патетичните оплювки, е да прочетат текста на Й. Ефтимов за Х. Фотев и наградената стихосбирка. (И би било коректно да поискат и позицията на Й. Ефтимов по този случай, макар и да се съмнявам, че човек с достойнство би участвал в тази гнусотия.)

Ако всички бяха потърсили и прочели написаното от Й. Ефтимов ВНИМАТЕЛНО – щяха да се съгласят с всяка негова дума за Фотев, а щяха и да видят, че Й. Ефтимов не само не пренебрегва, но и сериозно чете поезията на Фотев в контекста на времето. Позицията за поета е признаване на делото му, а липсата на позиция – забрава и унижение. За Х. Фотев и за Й. Ефтимов има изразени позиции.

- 17-04-2014|с134

И как предлагате да се спори с хора като д-р Чалдъков-Калудов; ами вижте им фамилиите, народът им е сложил фирмата, и двамата имат „луд“ в името; впрочем явно бродиловския ритуал „тричане“ се прилага за очистване от комсомолски хюбрис; превантивно можеше да се вземат мерки; но черноморски фарс никой не може да утеши…

- 20-04-2014|Георги Чалдъков – ХРИСТОС ВОСКРЕСЕ!!!!!!!

ХРИСТОС ВОСКРЕСЕ!!!!!!!

- 22-04-2014|Любомир Калудов

Господин Редакторе, доста добър шум се получи…

Потърсих в написаното от мен скверна дума или венцехваление, но не намерих. Не намерих и достоен отговор на въпроса си: Щом си рекъл за стопанина на една къща, че е глупав, редно ли е да седнеш на масата му, за да се храниш? Или да каниш гости, да пият от виното му? Ако някой попита „това право ли е?“, глупец ли е или глумец?

Неудобен е този въпрос…Някой е разбрал, че има въпрос, други – не.

Радвам се, че това се обсъжда на „място за свободни хора и свободни идеи“. Освободиха се хората и им олекна.

Доста интересни работи научих за самия себе си от тези коментари. Е, няма лошо, всеки се изразява според собствения си куфар… На един – багажът му пълен с книги, дава ги на другите и от чуждите книги чете. В куфара на друг – само огледало и лоши миризми.

Граф Толстой прошепнал на ухото на д-р Антон Павлович: „Ти си по-зле и от Шекспир“, но не се е явявал да спечели парична премия на името на крал Лир. Добре, че няма такава награда, можеше сега някой да я спечели.

В психиатрията има една нозологична единица „Синдром на детската учителка“. Това са хора, които мислят, че общуват само с малки деца. Помежду си словоотделят на академично професионално ниво, но на дечицата всичко трябва да им се казва с прости думички, иначе няма да могат да го разберат. Гърленце, коремче, акенце. Страдащите от това отклонение неусетно пренасят чувствата си и към околните хора. Мислят си, че техните думи и решения са най-мъдри и правилни, а околните не са дорасли да ги проумеят. Университетските преподаватели са чести носители на този синдром. Доста детски учителки писаха в този сайт…

И умни хора писаха. Благодаря им, че ме замислиха. Като погледнеш отстрани думите си, може да се сетиш за нещо различно.

Занаятът ме събира да общувам с различни хора. Всеки задава въпрос и от всекиго може да се научи по нещо. Никому не съм казал „тъп си, защото аз съм по-умен“. Абсолютна истина и абсолютна красота няма.

Темата не е „бургашка“, нито е за изпомачканите шлифери (хайде, пак манипулативни компилации!) Става въпрос за морал. Моралът в литературните надбягвания…

Макс Ернст рисува през 1929г. картина по една от най-експлоатираните теми в изкуството – Мадоната и Младенецът. В средата, вместо Тримата влъхви е нарисувал себе си, Андре Бретон и Пол Елюар. Надничат от един прозорец към Мадоната, която се кани да нашляпа бебето Иисус… Скандално и елегантно изразяване на отношение към религията и църковната институция. Това не е в посоката на моето християнско чувство, но нито един от тримата не е рисувал икони, писал църковни поеми или печелил конкурси за религиозно хайку.

Видна е моята носталгия към легендата за „артистичния град Бургас“ – за Христо Фотев, Ники Искъров, Джурлата, бай Ненко Токмакчиев, Кирил Симеонов, Константин Ташев, Петя Дубарова, Пламен Ставрев… Това, че съм ги познавал, че са ми били приятели, не ме кара да се засрамя. Нито добавя тухли към моята камбанария…Това е изгубената легенда, която не бих искал да ми се отнема от новозаветни пророци.

Но както след всяко изобилие следва нищета, така и след всеки дъжд има суша. Сухият период в Бургаската култура…

Искам още да кажа, че през дългия ми непочтен живот не ми се е случвало да пиша анонимно или да седна на маса, ако не мога да си платя сметката.

- 22-04-2014|Златко

Тук най-после идва момента да поднеса официалното си извинение към Йордан Ефтимов, когото нараних нечестно и непредизвикано от нищо, чрез публикуване на един материал, чийто патос не споделям ни най-малко (откъде-накъде някой си няма да има право да се кандидатира в конкурс на името на поет, чиято поезия или гражданска позиция е критикувал на друго място? Що за сектантска позиция, ако питате мен…), ако и без да осъзнавам напълно какво точно правя. Наричам тези свои решения, може би за собствено удобство, „детинщина“, без да осъзнавам, че то не е нищо друго освен моят собствен бай Ганьо, който напира отдолу, обикновено за да ми покаже, че и аз не съм кой знае колко по-различен…

Искаме да сме равни, не еднакви

Автор: Анастасия Пашова

Официални наративи на идентичността на студенти мюсюлмани от Западните Родопи

Ще започнем с един откъс от автобиографията на наш студент:

Никой, нито историци, нито политици, нито каквито и да било, не казва, а и не може явно да каже какво са „помаците“. Не че няма желаещи или желание, но това „празно“ понятие упорито побеждава всяка теория, опитваща се да го обясни и най-вече да му се наложи. То е празно, защото всяко наименование на човешка общност подсказва за споделена обща история и споделено чувство на принадлежност. А ние сме хора, населяващи дадена територия, който нямаме осъзнато минало, а чувството за принадлежност е породено от все пак отрицателното усещане за различие от всички, които ни заобикалят, независимо от това, че с някои имаме общ език, религия или традиции. И това не е знание за различие, това е по-скоро усещане за различие. Ето защо е „малко“ трудно да започнеш автобиографията си, когато произхождаш от население, което историческите процеси и въздействия са объркали тотално; тотално до състояние на безличие…

…Насилието днес не може да промени несправедливостта от вчера, просто ражда друга несправедливост. Аз вярвам в демокрацията, знам, че хората са различни и вярвам, че е хубаво, нормално да са различни. Бог обича да има различни цветя в градината. Не вярвам в колективните права, а само в гарантирането на индивидуалните такива (Нурадин).[609]

В магистърския курс по интеркултурно образование, в който четем курсове от няколко години, поставихме на студентите задача да представят културата на собствената си общност в power point презентация, както и да напишат своята автобиография. Събрахме 52 презентации на българи мюсюлмани, които аналирзирахме с оглед на йерархията и взаимодействието на субективните идентичности, които представят, и с оглед на тяхната стилистика или най-общо типа дискурс. Тук ще представим само най-общите тенденции, без да правим детайлен статистически и дискурсен анализ.

Основната идентичност, която преобладава във всички презентации, е религиозната – водеща снимка на селото с джамията (ите), снимки на Корана на арабски и понякога на български, описание на стълбовете на вярата – шехада (изповедание на вярата), оруч (пост по време на Рамазан), хадж (поклонение в Мека, намаз /петкратна молитва/, зекят /задължителна милостиня/, както и на основните религиозни празници – Рамазан байрам и Курбан байрам и свързаните с тях Кадър геджеси (когато през нощта на небето се „отваря“ точно в полунощ и светлина облива всичко наоколо. Ако човек си пожелае нещо, то се сбъдва“) и Арифе („двата дни непосредствено преди Байрамите се наричат голямо и малко арифе, тогава се раздават питки за умрелите, както и фитри – парични помощи за бедните). Подробно е описана и практиката на сватбите и сюнетите.

В границите на религиозната идентичност могат да се разграничат няколко типа – умерено религиозна или това, което можем да наречем народен ислям, акцентиращ по-скоро върху етнографската, отколкото върху теологичната страна на религията – подробно описание на мюсюлмански празници и обичай, илюстрирани с множестно снимки, като ислямската религиозност не се възприема в конфликт с описани, но не илюстрирани, неислямски фолклорни практики и обичай – Василъов ден, Сисвет (8 април), Благовец (9 април), Църнил (7 май), Успение на Пресвета Богородица (15 август), Гергьовден (6 май), Димитровден (26 октомври). В този тип презентации е представена и илюстрирана историята на модерните институции в селата – училището, читалището, кметството и др. от 1930-те години до днес, показани са снимки от художествената самодейност, абитуренските вечери, снимки от клетви в казармата, както и на местни футболни отбори.

В с. Корница има пощенски клон, телефонна централа и здравен участък. През 1931 г. е основано читалището, сградата е с голям и малък салон, библиотека и хранилище. Тук се провеждат общоселски тържества. Има основно училище и детска градина, където се обучават децата на селото. Има джамия и църква. Църквата е по-стара от джамията (Джамил).

Още през 1928 г. децата от село Теплен учат до четвърто отделение (клас) в селото, като първият учител е бил Владо Костадинов от гр. Самоков. Той учи всички деца от четирите отделенията заедно. Основава първото училище в селото и го кръщава „Константин Фотинов“ (Фатма).

Често се изтъква значението на образованието като житейска ценност: Винаги съм се интересувал от училището, образованието ми е било първа цел в живота въпреки трудностите, които съм имал. (Мехмед).

Вторият тип религиозност показва стремеж към по-чист, сунитски ислям и освен описанията на празници и обичаи предлага и тяхната теологична трактовка, като изтъква ислямските ценности в отговор на доминиращия ислямофобски национален и глобален дискурс, който разглежда исляма винаги като „фанатичен“, „терористичен“, „потискащ правата на човека“ и особено на жените.

Ислям е арабска дума, която произлиза от корен с много благородни значения, като мир, чистота, сигурност, покорство и подчинение (Али).

Ислямът твърди, че над битието властва Бог и той е само един – Аллах. Аллах е сътворил вселената и е създал всичко в нея. Още от сътворението си човек е слуга на Бога и за него на този свят няма друга функция, освен тази да го обожава и да се подчинява на неговите заповеди…Моралът на мюсюманите призовава към жертвоготовност, състрадание, обич, безвъзмездна помо“ (Атидже).

Описва се какво е халал (праведно) и харам (грешно), изтъква се антирасисткия характер на исляма – „уммата“ е универсална религиозна общност без разлика от раса, етнос, класа, пол, поради тази причина за мюсюлманите религията има по-голямо значение от расата и етничността. Ислямът, според студентите, не потиска, а защищава основните човешки права, като се предлагат цитати от Корана: Наистина, вашата кръв, вашата собственост и вашата чест са неприкосновен. Отношенията между поколенията и половете се представят не в конфликт, а в допълване и уважение:. Почитта към родителите (исхяй) и към жената, особено майката, многократно се подчертава. Изтъкват се правата на децата, които се разглеждат като „божи дар“ и имат право на отглеждане, възпитание и образование.

Ислямът вижда в жената, без значение дали е омъжена или не, индивид със собствени права, с право на собственост и с правото да разполага със собствеността си без каквото и да е попечителство(Нурие).

Разликата между равенство и еднаквост е от огромно значение. Равенството е желано, справедливо и хубаво, но еднаквостта не. Хората не са създадени идентични, а са създадени равни. С оглед на това не може да се приема, че жената е по-низше създание от мъжа(Айше).

Обръща се внимание на религиозната мотивация за учение.

Преди близо четиринадесет века Мухаммед е казал, че търсенето на знание е задължение на всеки мюсюлманин и всяка мюсюлманка (Фикрие).

Само в две презентации се наблюдава тенденция към радикализация на религиозността – тези презентации са озаглавени „Ислям“, в тях липсват местни топоси събития и фотографии – водеща и единствена е религиозната идентичност, като освен защита на исляма се атакуват неоснователно другите монотеистични религии – християнството и юдаизма. Критикуват се също консумеризма и „моралния упадък на модерните общества“.

Втората по важност идентичност е местната идентичност – любовта към родното място, като тази идентичност е не само регионална, но в известна степен и родово-семейна и традиционно религиозна. В разкази на ходжи, които записвахме през 1990-те, често срещан мотив беше мотивът за съдбовното значение на родното място:

Ето заченато… от една капка стане човек, като няма го никакъв, от една капка стане да речем в утробата на майката… Стане и на… вече си има ангели, които месят всичко. И където ще умре човек, оттам вземат пръст тия ангели. Има такива назначени, които ще вземат от дето ще му е гроба малко пръст и вода и ще го замесят в корема. А водата ще я вземат, откъдето човек има вода да пие. Оттам вземат, намокрят тая пръст и тоя човек като го замесят … и става. И тоя човек къде се роди, откъдето има вода да пие, там ще иде. Да кажем, ти може сега да не мислиш да дойдеш тука, ама имаш вода да пиеш, водата те е докарала – значи трябва. Минал е ангел оттука, намокрил е пръстта и ти трябва от тая вода да пиеш… (Али).

С тези вярвания, издигащи в култ родната земя и вода, с възвръщането към родното може да се обясни силната привързаност на мюсюлманите към родното място – браковете стават вътре в общността, миграцията е непопулярна, освен когато се налага да се потърси прехрана другаде, но и тогава предпочитан е гурбетът.

Поради това, че официалните местни истории са изградени главно върху стигматизиращите мюсюлманите постулати за „турското робство“ и „насилственото ислямизиране“, както и върху твърде хипотетичната идея за континуитет от тракийско и римско време до днес, вместо история студентите предлагат подробни географски описания, придружени от снимки на природните красоти – чисти извори, реки и язовири, гори и поля. Подробно представен е и поминъкът на мюсюлманите – земеделие, тютюн, скотовъдство, бране на билки, плодове и гъби, дърводобив. Чудесни снимки илюстрират хармоничния трудов ритъм между природа и трудещи се хора. Ако има кратки исторически справки, те се основават само на османските регистри, говори се за „османско владичество“ а не за „турско робство“ и „доброволно приемане на исляма с някои изключения по време на война“. Често географските описания са особено лирични, Родопа планина в тези описания не е официалната „българска твърдина“, а мека, топла, женствена, и поради това споделяща благата си между християни и мюсюлмани:

Сърнице моя, камътна гургулице бяла на Родопа планина.

Сърнице, край роден, единствен за мен на света,

Орфеев дом прекрасен, нося те в моята душа (Фатме)..

Има места по света, които те привличат като магнит. Стигнеш ли веднъж до тях не можеш да се откъснеш. Такова магнетично място са Родопите – една мека и топла планина. Родопите нямаше да са това, което са, без хората от този край. Хора с широки души, като планината, която ги е приютила (Нуредин).

Село Драгиново е китно село с вековни традиции, скътано в омайната красива долина на Чепинската котловина. Място, където се извисяват уникални традиции и обичаи, вековни гори, бликат топли минерални извори и ще ви посрещнат гостоприемни гора. През 2008 г. е обявено за уникално европейско селище (Росен).

Студентите често представят своята общност чрез описание на родното място и поминък, съчетано с подробна родова история, очертаване на половите, трудовите и религиозните роли. Семейната, родовата и половата идентичност се мислят като съществена част от регионално-религиозната идентичност. Мъжките и женски роли са строго разграничени, в исляма създаването на семейство се възприема като основно човешко предназначение и ценност, затова централно събитие в повечето презентации е описанието на годежи и сватби, както и мъжката инициация – сюнета.

Трета по-значение е надрегионалната и етническа идентичност. Преобладаващо е самоопределението „българи мюсюлмани“, следвано от „българомохамедани“, „българоезични мюсюлмани“, „мюсюлмани“, „помаци“.

До средата на 19 век българоговорящите мюсюлмани смятат себе си за част от ислямския миллет, а с разрастването на национализма в държавата започват да се приемат за турци. Въпреки че до средата на 19 век българоговорящите мюсюлмани считали себе си за част от ислямския миллет, днес преобладаващата част от живеещите в България българоезични мюсюлмани имат българско самосъзнание, най-много от тях живевят в Западните Родопи (Хюсеин).

Голямата част от българите мюсюлмани в Централните Родопи се самоопределят като „българи“ като етнос и „мюсюлмани“ по вероизповедание, а друга част като помаци (Роза).

Думата „помаци“ е придобила положително значение. В последните години тя е разширила значението си, за да означи надрегионална общност, да обобщи географски пръснатите общности на българи, приели исляма, означавани с различни имена. Разнообразието на местни названия и липсата на обобщаващо понятие говори за преобладаващата доскоро религиозно-регионална идентичност на мюсюлманите.

- Ахряни — название на българите мюсюлмани в Родопите (Смолянckо, Маданско и др). Етимологията на думата, според някои учени като Борис Дерибеев, произлиза от средновековното название на Родопите и по-специално на Източните Родопи Ахрида/Ахридос

- Бабечани — така се наричат помаците в района на Разлог.

- Гаджели — така наричат българите мюсюлмани в района на Доспатските села.

- Помаци — название на българите мюсюлмани в Северна България и в Западните Родопи.

- Аповци — така се наричат българите мюсюлмани в Кичевско, Република Македония.

- Дилсъзи — наименование на българите мюсюслмани в района на Тиквешията, днес Република Македония.

- Торбеши — название на българите мюсюлмани в Западна Македония, в района на Шар планина, Скопско и Дебърско.

- Чѐченци, Чечлии или Чешлии така се наричат българите мюсюлмани в района на областта Чеч. (Ахмед).

В една презентация се говори за „помашки етнос“ с неясно значение:

Родопите са дом на един от най-младите етноси в Европа – помашкия. Той се заформя след 1666 г., когато започва голямото помохамеданчване в Родопите. … Докато в цяла България фолклорните песни и обичаи се практикуват само като безплатна туристическа атракция със съмнителна автентичност, то в планината на помаците – номади това съвсем не е така (Исмаил). (Представени са помаци в български фолклорни носии.)

В две презентации се говори за „помашко малцинство“, което обаче се възприема по-скоро отрицателно като маргинализиране, а не като еманципация:

Българомохамедани, мюсюлмани – последователите на исляма наричат себе си мюсюлмани, помашко малцинство, което иска да се приобщи към мнозинството (Мехмед).

Въпреки заявената българска идентификация, в много от презентациите студентите напомнят за травматичната памет от „възродителния“ процес и това често е единственият исторически разказ. Все пак, само в една от презентациите тази памет е представена като фундаментална за идентичността на общността – в нея са представени само истории, придружени със снимки, на местни хора, пострадали от „възродителния“ процес по време на комунистическия режим. Една презентация представя насилието над мюсюлманите не само по време на атеистичния тоталитарен режим, но и опитите за насилствена християнизация в исторически континуитет:

Първото масово покръстване се провежда през 1881 година от ловешкия епископ Натанаил Охридски, който изпратил мисионери да покръстят помаците в подведомствената му епархия.

Второто масово, насилствено покръстване се провежда в разгара на Балканската война през 1912 г. – 1913 г.

През 1917 година отново са проведени масови репресии над помаците от Гюмюрджинско, Драмско и Неврокопско.

Третото масово покръстване е през 1942 година. То се подпомага от движението „Родина“.

В периода след 1953 година властите започват кампания срещу ролята на мюсюлманската религия сред българските помаци. Тя започва с т. нар. паспортизация.

По време на т. нар. «възродителен» процес през 70-те и 80-те насилствено са сменени имената на всички помаци в България. Много помаци, вместо да приемат нови имена, емигрират в Турция. След 1989 г. в Източните Родопи започва процес на покръстване на немалко българи мюсюлмани. Роля в този процес има отец Боян Саръев, който е бивш мюсюлманин и полицай, приел християнството и станал свещеник.

Все пак презентацията завършва с желание за прошка и помирение:.

Ние сме народ, който всячески се опитва да се впише в страната, в която живее. Народ, който иска да почувства родината си своя майка, а не мащеха, както бе досега, който иска да бъде гледано на него като на равен, а не като на различен. Народ, който иска да стане част от мнозинството, а не от някакво малцинство. (Кадир).

Етимологията на думата «помак» се свързва традиционно най-често с «помагач» (по време на османската власт помаците играели спомагателна роля в управлението на районите, в които живеят), а в две презентации се коментира и друга версия – от поляк:

През 1672 г., когато османските турци завладяват областта Каменец Подолски (Подолие), по това време част от Полско-литовската държава (Жечпосполита), тамошни арменци-павликяни са преселени в Пловдивско, Родопите и на други места в европейската част на Османската империя. Тези павликяни приемат исляма и, според Садък Паша – Михаил Чайковски, от името „поляк“ – „поляци“ се е добило разваленото име „помак“ – „помаци“. Не всички ислямизирани павликяни се наричат „помаци“, а само известна част от тях (Асен).

В една от презентациите се коментарат различните етнически теории за произхода на мюсюлманите от Западните Родопи, като се заявява предпочитание към българската:

Турската историография разглежда групата като наследници на тюркски племена, дошли на Балканите преди османските турци. В Гърция са определяни като говорещи славянски език, ислямизирани елини. Има теория за наследници на древни траки, смесени с гърци. Македонската историография ги смята за македонци. Българската историография приема българоезичните мюсюлмани за ислямизирано българско население. Едни от най-важните доказателства за българския произход на мюсюлманското население в Родопите са останките от християнски манастири, черкви и параклиси в самите селища и в околностите им (Хасан).

Историческият разказ, ако изобщо такъв се вмъква в географското описание, не е алтернатива на официалния разказ, а по-скоро премълчаване на този разказ – най-често на негова място се разказва за насилието по време на „възродителния“ процес, придружен с историята на модерните институции – два разказа, които всъщност са взаимосвързани, двете страни на един процес – десетилетия на модернизация чрез асимилация, редуване на насилие с привилегии: икономически, социални, образователни. Само една презентация представя алтернативен исторически разказ:

След Берлинския договор под ръководството на Ахмед ага Тъмръшлията от село Тъмръш се образува така наречената“Помашка“ или „Тъмръшката република“. След анексията на Източна Румелия от Княжество България през 1885 тези части на Родопите по силата на Топханенския акт са върнати на Османската империя, а по време на Балканската война (1912) са присъединени към България.

След 16 август 1913 г. е обявена Гюмюрджинската република. Турци и помаци провъзгласяват автономия за територията между Марица, Места и Арда и учредяват така нареченото „Независимо западно-тракийско правителство“, начело с ходжа Сали Ефенди (Хафъз Сали), помак от село Пандъджък.

От 1942 до 1946 г. в пограничните райони на Южните Родопи върлували помашки партизански чети, подкрепяни от англичаните(Исмаил).

Желание за самостоятелно политическо представителство извън рамките на ДПС е изразено само в една от презентациите. В днешните модерни времена българите мюсюлмани изявяват желание да имат собствена телевизия, както и засилено политическо представителство в парламента. Те са мотивирани от факта, че във времето на преход за тях не се говори в медиите, а – ако присъстват – нещата се представят в негативна светлина (Кадир).

Накрая трябва да изтъкнем и една споделена наднационална европейска идентичност. Повечето студенти възприемат Европа като либерална общност – гарант срещу бъдещи асимилации и път към по-добър живот. Не трябва да забравяме, че голяма част от родителите на студентите, а и самите студенти са работили в различни европейски страни, затова и най-популярният сред мюсюлманите интернет сайт е www. pomak. eu.

Уверен съм, че превръщането ни в част от европейското семейство ще бъде изключително полезно за цялата ни страна и ще позволи да научим много нови неща, както и да се променим. Аз го очаквам с нетърпение, защото ще станем част от едно голямо, разнолико, но сплотено европейско семейство (Сабие).

Помаците са хора с равноправни права като всички нас, затова ние трябва да ги приемем такива, каквито са. С техните традиции, обичаи и вярвания, да съхраним идентичността и интеркултурността на българския народ като цяло. Да не забравяме, че живеем в демократично европейско общество и затова трябва да приемем всеки с неговите различия и особености(Мехмед).

Текстът е публикуван за пръв път в „Помаците – версии за

произход и съвременна идентичност“, НБУ, София 2013

Анастасия Пашова е преподавателка в Югозападен Университет“Неофит Рилски“.

Коментари (7)

- 16-04-2014|Самолет 005

Един въпрос към авторката. Напълно споделям мнението, че различните искат да са равнопоставени, а не идентични с мнозинството. Исторически обаче сме свидетели на това, че правата на едно малцинство се определят от мнозинството и то е много чувствително към това равноправие. Балансът е много фин и често се нарушава не поради липса на разум както в едните, така и в другите, а поради естеството на този крехък баланс. Никога не съм бил наясно с това, доколко малцинствата могат да си „коткат“ мнозинството. Та, туй ми е въпросът…

- 16-04-2014|Златко

Въпросът ти, Самолете, има сравнително прост отговор: правата на малцинствата, поне в света, членове на който сме отскоро, се определят не от „мнозинството“, а от конвенциите и правилата, които тая държава е подписала, с което пък е заявила ясното си желание да промени хората, които я населяват (а заедно с това, в хода на времето – и себе си). Знам, че си човек на възраст вече (както и повечето останали коментатори тук), но на никой от нас не му е спестена тегобата да се учи и да се променя, чак докато ритнем някой ден камбаната. Така че малцинствата правата им не ги определяш нито ти, нито който и да било друг човек „от мнозинството“. Правата им са си техни по рождение, в качеството им на човешки същества. А че това може да ти звучи малко нещо като приказки от Марс (че и американски Марс на все отгоре), това вече е друга работа. Децата, дето идват след нас, на малко по-други неща ще се дивят. Така поне се надяваме всички, нали?

(Знам също и че, когато човек са го били, били и пак били, цял живот, то той или тя започва да се чувства малко нещо като бик на арена – накъдето и да се обърнеш, все ножа. Но няма как, трябва да растем и да се учим, даже и когато вече не ни държат гърбовете)…

- 17-04-2014|Самолет 005

Онова, на което аз обичам да се уча, е ефективност. Правата не са ефективни, ако са само на подписана конвенция. Нима това не го виждаме вече 25 години? Освен това ние сме равни само в бедността. Това научен урок ли е от комунизма или имаме още да учим? (в смисъл, Златко, не се заяждам! … просто си разсъждавам за казаното от теб, но то ми стои принципно, а не реално…)

- 18-04-2014|Гост

В сравнение с първите публикации по темата в ЮЗУ“Неофит Рилски“ –Благоевград на Анастасия Пашова и колектива около нея сегашната основателно буди обоснован оптимизъм. Браво! И какви будни момичета само! Момчетата и те изумително начетени. Комай тъкмо от това население преобладават студентите. Видно е, че те сами са стигнали до съответните изводи и в близко бъдеще всякакви политически интриги и спекулации именно с тази общност ще са тотално изключени. Пословичното трудолюбие, традиционните ценности в общността като почит към рода и ревностно съхраняване на паметта за битието им, а сега и ученолюбието наедно с тотално ползване на няколко чужди езика, представите за чужбина са реални, а не изкривена информация от масмедиите, така че в пълна сила ще се прояви ПОСТЕПЕННОСТА НА ЕВОЛЮЦИЯТА, което осезателно се чувства и сега от това изследване. Пак повтарям: искрено им се радвам на тези млади хора, които сами ще се отърпсят от историческите наслонения, без да им подсказват витиевати драскачи кое е право и кое не. Днес те имат широка база за сравнения на всички равнища и от само себе си ще постигнат сериозни резултати в тази насока.

НЕКА! Броди

П. П. Поздравления за авторката и редактора, който е пуснал този материал.

- 22-04-2014|Попов

Ами ето, хубаво, направили учените изследване, събрали данни за студентите-помаци, и какво се получило като резултат: „Основната идентичност, която преобладава … е религиозната.“

И тези хора, с тази тяхна „основна“ идентичност, са тръгнали към … Европа, и на тях все „Европа, Европа“ им е на устата…

Моля???

Значи, тези хора казват: „Искаме да сме равни, не еднакви“ – т. е. те ти казват, де факто: ние искаме да сме различни, и от всички възможни начини да сме различни (които България, и особено Европа, ни дава), ние сме си избрали именно този начин да сме различни: основната ни идентичност да е религиозната… Хубаво де, само че това не сме ли го вече гледали? Поне ние тук, в Европа, не сме ли го гледали този филм вече? Да, и Европа е минала по този път – и в Европа е имало времена, когато за повечето хора основната им идентичност е била религиозната. И войни са се водили, вътре в Европа, по този повод. Да, и Европа е преживяла в миналото такива времена, в които, двама души, като се срещнат на пътя, най-важното, което и двамата е трябвало да установят един за друг преди всичко останало, е била религиозната принадлежност – и в зависимост от това вече по-нататък и двамата са определяли отношението си един към друг… Да, и Европа е минала по този път – но всичко това за Европа вече е минало. В други части от света това може да е настояще, това може да е дори бъдеще – но за Европа това е минало.

Е, към това ли трябва да се връщаме точно днес? И в угода на кого? За какво е всичко това – за да може някой тепърва да си упражнява и да си утвърждава „основната“ идентичност (религиозната)?

На мен ми е интересно, наистина, да си представим такава ситуация: Златко Енев, като писател, току-що е написал някакъв свой ръкопис, и го отнася в някакво германско издателство – с думите: „Заповядайте, това е моят ръкопис, но има нещо, което искам да уточним още в самото начало: моята религиозна принадлежност е такава и такава, моля, имайте го предвид, съобразявайте се!“

Чудя се: как ли ще погледне служителят на едно германско издателство, ако му се яви такъв един автор?

Или пък нека си представим „обратната“ ситуация: същият Златко Енев току-що е занесъл своя ръкопис в издателството, но там служителят на издателството му казва: „Да, добре, господине, Вие сте написал един ръкопис, ние ще го прегледаме, но има нещо, което трябва още сега да уточним: Вие всъщност към кое точно вероизповедание принадлежите?“

Убеден съм, че и двете тези хипотетични ситуации звучат просто абсурдно – или поне за нормалния, либерален днешен европеец те звучат АБСУРДНО! Това просто НЕ Е европейско! В Европа, днешна Европа, така не се прави!

Но въпреки това виждаме, че тук, в тази публикация, ни се предлага нещо подобно: хора, които смятат, че тяхната „основна“ идентичност е религиозната им такава…

Т. е. имаме си работа с хора, които на практика ти казват: „Ние искаме да сме равни, ама пък сме и различни от вас, ние сме преди всичко мюсюлмани, и после вече сме всичко останало, имайте го предвид, съобразявайте се с това…“

И едни други хора тук, иначе грамотни, дори „изследователи“ направо, са седнали и се умиляват от една такава ситуация…

Да се чуди човек, наистина, в кой век живеем, или дори: в кой век ни предстои да живеем … (щом на някои хора всичко това им звучи толкова мило и прекрасно)?

- 22-04-2014|Златко

Има твърде много неща в този пост, с които не съм съгласен, но за да не преусложняваме: няма страна в западния свят, в която религиозната идентичност да се смята за опасна и изключваща САМА ПО СЕБЕ СИ, господин Попов. И това, сигурен съм на сто процента, самият вие го знаете не по-зле от всеки друг човек тук на сайта. Твърдението, което вие премълчавате в коментара си (а всъщност подчертавате с всички възможни средства) е, че ИМЕННО ТАЗИ религиозна идентичност е с нещо опасна. Не сте само вие, а много хора, бих казал пагубно много хора в тази наша с вас родина, дето носят в себе си същото това убеждение, основно послание и наследство на Партията-кърмилница, чрез което тя отказва да си отиде от тоя свят, поне засега (а за онези, които се правят, че не го разбират, това послание, ей го тук черно на бяло: МРАЗЕТЕ МЮСЮЛМАНИТЕ, МАМКА ИМ МРЪСНА!). И така българският комунизъм продължава да живее в гърдите на милиони нещастни, с промити мозъци българи, които инак се бият в гърдите и наричат себе си антикомунисти, без дори да подозират, че продължават да веят знамето на българския комунизъм, на което има нарисуван мъртвешки череп, а под него сал две думи: БИЙ ТУРЧИНА!

Здрави да сме всички, господа комунисти! Има място под слънцето достатъчно. Пък и никой от нас няма да надживее внуците ни, които – слава Богу – със сигурност вече ще мислят малко по-другояче.

- 30-04-2014|баба- пенсионерка – Искаме да сме равни

Първо за кажа: Обичам мюсюлманите, турците, циганите, арменците, евреите, руснаците, германците ит. н. ит. н. Само, че изводът дето са го направили в Югозападния университет, за преобладаващата идентичност /религиозната/, според мен е доста любопитен, тъй като религията е само част от идентичността на една общност. Има куп други компоненти, условия и фактори, които формират тази идентичност. Всеки средно образован човек знае, че идентичността на българите- мюсюлмани е атакувана и разменяна десетки години. От времето на османското владичество в българските земи до ден ДНЕШЕН. През турско са ползвали данъчни облекчения, с което си навлекли завистливия гняв на християните и далеч не се чувствали българи. Но не са били и турци. От там започва, според мен това аут лутане. По-късно, с възстановяването на българската държава, не без помощта на християнска Русия, голямата компонента на българската идентичност е християнството. Градусът на възрожденския патос е бил доста висок, та всичко, което не е българско и християнско, се е считало за Чуждо. Българите-мюсюлмани отново изпадат от каруцата на Бога в нова България. Нека не забравяме, че в блажените социалистически времена те паднаха първи във „възродителните“ процеси и отново бяха доведените деца на майка България. И като към това прибавим и икономическата неангажираност на всички политически управления, оставили районите на помашкото население да потъне в мизерия, ето резултата: те не се припознават като българи.

Сетих се и за една случка преди петнадесетина години. Бях на фолклорен фестивал в Триград, тук населението е помашко. Обичам да разговарям с местните хора, човек винаги има какво да научи. В един такъв разговор, млад човек от Триград ми заяви, че е арабин. Арабски, естествено не знаеше, на ми каза, че ще го учи. Гледах го, светличък, русичък и синеок и си рекох:“Не може да е друго, освен арабин!“

Държавници ли са българските президенти

и как защитават националните ни интереси?

Автор: Аспарух Панов

Двама български президенти са хипер активни през новия политически сезон. Настоящият, Росен Плевнелиев и предишният, Георги Първанов. Те са непрекъснато в заглавията и коментарите на българските медии, освирквани или възхвалявани от протестиращи и контрапротестиращи, от управляващи и опозиция, и не на последно място – от русофили и от русофоби. Колкото повече се развихрят дебатите около кризата в отношенията на ЕС и НАТО с Русия и колкото повече наближава датата на изборите за Европейски парламент, толкова повече нараства публичният интерес към позициите на двамата президенти.

И това далеч не е случайно. Директният национален мажоритарен избор на президента му придава огромна политическа тежест във взаимоотношенията с избирателите, с медиите и гражданското общество, с другите власти и държавни институции, но най-вече в международните отношения. Въпреки сравнително ограничените конституционни пълномощия на институцията, президентът „олицетворява единството на нацията и представлява Република България в международните отношения.“ Дори само от това единствено изречение би трябвало бъде ясно, че първото и основно изискване към президента е дейността му да бъде подчинена единствено на националните интереси и международния авторитет на страната.[610] Нещо повече, точно международната активност и изразяването на външнополитически позиции позволява обществената значимост на личността на президента да се запази и след изтичане на мандата му, а не провизорното му връщане към партийно-политическа кариера.

В книгата си „Държавничеството“, в главата „Държавниците сами по себе си“ проф. Тодор Танев пише: „Големият въпрос е съществува ли изобщо системно понятие за държавничеството като нещо отделно и нещо важно, или е вярно, че става дума просто за похвален епитет?“.[611] Според него държавниците са онези политици, които са съсредоточили дейността си изключително върху държавното управление и забележимо по-малко върху партийните борби за завоюване и задържане на политическата власт. Те са тези политици, които проектират протяжните хоризонти пред цялостното обществено развитие и управляват макропроцесите, които водят нататък. „Властта за политиците-партийци е цел, за държавниците тя е средство“

Очевидно трябва да дойдат наистина критични моменти за държавата във външната политика, за да се оценят по достойнство качествата и капацитета на един президент като държавник. Отново ще цитирам проф. Танев: „Положителният ефект на кризите за по-пълноценно държавническо управление е добре известен. Даже понякога изключителните успехи на отделни държавници се обясняват тъкмо с положителния ефект на кризите, от които трябва да се излезе“. Никога няма да забравя положителния международен отзвук от светкавичната и изключително точна публична реакция на президента д-р Желев към опитите за реставрация на комунизма в Русия при военния преврат срещу Михаил Горбачов на 19 август 1991г., направена при пълното мълчание и негласната подкрепа на преврата от страна на БСП. Друг блестящ пример за държавнически подход от историята на прехода са годините между 1995 и 1997г. Тогава, по времето на правителството на Жан Виденов, евроатлантическата ориентация на България бе защитавана единствено от президента д-р Желев и то при изключително трудни условия, при непрестанен саботаж от страна на външно министерство и при яростната съпротива на социалистическото мнозинство в 37-то НС.[612]

Днешните драматични събития в Украйна, безцеремонната намеса на Путин във вътрешните ѝ работи, анексирането на Крим и опитите за повторение на Кримския сценарий в в Донецк, Харков и Луганск поляризираха до неузнаваемост политическите настроения в България от категорично проевропейски до еднозначно и многозначно проруски. Независимо дали ни очаква „студена война“ или „студен мир“ между Запада и Русия, около източната граница на ЕС и НАТО и специално в България ше бъде много, много горещо. На дневен ред излиза ключовият въпросът какъв сигнал ще даде България при изборите за новия Европейски парламент.[613] След всичко, което се изписа и изговори по винаги болезнено актуалната за българското общество тема «Русия», имам сериозния съмнения, че сегашният ни политически елит ще бъде в състояниене да гарантира стратегическия европейски курс на страната ни. Така че от всяка гледна точка позициите на последните двама български президенти при европейския дебат ще бъдат сериозен тест за държавническия потенциал и стратегическата визия на страната ни.

За голямо съжаление обаче, а може би за още по-голяма радост, Росен Плевнелиев и Георги Първанов не само, че защитават различни възгледи и позиции, те просто са представители на две коренно противоположни ценностни системи, на две различни цвилизации. «Два свята, единият е излишен», както се шегувахме по време на комунизма.

Да започнем с предишния президент. Позицията му за събитията в Украйна, изразена във Велико Търново в деня на обявяването на листата на АБВ за европейските избори е не само „сюрреалистична“ във всяко едно отношение. Тя просто излъчва страстно проруска обществена енергия, необяснима за днешното ни битие на неразделна част от Свободния свят. [614] Да се твърди, че по темата за анексиирането на Крим, Консултативният съвет по национална сигурност е приел „най-антибългарската позиция, произвеждана от националните институции от Освобождението насам“ и че в годините на прехода не е имало такава позиция, в която антируското да прозира отвсякъде, не е само абсурдно, то е безотговорно. Особено в дните, когато отбелязваме десетгодишнината от приемането ни в НАТО.

Няколко дни по-късно, на преконференция в Добрич Първанов надмина всички допустими „червени“ граници. [615] Според него се създава впечатлението, че правителството заедно с президента се нареждат сред най-големите ястреби на Запада в отношенията си към Русия. И още, по думите на Първанов БСП ще загуби предстоящите избори заради непоследователното и неадекватно отношение по руската тема. Никога не съм си правел илюзии до къде може да стигне агент „Гоце“ в постигане на целите си, но все пак не съм очаквал, че ще се опита да унищожи председателя на партията на европейските социалисти (ПЕС) Сергей Станишев като му отнеме електората с атака по линията „русофилство – русофобство“.

Сега всичко си идва на мястото. Очевидно рестартирането на проекта АБВ в синхрон със събитията в Украйна далеч не е случайно. В продължение на 10 години (от 2001 до 2011 г.) основното представителство на руското лоби се осъществяваше точно от президента Първанов и неговия съветническо-посланически икономически и политически кръг, доминиран от агентите на ДС. Едно от най-потресаващите публични събития през втория му мандат бе посещението на Путин в България в началото на 2008г. Публично демонстрираните тогава отношения между двамата президенти, отношения от типа „водещ офицер – агент“ бяха наистина потресаващи.

С миналото си, свързано с комунистическата ДС и с проруските си политически възгледи и контакти, Първанов нямаше необходимия авторитет на държавен глава пред нашите съюзници, като особено през втория си мандат се намираше в международна изолация. Нещо повече, за обезличаването на президентската институция допринесе и фактът, че през двата му мандата беше постигнат абсолютен рекорд на броя на дипломатите от комунистическо време, едновременно съветски възпитаници и бивши сътрудници на ДС, които да бъдат на стратегически дипломатически постове и да работят в президентската администрация. [616]

Напълно очаквано, президентът Росен Плевнелиев е на другия полюс. Той подходи наистина като държавник, като през тези бурни дни успя да защити ясно и категорично авторитета и достойнството на страната ни като член на ЕС и НАТО. Непосредствено след анексирането на Крим от Русия, той посети Лондон, Виена и Брюксел, даде интервю за предаването HARDtalk на BBC, изнесе една много интересна лекция пред Дипломатическата академия във Виена, участва в предаването „Панорама“ на БНТ и признесе великолепно слово на конференцията по повод на десетгодшнината от приемането ни в НАТО. Не на последно място президентът успя да постигне и приемането на едно разумно и политически коректно за страна член на ЕС общо становище на Консултативния съвет по национална сигурност.

Във всичките си публични изяви у нас и в чужбина държавният глава заяви недвусмислената си позиция, че няма как да си затваряме очите, когато виждаме анексирането на територия от една независима държава, че България няма да признае анексирането на Крим, че Крим е част от Украйна, а Украйна е Европа… Много медии цитираха думите му: „Ние не можем да стоим в ъгъла на европейската политика, да се крием и да се снижаваме. Защото някой път ще ни се наложи не да се снижаваме, а да крещим“. И още: „ЕС трябва да покаже, че ние сме готови да защитаваме ценностите, ако трябва – и да забравим калкулациите и да се обърнем към това кои сме ние и кои са нашите ценности.“

„В България имаме нужда от повече НАТО и нейните ценности за укрепването на демокрацията, гарантирането на свободата и стабилността. България силно подкрепя политиката на разширението“, заяви президентът по повод на дестгодишнината от приемането ни. „Принципите, които обединяват държавите от НАТО са демокрацията, човешкото достойнство и върховенството на закона, като тези принципи ни правят силни заедно“, категоричен бе Плевнелиев. Той припомни, че демокрацията и нейните ценности не са даденост. „Демокрацията е процес и всяко усилие си струва и политиците трябва да си задават въпроса как ще се отразят решенията им на идните поколения. [617], [618]

Когато преценяваме личността на един „държавен глава“ по неговите политически становища, не би трябвало да оставаме само на нивото на емоционалната политическа симпатия или антипатия, колкото и силна да е тя. Признавам си, че до сега подценявах президента Плевнелиев, като съм изразявал недоверието си към него и в политически дискусии, в които съм участвал, и в някои от публицистичните си материали. Що се отнася до вътрешнополитическия ни живот, изпитвам резерви към него, тъй като никога не е успявал да се издигне над тяснопратийните си интереси и да среже пъпната си връв с политическа партия ГЕРБ. Но в крайна сметка външната политика е неговото амплоа. И там той доказа себе си като държавник и то по един блестящ начин.

Докато си мислех как най-убедително да коментирам фундаменталната ценностна разлика между настоящия и предишния президент, си припомних една великолепна изповед на голямата актриса Славка Славова (1924–2002), озглавена: „Славка Славова за себе си и поколението на двете революции“, публикувана в „Култура“. [619] Ето два цитата от тази изповед вместо коментар:

„Компромисът е абсолютно необходимо зло. Компромис, когато не преминава границите на почтеността. Компромис в името на някакво разбирателство. Но да отстъпиш от естетически позиции – за мен това е непростим компромис. Да отстъпиш от политически позиции, това е престъпление направо – не говоря за такъв компромис. Говоря за житейския компромис, без който не може да съществува никакво съжителство“

„Аз сега много често се изпускам да кажа, че по-голяма мръсотия и по-курвенска работа от политиката няма на света. И въпреки това не мога да кажа, че стоя вън от политиката. В никакъв случай не мога да остана без позиция при дадени обстоятелства. Не мога да си представя, че мога да бъда неутрална. Непременно трябва да бъда от едната или другата страна на барикадата.“

През последните години по различни обективни и субективни причини България вече не изглежда толкова авторитетно на международната сцена, колкото изглеждаше по времето на приемането ни в НАТО и приключването на преговорите за членство в ЕС. Но през онези години международният ни авторитет в никакъв случай не се дължеше на президента Първанов, а на мистър „Европа“. Днес от дистанцията на времето, можем да кажем, че България никога не е била представлявана пред света по по-впечатляващ държавнически начин, отколкото при управлението на Симеон Сакскобургготски. Поради вечните „конспирации“ в българската политика, той не можа да се кандидатира за президент, но съчетаваше премиерския си пост с амплоато си на държавен глава, което никой не може да му отнеме. Завръщането на последния български цар Симеон Втори в политиката бе наистина огромен късмет за България, особено в областта на външната политика [620].

Въпреки огромните икономически и политически трудности, които преживяваме днес, ние сме неразделна част от свободния свят и бъдещото ни е в задълбочването на европейската и евроатлантическата ни интеграция. Очевидно ролята на личностите в политиката ще нараства. Тази роля е както в детайлите, така и в типа лидерско поведение, но най-вече в стратегическото умение да се мисли с няколко хода напред за реализирането на националните ни интереси. Тук точно се крие и фундаменталната разлика между настоящия и предишния президент. Предишният ли, кой беше той?

Роден на 20 октомври 1949 г. в София. Завършил химия в Софийския университет „Свети Климент Охридски“. До 1990 г. работи в БАН. Има десетки научни публикации в най-реномирани международни списания. В края на 1989 г. започва политическа кариера като член на Радикалдемократическата партия в България, чийто заместник-председател е до 1996 г. Депутат е в ХХХVІ Обикновено народно събрание. Бил е ръководител на българската делегация в Парламентарната асамблея на Съвета на Европа, вицепрезидент на асамблеята и на либералната й група. От 1994 до 1996 г. е вицепрезидент на Либералния интернационал. От 1998г. до 2013г. работи в германската политическа фондация за свободата „Фридрих Науман“.

Коментари (9)

- 17-04-2014|Благоев

Заглавието на материала е претенциозно, но мисля че не може да остане без възражения. Г-н Панов е антикомунист, това е ясно. Но не за първи път хвали д-р Желев като президент. Тази песен е изпята, никой не е забравил как той предизвика свалянето на първото синьо правителство, а и не само това (дали още не е марксист?). Не се коментира изобщо друг един президент, П. Стоянов. Колкото до Сакскобурготски, намерил място сред тази компания, идването му бе благословено от Големия брат, нескопосните му приказки, споровете за дворци и съденето на България заради гори, не заслужават дадената оценка. Просто той „съвпадна“ без да попречи на приемането ни в ЕС и НАТО (въпреки личните му резерви за НАТО), подготвени де факто от друго правителство. Първанов никога не е бил президент на всички българи, а сега е направо агент от съветско време. Съгласен съм с оценката за Плевнелиев, той просто израстна в кратък срок и сякаш само той ни представя пред света. Другите се снишавеат или са „разкрачени“.

- 20-04-2014|naleksandrova

Преди да е антикомунист Аспарух Панов е Аспарух Панов със свое собствено отношение и оценка за политиката, която може да не съвпада с партийни мнения, но е премислена и отговорна. И тук не става дума за грешки, от които никой човек и политик не е застрахован. Всеки прави каквото може в съответно време и ситуация.

Напълно споделям неговите размишления и изводи.

- 20-04-2014|Хр. Димитров

Aз също съм съгласен с Вас, г-н Панов, като мисля, че по отношение на външната политика оценките ви за Първанов и Плевнелиев са доста обективни. Това се отнася до голяма степен и за Ж. Желев и за цар Симеон II, но тук разбира се, възниква въпроса: щом включвате последните двама в своя анализ, защо пропускате П. Стоянов и останалите министър-председатели след 1990 г.(Д. Попов, Ф. Димитров, Л. Беров, Р. Инджова, Ж. Виденов, Ст. Софиянски, Ив. Костов, С. Станишев, Б. Борисов, M. Райков, Пл. Орешарски)?

- 20-04-2014|Влайков

„През последните години по различни обективни и субективни причини България вече не изглежда толкова авторитетно на международната сцена, колкото изглеждаше по времето на приемането ни в НАТО и приключването на преговорите за членство в ЕС. Но през онези години международният ни авторитет в никакъв случай не се дължеше на президента Първанов, а на мистър „Европа“. Днес от дистанцията на времето, можем да кажем, че България никога не е била представлявана пред света по по-впечатляващ държавнически начин, отколкото при управлението на Симеон Сакскобургготски. Поради вечните „конспирации“ в българската политика, той не можа да се кандидатира за президент, но съчетаваше премиерския си пост с амплоато си на държавен глава, което никой не може да му отнеме. Завръщането на последния български цар Симеон Втори в политиката бе наистина огромен късмет за България, особено в областта на външната политика [11].“

„Огромен късмет за България“ беше дотолкова, че Пухи се вижда принуден да цитира …себе си. Смешно, ако не беше трагично! Няма кой друг да изрече подобна дивотия. По неведоми за мен причини Пухи играе ролята на послушен царедворец във времена, когато всичко е ясно. И за Желев, и за отрепката-цар, която завинаги отряза крилата на монархическата идея в България.

- 21-04-2014|Аспарух Панов

Благодаря на всички за коментарите! Ако се задълбочим в тях, ще видим, че всички споделяме общи или поне близки политически ценности. Очевидно разликата е в оценката ни за ролята на водещите политически личности. А тя не може да не бъде противоречива в противоречивото време, в което живеем. Оценката винаги носи елементи от субективната гледна точка на автора. Особено когато оценките се правят от участници в събитията.

Колкото до някои конкретни забележки, не съм имал намерение да анализирам министър-председателите. Те са „ария от друга опера“. Позволих си да го направя само за Симеон Сакскобургготски, защото е бил държавен глава, макар и като дете, и има дълбоко разбиране за държавнически подход. И на края за г-н Влайков. Ако това е този Влайков, за когото си мисля, съм удивен от езика, който използва. Очевидно хората остаряват по различен начин. Аз се опитвам да го направя по „европейски“, но не мога да попреча на други да остаряват като „стари пантофи“.

- 21-04-2014|Антон Гицов – Едно мнение за конфликта в Украйна

Мнението не е мое, а на известният британски коментатор Питър Хитченс, публикувано в неделя в консернативния „Дейли Мейл“. Ето го:

„Who is using spies and lies to grab power in Kiev? We are

By Peter Hitchens

PUBLISHED: 00:40, 20 April 2014 | The Mail on Sunday

http://www. dailymail. co. uk/debate/article-2608679/ PETER-HITCHENS-Who-using-spies-lies-grab-power- Kiev-We-are. html#ixzz2zW44occ5

КОЙ ИЗПОЛЗВА ШПИОНИ И ЛЪЖЦИ ЗА ДА ЗАГРАБИ ВЛАСТТА В КИЕВ? НИЕ!

Как бихте реагирали, ако станеше известно, че главният шеф на руското разузнаване обикаля из Украйна? Британските медии щяха да избухнат в гняв и възмущение от подобна зловеща намеса на Кремъл в тази страна.

Е, доколкото зная, такова нещо не се станало. Но учудващо, нещо подобно се случи. Шефът на ЦРУ Джон Бренан беше миналата седмица в Киев, и аз не мисля, че той е бил там заради нощния живот в украинската столица. Информацията за посещението му в Украйна в период на голямо напрежение в района беше скрито от британските медии.

Какво още не знаем по въпроса? Ще ви подскажа малко. Три четвърти от това, което Русия прави в Украйна е горчива подигравка по отношение на „Запада“. Ние ги атакуваме за правейки това, което ние направихме в Югославия и Украйна. Ние измъкнахме Косово от Сърбия. Те измъкнаха Крим от Украйна. Ние обичаме референдуми, когато те ни изнасят. Те също. Ние използвахме въоръжени тълпи в Киев, за да свалят законната власт. Те направиха същото в Донецк.

Така както не се съмнявам, че руските секретни служби са подпомогнали и въоръжили тълпите в Донецк, така не се и съмнявам, че на „Майданските протести“, да го кажем меко, беше оказана помощ отвън.

Простата поука, която бихме могли да извлечем от всичко това, е че ще бъде разумно да спрем да бъдем толкова моралистични за това, което руснаците правят и да се преструваме, че ние сме добрите, спазващите международните правни норми, любители на свободата.

Ние трябва вместо това да се запитаме, какво се крие зад този конфликт. Ще ви кажа. Става дума за елементарен териториален сблъсък за контрол на ценна територия, и ЕС, както Германия някога го правеше, се опитва да разшири своята власт и влияние върху райони, традиционно доминирани от Москва.

Конфликтът може да бъде разрешен само чрез компромиси. И въпреки това, в навечерието на 100 годишнината от Първата световна война, която заплашваше да унищожи цивилизацията, аз съм изумен от партизанския ентусиазъм за конфликт и конфронтация, завладял толкова много политици и журналисти.

Защо да чакаме, бъдещите историци да ни обясняват, че в резултат на груба, едностранчива пропаганда, сме се набутали в една глупава, разорителна война? Нека да кажем на тези хора, че ние не искаме такова нещо.“

- 21-04-2014|Хр. Димитров

Г-н Панов, извинете, но ще си позволя известно несъгласие с доводите ви за мин.-председателите и царя (всъщност, вие не отговаряте и за П. Стоянов)…

Не ви ли прави впечатление ширещия се негативизъм към наследството на Симеон II и то сред хората с десни и про-западни убеждения? Предварително заявявам, че аз не споделям този негативизъм, защото поне като историк съм абсолютнно убеден, че царят има основна заслуга (като мин-предс. и като личност) за приемането на България в ЕС (както и обективната заслуга на Ив. Костов и П. Стоянов за приемането ни в НАТО). И все пак, лично аз не мога да си обясня някои външно-политически действия на Симеон II (както и някои вътрешни, но това е друга тема): Защо царят реши да рестартира АЕЦ Белене и то целенасочено в полза на руснаците? Каква е ролята на царя в обвързването на България към другите 2 неизгодни проекта от „Големия шлем“ на Първанов: нефтопровода Бургас-Дедеагач и газопровода „Южен поток“? От гледна точка на сегашната криза, не смятате ли, че всички негови отстъпки и „аванси“ спрямо Русия по време на неговото пряко (2001-05) и косвено управление (2005-08) са били погрешни?

- 22-04-2014|Аспарух Панов

Г-н Димитров, въпросите Ви са много интересни, но отговорите им, специално за Царя, изискват дълъг разговор, който излиза далеч извън статията, която коментираме. Позволявам си да Ви препоръчам последната си книга „Различният министър-председател“, съдържаща разговори със Симеон Сакскобургготски по различни теми. Издадена е от „Изток-Запад“ през 2013 г. И най-добре е да ми пишете на личния е-мейл да си поговорим. Особено, ако сте този Хр. Димитров, с когото работехме заедно преди около 17 години. Ще се радвам, ако се видим.

За Петър Стоянов просто не съм дал пример в статията. Той е добър президент, но там трябва да се разглеждат преди всичко отношенията с Иван Костов, който е силната фигура, която извади страната от Виденовата криза. Основната грешка на този тандем е нежеланието им да се коалират с НДСВ, което имаше много негативни последствия за дясно – центристкото пространство. Христо, обадете ми се!

- 22-04-2014|Black Wold

Достатъчно е да се види как автора представя една оперетъчна фигура като Симеон Сакс-Кобург-Гота за нещо „впечатляващо“ говори за качеството на цялото това писание… Смехотворно е.;-)

Коледна пуйка

Автор: Елена Пеева-Никифоридис

Цели два дни човечеството очакваше да настъпи краят на света на 20.12.2012 г., малко преди Коледа. Ако баба ми беше жива, сигурно щеше да се смее и да каже, че хората са се побъркали и си мислят, че са хванали Господ за шлифера. Аз не знам каква е одеждата Господня! Пък и кой го е видял дали е със или без шлифер. Баба го беше облякла така, за да не споменава една друга неприлична дума. Тази приказка тя казваше по повод на комунистите, които си въобразяваха, че са овладели с технологията природните стихии. В интерес на истината краят на света не е комунистическа идея, но явно и други си мислят, че могат да командват Вселената. А пък Господ сигурно се чуди, че човекът ще определя края на творението му. Откъдето и да го погледнеш, все е смешно. Краят на света си идва най-редовно, само че индивидуално, за всеки отделен човек. Сега просто бяхме решили, че ще настъпи глобално. То не бяха календари на маите, то не бяха медиуми по телевизиите, а за филмите на Холивуд да не говорим. В тях дори някои се и спасяваха.

Улисани по предсказания край, бяхме почти забравили за настъпващата Коледа и коледните пуйки. Американците щяха евентуално да напуснат този свят сити, защото в Деня на благодарността вече бяха изяли по една пуешка кълка, а и някои от нас, предимно най-неблагодарните, се включиха в тази американска еуфория. Те също си похапнаха, но без да благодарят, защото не знаеха на кого и за какво. Ние си имаме по този повод Заговезни и Прошки и разчистваме сметките си, като му дойде времето по българския календар.

Та думата ми беше за коледната пуйка. След 20.12.2012 г. започна треската за пуйки. Търсеха се „щастливи“, тоест свободно отглеждани и ако може, да са и усмихнати. Супермаркетите се заредиха със замразени пуйки от цял свят – италиански, мексикански, френски… Всеки си избираше според езика, който говори, или страната, която е посетил. Ако човек се вгледа във всекидневието ни, ще открие много такива човешки закачки с природата, които все някога ще ни приближат до края.

Но нека се върнем на пуйките. Ще ви разкажа за една жива коледна мисирка. Баща ми я купуваше от пазара няколко дни преди Коледа. Оставяше я в избата два-три дни за угояване, преди да я заколи. Мисирката ядеше и чакаше края на своя свят. Не Господ, а баща ми и слагаше края с ножа, и то съвсем точно според християнския календар.

Една зима наваля много сняг. Студът скова всичко. Пазарът в града бе затрупан и селяните не дойдоха да продават пуйки за Коледа. Хората тогава бяха свикнали на всичко и не изпадаха в паника. Баща ми обаче се беше свързал с някакъв циганин, който обещал да му донесе жива пуйка от неговото село. Дали бяха негови, или ги крадеше, не знам, но пуйката се очакваше да пристигне. Преди да отиде на работа, татко предупреди баба, че по някое време ще дойде циганинът с мисирката. Баба трябваше да му отвори вратата и да го изпрати директно да я остави в избата. След работа той щеше да се заеме с нея.

Точно на тази Коледа аз за първи път щях да ходя на купон. Бях си купила нови обувки, които въобще не ми харесваха. Такива бяха времената – каквото намериш. Важното е, че бяха нови. В компанията имахме едно момче на име Ончо – арменец. Малко го познавах, но знаех, че ще става художник. Въпреки че още не беше станал, облеклото му носеше леки отличителни знаци на тази професия. Явно имаше някакви арменски връзки в чужбина, защото към черното кожено яке си връзваше червено шалче на врата. Самият той беше снажен, с черни вежди, черни очи, черна коса и черно таке. С този същия Ончо се бяхме уговорили заедно да отидем на купона. Бързах да се приготвя и влязох в банята. Точно когато съм била под душа, се разиграла следната сценка. Някой позвънил. Баба, за да не слиза по стълбата с болните си крака, отваря прозорчето на стълбището, вижда циганина, хвърля му ключа и казва:

– Отивай директно в избата! – и затваря прозорчето.

Готово! Пуйката е в избата.

Баба се заема да приготвя коледните колачета и питки. Аз излизам от банята и се приготвям за празника. Пуйките въобще не ме интересуват. Чакам Ончо. Минават часове. Ончо не идва. Свечерява се и аз още чакам. Идва баща ми. Баба докладва, че мисирката е в избата. Татко пие една ракия за кураж и слиза с ножа при нея. Баба слага на печката да топли голям съд с вода, за да я попари. Аз съм без всякакво настроение и новите обувки ми изглеждат още по-грозни. Обидена съм на света, на човечеството, на празника. Ако краят беше настъпил тогава, въобще нямаше да ми пука. Изведнъж влиза баща ми с нож в ръка и вика:

– Няма го мисира. Някой го е откраднал. Негодници! Как не ги е срам!

Преди години ни бяха откраднали едно малко коледно прасенце, така че колко му е да вдигнат и пуйката. Баба се затюхка и изхвърли топлата вода от тенджерата. После каза мъдро, че на Коледа се яде постно. Започна да завива сармички и да вари леща. Вечерта не говорихме за Рождество, а за пуйката, която ни откраднаха. Получи се нещо като помен за пуйка. На мен ми беше все тая. Този Ончо, който въобще не ми харесваше, защото беше надут като мисир, не ми излизаше от ума. Така му се бях ядосала, че му пожелах никога да не стане художник. Всъщност не знам какъв е станал. Повече не съм питала за него и не съм го срещала. Може да е заминал при роднините, които му бяха изпратили червеното копринено шалче.

Историята с Ончо приключи дотук, но не и тази с пуйката. Баща ми предварително бил платил на циганина. След известно време циганинът отишъл при него в службата да му върне парите. Тогава имаше и такива цигани. Баща ми често му намирал работа и затова той му вършел пуешки услуги. Татко се учудил, но Хасан казал, че обикалял няколко села и никъде не намерил пуйка, и затова връща парите. Баба беше подложена на кръстосан разпит. Тя упорито твърдеше, че докато аз съм била в банята, циганинът е дошъл и тя го изпратила директно в избата. Вторият въпрос беше как е изглеждал циганинът – и баба каза:

– Млад, висок, черен, с черно кожено яке и даже с червено шалче на врата.

Тогава разбрах какво е станало. Представих си Ончо, който се е издокарал за празника, и изведнъж баба го праща директно в избата. Не знам как си е обяснил тази ситуация, но сигурно не е разбрал, че тя го е объркала с циганина Хасан. Той си беше сто процента арменец – кандидат-художник.

Всъщност, приказката ми е затова, че на Коледа може и без пуйка. Тогава и нещата ще си бъдат по-коледни. Аз щях да отида на купон, Ончо щеше да стане художник и празникът нямаше да бъде тъжен.

По професия Елена Пеева-Никифоридис е юрист. Завършила е юридическия факултет на Карловия университет в Прага с магистърска степен по международно право. От тридесет години живее в Гърция – живот на колела – и тук и там. Европейското образование, елинската култура и балканският манталитет са трите елемента, които изграждат мирогледа й за света.

Коментари (2)

- 17-04-2014|И това е коментар

Ако момичето беше отишло на „купона“, нямаше да узнаем изобщо за нещастната коледна пуйка. А не знаем нищо за нея, защото нещастният арменец не е отишъл в мазето, а соло, на веселбата. /Което пък можем само да предполагаме/.

Та: крайният извод е, че Коледа може да мине и без печена пуйка, но защо тогава /о, Тангри!/ нещата са щели да бъдат по-коледни, не проумяха даже и дипломираните ми съветници по съвременна книжовност.

Аз питам:

1. С какво „купона“ е щял да развесели развалената Коледа?

2. Кой и как е попречил на издокарания арменец да стане художник: отвеяният циганин, завеяната баба или довеяният от студения зимен вятър татко?

Чел съм преди време и някаква трансгранична история от госпожа Елена Пеева-Никифоридис, но пусто, така и не мога сега да се сетя защо не запомних поуката… Май пак беше заради самата Поука? Да, мога да се закълна в задушливата пара на горещата Овнешка кълка, че само Поуката е причината: защото, доколкото знам, би било редно, моите далечни роднини – българите, да ядат мазно на Коледа, а пък постно – на Бъдни вечер. „Но това не е правило, а условност – каза един от съветниците ми. – Когато двете се сбъркат, става коледна пуйка с цигански сос“, велики господарю.“

Сигурно знаеш, Елена, че поучителните коледни истории се нуждаят също от логика, за да се превърнат в приказка; или – още повече – във Великденско послание.

Но, нейсе!

Слънчеви Празници, госпожа Пеева- Никифоридис.

на всички ваш, откровено, затова и налудничаво,

Чингиз Кан

17.04.2014

- 20-04-2014|Krasimir Damianov

Абе стига бе! Историята е страшно смешна! И преди, когато я четох за пръв път, и сега пак се смях! Баба ми беше същата. А и колко пъти съм бил Ончо поразлични причини като млад…Ха-ха!

Томче от Рилке

Автор: Красимир Дамянов

„Не мога да го разбера твоето приятелче, всичко до което се докосне – и рита!“. Преживявал си черна дупка, разказа ми Венко последните новини от София, (не попита обаче аз в каква съм). Разярена посетителка от Журналистите, познавайки слабото ти място, стъпкала очилата ти на площад Гарибалди, оставяйки те за отмъщение съвсем безпомощен между релсите. Откраднали ти за кой ли път чантата със заплатата, и по-важно: Леля Берта ви била засякла с Мартина в къщата на улица Искър. Вдигнала неимоверен скандал, заплашвайки с милиция и писма в службата. В резултат на това – черната дупка – и на още няколко дребни скандала, пак престанали да те пускат в Писателите. „А за теб – примижа зад очилата загадъчно и започна да мънка – М-м-м… Имам…Добри новини.“ „Какви?“ „На лято ще се разбере – продължи да кима тайнствено Фушето, появил се неочаквано в скования от студ морски град за някаква конференция. – Как върви книгата?“

– Да доживеем до лятото първо – въздъхнах.

– Защо. Какво се е случило?

Нищо. Не изпитвах ревност. Само мъка. Истинска мъка. За пръв път. Болката ме душеше и едновременно с това изпитвах мазохистката радост, че вече я познавам. Не, не бях първият, нито последният мъж, познал рогоноството, при това сам си го бях докарал с лекомислието си. Отново бях стигнал дъно. Единствения начин да се измъкна бе да се оттласна от него, както някога, затова предложих да заминем да видим сина ни в Братислава. Сандра мълчаливо се съгласи… Като разбра обаче, че ще пътуваме до Чехословакия, леля Берта ме закле да съпроводя нейния до немската граница и да те изритам оттатък. Прегърнати, майка и син слушахте Борис Христов, голямата тава с автограф: „На Виктор Пасков с пожелания за световна певческа слава! Уверих я, че ще пожънеш не по-малка като писател.

– Всъщност, защо не прескочите с мен първо до Цайст?“ – предложи ти. Замислих се, наистина, защо не? Колкото по далече, толкова по-добре!

На гарата проверяваха пътниците и багажите с ръчен металотърсач поради липса на стационарен, че да ни прокарат всички за по лесно, ако могат, като през ярмомелка през него: българи, сърби, хървати, румънци, унгарци, чехи, немци, поляци. Влакът беше нощен. Красива служителка в безукорно изгладена гълъбова униформа ни раздаде митническите декларации. Спомняш си навярно как, решен да я изведеш от позата ѝ на високопоставен държавен служител, хвана с два пръста вратовръзката ѝ: „Ах, изкривило ви се е възелчето!“

Хубавата митничарка не каза нищо. Изчака да отдръпнеш ръката си без мускул да трепна на красивото ѝ лице. Два часа по късно обаче, в полунощ, когато вече спяхме, се върна. Нямаше нужда да пали дежурното осветление – очите ѝ светеха като сини електрически крушки! След около час, когато вече се бе наситила да те кара да танцуваш по гащи сред куфарите – дрехите ти обърнати по седалките, по пода, навсякъде – най-сетне намери в портмонето ти един смачкан долар. Едва не спря влака, състави ти акт на място, а необявената сума събра в троен размер.

Не спахме цяла нощ заради един смачкан, забравен от теб долар!

4.

Така че не може да се каже, че ми поолекна много от пътуването.

След последвалото мрачно утро, „Възелчето, а? Възелченцето!“, Цаист ми се стори като от филм за войната. В града имаше окупационен корпус: четиридесет години след победата в тъмните готически улички продължаваха да се мяркат силуети на съветски войници. С опърпания си вид те още повече допълваха потискащото впечатление за разгром.

Ингрид и дъщеря ти живееха на третия етаж в половината от отпуснатото на някогашния оперен бас обширно държавно жилище. „Paskoff“ аристократично се мъдреше все още на вратата. Лошото бе, че след разделянето на апартамента, последвало напускането на театъра от страна на бележития българин и завръщането му в родината, за да се посвети на литературата, извършено от общината с немска педантичност, банята бе останала в съседите, а отсам – само тоалетната. Ингрид ходеше да се къпе при родителите си, а осемгодишната си дъщеричка миеше в поцинкован леген, в който аз едва не си заклещих задника. Под преградната страна и надолу потече мръсна сапунена вода, след което се чу гневна немска реч. От нея разбрах само една дума, Schveinerei, и после трябваше да ходим да се къпем чак на закрития плувен басейн. Ти беше оскъдно окосмен за българин, имаше също като мен черно петно по рождение между плешките, което един ден щеше да ти създаде неприятности и пенис с особено ценна според теб форма: чук за вещици.

– Да беше осигурил баня в къщи, а не да ми размахваш патката си! – избухнах.

За отмъщение купи от валутния магазин на жена ми западен тоалетен сапун, който по ред разумни финансови съображения ѝ бях отказал. (Между другото със същия онзи смачкан долар). При това не пропусна да направиш от това малък театър: Скъперникът съпруг и Рицарят с широките пръсти. За останалото беше прав. Германия си беше Германия. Oще тогава продаваха презервативи в автомати по тоалетните, но я се опитай да си купиш от милата продавачка мил контрацептив без рецепта? Невъзможно. „Тя не може да възприеме, че искаш да си купиш нещо, което по принцип се отпуска по лекарско предписание, Красимире, без рецепта, не разбираш ли? Без!“ Не разбирах. И всички немци изглеждаха някак недоспали, със запуснат вид. Младите хора, навлечени в канадки и анораци, девойките – с панталони и в туристически обуща. По цяла нощ гледаха западногерманска телевизия и не можеха да си простят, че са се родили отсам стената. В кръчмите, по същата причина, безрадостно киснеха пияници със сиви лица. Когато някой паднеше кротко на пода, келнерите тихомълком го извличаха навън. Подпрян до стената, падналият гледаше дълго, без да разбира къде е, а после постепенно му ставаше ясно – на изток от рая.

По същото време, 10 март 1985 година, събота, почина и поредният съветски ръководител. След обяд извадих с вълнение презерватива, който ти с цялата помпозност на която бе способен, ми купи от автомата в къпалнята. Нахлузих си го. Никой от двама ни със Сандра не беше употребявал, поне аз. Любихме се за пръв път след обаждането по телефона, направо на пода, докато не се скъса. По западногерманската телевизия показваха погребението на Черненко. Любихме се и през нощта, вече без него, презерватива (на мястото на покойния секретар избираха човек с белег на челото), любихме се дълго и страстно както в предишния ни живот – под леглото и на масата, наопаки, с главата надолу, като зверове от делтата, прилепи по дърветата, на един крак в тоалетната по войнишки, но не беше същото, един нов призрак бродеше над източна Европа – призракът на Жан Пол Белмондо! Негодникът, сложил ми рога, който толкова бил приличал на него…

5.

След Прага и краткия престой в Братислава отново на родна земя първи ме посрещнаха митничарите. А кой друг – баба ми ли? Как можех да съм такъв романтик! Да искам да бъда прегръщан и целуван от ближните си вместо да ми ровичкат в багажа и описват имуществото ми. Да разказвам на всички приятели какво съм видял по Европа – Райхстага, Цвингера, Томас Кирхе, органът на който свирил Бах, избата, където Мефистофел пял прочутата каватина, кукленския дом, в който се бе родил Кафка, – а не за кое колко струва! Бях пил бира в кръчмата на Швейк, съзерцавал Дунав от хотел Гелерт, възпян от баща ми в единствената му задгранична командировка, бях се сдобрил с жена си, уверен в превъзходството над съперника ми, както и че ще спра да руша семейството си, ала вместо това, когато се върнахме единствено спря токът…

И с него – задграничното ми въодушевление.

Тръгнах за свещ. И друг път бе спирал, последния път, през седемдесет и седма, също така угасна. А сетне земята започна да бучи, стените да се движат… Зачаках смирено за земетресение, но не последва.

Оказа се, че този път само е гръмнала най-мощната електроцентрала в южната част на страната и отначало за по няколко часа, после редовно, обявиха режим. Два часа има, два часа не. Плъзнаха вицове. Зачестиха кражбите. Вечерите бяха най-потискащи и за да не откачим съвсем, когато токът угаснеше, приспивахме малката и се просвахме голи на пода върху коженото палто на жена ми, загледани в прозорчето на нафтовата печка. Уж всичко беше наред, от време на време пламъците лумваха и хвърляха през дупчицата причудливи отражения на стената като в калейдоскоп, но не ни беше спокойно на душите. Четях ѝ едно твое стихотворение, което ми подари в Цаист. От една папка, която открих захвърлена над кахлената печка в немския ви дом.

…Беше лятото дълго и слънчево, с насекоми и сенки в бръшляна,

То в часовника стенен остана в две посоки: студени, изтънчени,

Циферблатът ти шепне измъчено: лягай вече. Дванадесет стана.

И внезапно разбираш – това е. Отминават години обидени,

Като сенки в чешма са зазидани във душата, която не знае.

Вероятно до смърт ще я смаят, щом решат в полунощ да си идат…

Стари неща, бе се намръщил ти. Минало свършено.

Из „Студентът по хармония“, продължение на „Дневникът на една пеперуда“ от същия автор. Издателство СИЕЛА. Ноември 2012.

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www. arthostal. com). „Дневникът на една пеперуда“, 2008, е първата му публикувана книга след двадесетгодишно мълчание. През 2013 излезе и продължението на „Дневника на една пеперуда“, „Студентът по хармония“, посветена на дружбата и литературното си приятелство с вече покойния голям български писател Виктор Пасков.

Писмо в бутилка, или както ви харесва…

Автор: Коста Костов

„Човешкият глас не може да стигне такива дълбини,

както шепотът на съвестта.“

Махатма Ганди

Да бъдеш втори, означава, да бъдеш първи сред загубилите. Е, не е чак толкова лоша позиция, особено ако става въпрос за някой, който се е считал за втори след Исус. Разбира се, това е Джон Ленън. През октомври 1963 г. в театъра на Уелския принц, по време на концерт пред английската кралица Елизабет II, Джон Ленън произнася първата си от многото знаменити реплики. Обръщайки се към бедните почитатели на Бийтълс от задните редове в залата, които приканя да ръкопляскат, той поглежда към официалните ложи на богатите и произнася: „А вие там горе подрънкайте с накитите си“. През целия си живот до нелепата си смърт пред „Дакота билдинг“ в района на Нюйоркския „Сентръл парк“, Джон е живял напористо и сърцато. Джон не може да бъде пророк на новото интернет-поколение, което отделя все по-малко време за душевни терзания и все повече за посвещение в хедонизъм. Удоволствието преди всичко. Мисленето и алтернативният избор са като хребета към гърдите на някоя Пайнер-кокона – невъзможни и недопустими. Лозунгът, който се харчи днес, е „Харча, значи съществувам“. Няма как да е иначе, след като една 30 секундна реклама в САЩ достигна 2 600 000 долара и беше излъчена в паузата на финала по американски футбол. Понастоящем рекламата е най-големият обществен диктатор и една рекламна кампания на фирмата „Шанел“ струва колкото бюджета на българската кинематография за около 10 години. Ние сме вече постоянна жертва на невъзможното щастие, което е само на телевизионния екран, по знойните плажове на Невърленд. Това общество отдавна не диша с изсвиреното и написаното от Борис Виан, който, макар да не живя дълго, ни завеща никому ненужни днес послания като това – „за онези, които не ги притежават, щастието не е в парите“. Докато не започнем да правим нещата с разум, преминал и през сърцето, няма да оставим на децата си нищо прилично. Живеем като агностици, които напълно са загърбили едната от двете възможности – Бог все пак да съществува някъде и да очаква от нас добри дела. „Човек винаги си намира извинение, за да продължи да живее“, ни завеща същият този Борис Виан. Той си замина по-рано, отколкото самият е очаквал, но ни остави замислени за себе си и самоубийствените ни претенции. Кой има вече наглостта да се обяви за щастливец след това безмилостно унищожение на природата около нас, на аморалното ни поведение, което ни кара да мултиплицираме постоянно грешките си и, без да се учим от тях, да гласуваме като изкуфели зомбита за едни и същи малограмотни политици, които са ни яхнали от десетилетия. Трябваше да минем през поредните безуспешни избори, за да си припомним Джеймс Патерсън, който има една остроумна фраза по този повод: „Не се бори с прасе. Накрая и двамата ще се окаляте, но на него това ще му хареса!“

Трябва ли да останем безгрижни и бездушни в една общност на послушни добичета, които имат намерение да живуркат така хилядолетия? На мен вече не ми харесва и разбирам как постепенно се предавам. Започвам да усещам калта на прасето по себе си. Губя надежда, а толкова ми се иска да остана още поне за кратко онова малко момче, което четеше и попиваше жадно Стария Дюма и преплува океаните с „Наутилус“.

„Не това, което вършиш, те прави такъв, какъвто си, а начинът, по който го вършиш“, каза един друг велик музикант – Пол Макартни, който е свръхбогат, но за разлика от други богаташи, живее с идеята, че богатството е само една възможност да разбереш, че всичко е в делата, които оставяш след себе си. И нека никой не се опитва да бъде ироничен, защото поне един от близките ви хора е станал по-добър, след като е чул само три тона от Бийтълс. Ние, българите, нямаме друг шанс да бъдем забелязани от света, освен ако не започнем да правим простите неща – да бъдем хора, да бъдем почтени, да бъдем сърцати, по-образовани и отговорни към България. Започвам да се съгласявам с онези, които твърдят, че нашето образование е достигнало вече връхната си точка на ефективност, защото започваш да учиш още невръстно теле, а излизаш от него завършено говедо. Стига пошли подражания. Да осмислим онзи стих от Бхагават Гита, който гласи, че е по-добре да загинеш по своя собствен закон, отколкото да следваш чуждия. „Да бъдем пак, каквито бяхме“ е възрожденски призив на Добри Чинтулов. Да се завърнем към корените, от които разцъфна тази нация – богомилството. Там е началото на българското Възраждане. Чрез богомилството ние дадохме на Европа своя принос към Свободата на Духа. Другите нации си имат Исус, Сократ и Буда, а ние имаме Боян Мага (Венеамин). Ето ви тема, която си струва да разгърнете в душите си. Ако искате да се докоснете до космогонията на богомилите, ще ви помогнат книгите „Богомилски легенди“ и „Богомилство и Богомили“ на Николай Райнов. Изгонените от България богомили са отнесли своите идеи и култура на Запад и народите, които разбраха и приложиха на практика идеите им за социални реформи, процъфтяха. Това е едно от нещата, с което трябва да се гордеем, защото е българският принос към световната култура. Богомилите дадоха нов живот на истинското християнство, непокварено от църква, велможи и властолюбци – така, както са го разбирали първите християни. Да се върнем към себе си и завещаното от богомилите – вдъхновението да останеш в Любовта или поне в любовта към България, която ти се е доверила, да бъдеш част от нея. Да ѝ останеш верен като Джулиета Масина, съпругата на Федерико Фелини, която през целия си живот е била само с един мъж, на когото е останала вярна докрай – нейният Фелини. Верен на великия Федерико Фелини остана и Марчело Мастрояни, изиграл всичките главни роли във филмите на Маестрото. Ако искате да разберете защо, върнете се към един от шедьоврите на Фелини, филма „Долче Вита“. В този филм Мастрояни е повече от блестящ.

Хайде да пробудим най-после душите си! Надявам се, че вече сте разбрали – Бог не е в църквата, а вътре в нас и поради това не може да се отнасяме към него като към чужд или липсващ. Не можем да виним Създателя за единствената му грешка, Сътворението, след като ние самите сме изтъкани от толкова много грешки, че сме готови да си простим всяка една. И без това Той е дълбоко опечален от нас и вероятно вече е станал краен атеист, наблюдавайки своето творение – съвременната Цивилизация, която постепенно ни води към ритуално самоубийство. Нелепо е, но дори и за това самоубийство е вече твърде късно. Общество, което е загубило усещането за мярка и способността да се самоограничава, е обречено. Трябваше да се родим преди появата на човека. Както пише Емил-Мишел Чоран, „всичко замислено и изпълнено от времето на Адам е подозрително, опасно или безполезно“ и горко на онези, които усещат чрез дишането си, че са човеци и носят отговорност за делата си. Тяхната съдба е най-тежка, защото вече се задъхват от скоростното пропадане. Остава ни възможността да изненадаме Бог поне веднъж и да бъдем на висотата, на която никога не сме били, защото природата рано или късно ще си вземе обратно парчето земя, което ни е дала под наем. Връзката ни с Бог и Природа е чрез делата ни и точно те трябва да светят. Удивлявам се, че след всичко онова, което надробихме на България, все още се намират българи, които си отиват от този свят с достойнство. Тези, които сме все още тук, трябва да си спестим поне една грешка, която повтаряме многократно – да поверяваме съдбата си на хора, които не ни заслужават. Иначе ще си отидем от света с мисълта, че сме избрали грешния път и грешната страна. Ако не приемете, че от вас зависи всичко и личният ви морал е по-висок от този на политиците, които ви управляват, не сте готови за промяна и няма да промените това общество. Заприличахме на народ, който е изчерпал своята мисия и няма какво повече да каже и да даде. Затова виновно тъпче на едно място. Предстои ни дълъг път на прочистване и ако не тръгнем по него, към нас българите ще продължат да се отнасят така, както един дебел арабин към засукана френска сервитьорка: Попитал я «Имате ли жабешки крачета?“, „Разбира се, господине!“, отговорила тя. „Хайде тогава бързо скок-подскок към кухнята и ми донесете един овнешки дюнер и без много ква-ква!!!“

Това само ми напомня, че Създателят не е трябвало да продължава, след като е сътворил света на фауната… Трябвало е да сътвори само децата и лудите, защото само те заслужават прошка.

Бъдете здрави, любознателни, обичани и вдъхновени!

Източник

Коста Костов е лекар. Ръководи Клиниката по белодробни болести във Военномедицинска академия. Специализирал е в Швейцария, Германия и Англия. Член е на Академичния съвет на Военномедицинска Академия. Лектор по белодробни болести към Медицинския факултет на университета „Св. Климент Охридски“, София. Извън професионалните си интереси е страстен любител на джаза, добрата книга, българската поезия, червеното вино и футбола. Посетил е 35 страни на четири континента. Освен родния Бургас, в сърцето му са Барселона, Лондон и Сан Франсиско. Няма идоли, но има житейски кумири, които правят разликата вдъхновяваща. Автор е на книгата „Посоки на вдъхновението“, изд. Факел.

Коментари (2)

- 27-04-2014|Жеко Краваев

Боже, колко сте прав докторе! Да сте жив и здрав! Дато повече българи прочетат Вашите истини и най-вече дано ги почувстват! Благодаря!

- 27-04-2014|Деница Киселер

Прекрасен прекст!

Стани Бог

Автор: Филип Анастасиу

– Добър вечер, уважаеми зрители! Добре дошли на финала на първи сезон на най-новия, най-гледания и най-коментирания риалити формат тази година „Стани Бог“. Днес, от нашето студио в Голгота, ще проследим на живо последното гласуване за сезона. Номинирани за изгонване са Иисус Христос и Иисус Варава. Очаква ни невероятно драматичен финал, в края на който ще разберем дали синът на дърводелеца от Назарет, който най-неочаквано се класира за финала, ще спечели това състезание или това ще бъде известният обществен деятел Варава. Останете с нас до края и ще разберете! А сега да се прехвърлим в студиото и да разберем кой ще защитава нашите участници. Пилат?

– Благодаря ти, Йоан. Това беше нашият специален кореспондент от Голгота – Йоан. Тук в нашето студио, заедно с моята колежка Мария са и защитниците на Иисус и Варава. Това са Петър, Андрей и Филип – колеги на Иисус, както и Авраам, Сара и Симон – съседи на Варава. Те ще имат за задача да ви убедят да гласувате за един от двамата участници, а ето и телефоните, на които можете да дадете своя глас. За Иисус Христос – 0700 1 333, и за Иисус Варава – 0700 1 666. Гласувайте веднага за своите избранници, защото резултатите са много изравнени.

– Така е, Пилат. Аз наистина съм много изненадана от близките резултати. Сякаш изненадващото класиране на Иисус на финала мобилизира голяма аудитория от провинцията и сега резултатите са доста изравнени.

– Не знам, Мария. Нямам представа колко сериозен мотив може да бъде това. Аз все пък съм чужденец, ха-ха-ха. Да видим какво мислят нашите гости. Смятате ли, че гласуването тази нощ ще бъде провинция срещу Йерусалим? Петър? Иисус е от Назарет, това прави ли го по-различен от Варава, който е от столицата?

– Ами не знам. Аз всъщност не познавам Иисус добре. Работим заедно от три години, той си е малко особняк, но пък винаги има много хора около него и все се намира нещо за пиене, ха-ха-ха. В работата даже се шегуваме, че прави вино от вода, ха-ха-ха.

– Хи-хи-хи! Авраам, Сара, могат ли ги столичани тези номера?

– Моля ви, недейте така с този алкохол. Това са селски забавления.

– Кой е селянин, ма? Назарет си е град с вековна история.

– Не съм ви нарекла селяни…

– Каза, каза. Каза селски забавления…

– Селски забавления не значи…

– Като си от града, та…

– … Вие без да ме чуете…

– … и веднага, селяни…

– … ми не е редно така.

– Моля ви, моля ви, нека да се изслушваме! Не правите услуга на приятелите си така…

– Мария, нека да се прехвърлим при нашия колега Матей, който в момента е на площада в Назарет, за да проследи събитията в родния град на Иисус.

– Окей. Нека обаче първо да повторим телефоните на нашите участници, защото резултатите им са много изравнени и те имат нужда от подкрепата на зрителите. За Иисус – 0700 1 333, и за Варава – 0700 1 666.

– А сега да се прехвърлим в Назарет. Матей?

– Разпни го! Разпни го!

– Матей, чуваме ли се?

– Да, Пилат, чувам ви!

– Разпни го! Разпни го!

– Тук, както виждате, е много шумно.

– Чуваме, да. Защо вика тълпата „Разпни го!“? За кого скандира? И двамата участници са вече разпнати.

– Ами, всъщност за теб, Пилат.

– За мен ли, защо?

– Ами, обвиняват те за това, че си ги разпнал в началото на сезона.

– Че защо мен? То си беше тяхно решение. Имаше си гласуване. И ако не се лъжа, „Разпни го“ спечели с около 5 процента разлика с „Осанна“.

– Да, но сега битува мнението, че това е твоя вина. Дори тук се издигат лозунги „Римляните в Рим“, „Да върнем Израел на израилтяните“ и „Израел на три морета“.

– Ха, че това последното е лесно. Те са си на две, да раздели Моисей Мъртво море на две и са готови. Ха-ха-ха!

– Ха-ха-ха!

– Както виждаш, тук обстановката е много напечена и Назарет е готов да даде здрав отпор на Йерусалим. Така ли е?

– …

– Така ли е, не ви чувам?

– Да!

– Уууу!

– Долу римляните!

– Ууу!

– Ей, кесарю, копеленце…

– Скъпи приятели, както виждате, в Назарет положението е много сериозно!

– Ти скоро май няма да можеш да отидеш там, Пилат.

– Така е, Мария! Да видим сега как е на площада пред Храма в Йерусалим. Дано поне там мога да се разходя, ха-ха. Марко?

– Здравей, Пилат, Мария! Уважаеми зрители, тук, както виждате, са се събрали доста хора. Основната тълпа фенове са вече на Голгота, на мястото на събитието, така че тук са предимно по-умерени почитатели на предаването. Тук при мен е Симон. Защо си тук днес, Симон!

– Здравейте, аз се казвам Симон Зилот и съм от град Кана. Дошъл съм днес в Йерусалим, защото според мен изборът тази вечер ще промени света. Аз пътувам много, ходил съм чак на другия край на Европа, в Британия, и мога да ви кажа, че предаването има фенове дори и там. И просто, това е най-великото предаване и това, което се случва тази вечер, ще промени света.

– Кой ще спечели според теб?

– Иисус от Назарет.

– Иисус?

– Да, определено!

– Благодаря ти! Скъпи приятели, с какво по-добро мога да приключа своето включване от площада пред Храма в Йерусалим, освен да цитирам моя гост Симон Зилот: „Това, което ще се случи тази вечер, ще промени света.“

– Благодаря ти, Марко! В Йерусалим явно нещата са доста по-спокойни, уважаеми зрители. След рекламите ще видим какво става и в Рим и ще се върнем отново на мястото на събитието – Голгота. Останете с нас!

* * *

– Добре дошли отново в студиото на „Стани Бог“, с мен Пилат Понтийски и моята асистентка, очарователната Мария. Тук при нас са и защитниците на участниците, а сега, както ви обещахме, ще се прехвърлим в нашето специално студио в Рим, за да видим какво става в столицата на света. Здравей, Лука, чуваме ли се?

– Здравей, Пилат. Чувам те. Добре дошли в Рим. Тук все още не може да се усети еуфорията както при вас, тъй като заради часовата разлика, хората са все още на работа, но се очаква по време на финала на предаването, който тук се пада в прайм тайма, да се събере рекордна за империята аудитория. В момента отваря врати и чисто новата арена, построена специално за събитието. Близо 50 хиляди седящи места, които вече се изпълват с нетърпеливи зрители, за да гледат финала на огромна видео-стена, построена специално за събитието. Стената е поръчана в Холандия и е произведена по най-модерна технология. В момента на нея все още няма никаква картина и публиката се забавлява с традиционни гладиаторски игри и хранене на лъвове с живи роби. С нетърпение очакваме градуса на напрежението да се повиши до следващото ни включване, за да можем и ние да се включим пълноценно в това уникално глобално събитие.

– Благодаря ти, Лука! Невероятно, уважаеми зрители, Рим си е Рим. Представям си какво е изживяването да си там в момента и да гледаш като на живо на тази уникална видео-стена. Сега да видим как се развиват събитията на Голгота и после да се върнем отново в студиото, за да разберем първите междинни резултати от гласуването.

– Здравейте отново от Голгота, уважаеми зрители. Тук тълпата става все по-неудържима. Една част от хората прави непрестанни опити да тормози участниците, замерят ги с камъчета, огризки от ябълки, гъби, напоени с оцет и така нататък, а други са наобиколили кръстовете и мълчаливо изпращат есемеси в полза на избранниците си.

– Има ли някои известни личности на мястото на събитието, Йоан?

– Да, майката на Иисус е дошла тук чак от Назарет, но не успях да се добера до нея, тъй като тя е точно до кръста на Иисус, а там тълпата е толкова гъста, че няма преминаване.

– Какво предстои да се случи при вас?

– Скоро очакваме да дойдат войниците, за регулярна проверка на участниците дали са живи…

– Добре, Йоан, ще се опитаме да се върнем при теб за проверката, а сега бихме искали да се върнем в студиото, защото временно сме спрели гласуването и всеки момент ще обявим резултатите.

– В момента резултатите се обработват и можем да дадем думата на защитниците. Какви са според вас шансовете на участниците? Сара?

– Аз мисля, че вече се видя, че всички интелигентни хора са на страната на Варава. Той е един достоен човек. Един символ на съвременния израилтянин, родолюбец, патриот…

– Да бе, такива като него носят лошо име на евреите по целия свят.

– Моля ви, господине, дори не ви знам името…

– Филип се казвам.

– Това няма значение…

– Тепърва ще има да слушате за мен…

– Надали…

– Ще слушате. Защото аз съм любимият колега на Иисус и като стане той звезда, много ще слушате за мен.

– Тоя езичник от Назарет ли?

– Аааа, без такива приказки за Назарет, че…

– Тихо, Андрей, недей се пали, остави да им разкажа. Символ на съвременния израилтянин бил Варава. Кое му е символичното? Шовинистичните му изказвания? Или постоянните афери, в които се забърква? Моля ви се! Човеколюбието и благородството на Иисус нямат равни. Миналата година, като не работеше столовата на работа, всички умирахме от глад, а Иисус си отвори торбичката с обяда и каквото имаше, си го раздели с нас. Пет филийки с хляб имаше човекът и две рибки, но ги раздели с нас и се нахранихме.

– Невероятни неща разказват нашите гости, уважаеми зрители. Чудя се какво ли още ще чуем за Иисус до полунощ. Още малко и ще кажат, че ходи по вода!

– Че не беше ли така? Андрей, Петре?

– Аз не знам, аз не съм бил там тогава.

– И така, резултатите са обработени и… О, Боже! 49 на 51 процента! Разликата съвсем се е стопила! 49 на 51 процента. Гласувайте, скъпи приятели, гласувайте, защото разликата е едва два процента. Само няколкостотин гласа и ще се изравнят!

– Пилат, ще кажем ли кой резултат на кого е?

– На това гласуване – не! Според регламента можем да обявим имена едва на второто междинно гласуване!

– Но поне можем да кажем една любопитна новина. Има зрител, който е пуснал 3654 есемеса само от един единствен телефон за Иисус.

– Какво? Три хиляди!

– Да 3654 есемеса. Можеш ли да повярваш?

– Това трябва да са много пари.

– Според тарифата ни, това са почти 30 сребърника!

– О, Боже! Този човек трябва наистина да иска да спаси Иисус.

– За съжаление това не му помага, Пилат, резултатът засега е равен.

– Каква невероятна вечер, уважаеми зрители. А какво ли ни предстои още? Останете с нас, защото „Стани Бог“ продължава след рекламите!

* * *

– Здравейте отново след рекламите! Ставаме свидетели на историята, скъпи приятели!

– Всъщност ние всеки ден сме свидетели на историята, Мария.

– Ха-ха-ха!

– Не, Мария има право! Това, което се случва днес, е уникално и ние заедно с вас пишем историята на телевизионните забавления! Сега предстои най-интересната част от днешното предаване. След като вече защитниците имаха възможност да изложат своите аргументи, сега в спора ще се включат и самите участници. След което ще видим отново междинни резултати и ще се доближим с една стъпка до финала.

– Сега, преди да се включи нашият пръв участник – Варава, нека да видим видео с най-добрите му моменти в шоуто.

– Е, Варава, как ти се струват най-интересните моменти от твоя престой в шоуто?

– Не съжалявам за нищо, от това което съм направил и казал.

– Наистина ли? Името ти се свързва с доста скандали.

– Всичко това са инсинуации на римската пропаганда.

– Не е ли малко прекалено?

– Не е. Управляващите римляни, тези грухтящи прасета, които изобщо не искат да чуят за страданията на народа, поддържат мрежа от предатели и римски мекерета, които са отговорни за римлянизацията.

– А не е ли вярно, че имаш връзка с екстремистки организации като сикариите например?

– Сикариите са патриоти, които се борят срещу римлянизацията, но международната римска върхушка се страхува от техния висок морал и ги клевети навсякъде.

– Значи отричаш сикариите да са извършвали публични убийства и нападения над римляни в Израел?

– Това са долни инсинуации. Тези римски педерастко-лесбийски сборища винаги си завършват със скандали и бой, които се приписват на сикариите. Ние скърбим за жертвите на ниския морал.

– С какво ще убедиш зрителите да гласуват за теб?

– Уважаеми израилтяни, ако искате победител в това предаване да стане един от вас, а не някой предател, гласувайте на 0700 1 666.

– Това беше Иисус Варава, уважаеми зрители, а сега да видим видеото на следващия финалист – Иисус Христос.

– Също много интересно видео. Любопитното е, че всъщност твоят живот е преди всичко доста скучен с изключение на последните три години. Но затова пък какви три години! Какви драматични обрати! Как ще коментираш?

– Не съжалявам за нищо от това, което съм направил.

– Много хора твърдят, че ти ще спечелиш. Така ли е?

– Ти ли смяташ така или хората са ти казали?

– Аз не знам, аз съм римлянин, твоите сънародници искат да знаят ще спечелиш ли 200 000 сребърника?

– Моята печалба не са 200 000 сребърника.

– И все пак ще спечелиш ли?

– Ще спечеля, защото аз съм от добрите. И всички добри ще гласуват за мен.

– То кои ли са добрите, но… все пак не виждам, защо да не се доверите на Иисус, уважаеми приятели, и да гласувате за него на 0700 1 333. Очаквайте ни след рекламите, за да видим вторите междинни резултати.

* * *

– Ето ни отново след рекламите!

– Имаме вече и вторите междинни резултати и сега нека да видим графиките…

– О, не!

– Невероятно!

– О, какъв финал!

– Напълно равен резултат, уважаеми зрители. 50 на 50 процента. 50 на 50 процента. Не мога да повярвам!

– Това е абсолютно потресаващо!

– Невероятно! Остават само 5 минути до финала и все още нищо не е ясно. Сега, когато вече чухте и последните думи на участниците, надявам се нямате съмнение за кого да гласувате и вече ще подкрепите своя избранник. Имате само 5 минути за това!

– Пилат, да дадем думата за последно и на нашите гости в студиото.

– Разбира се, Мария! Остават едва 5 минути, всъщност вече 4 и половина, в които можем да помогнем на нашите зрители да направят своя избор. Андрей?

– Намерихме своя избранник! Само Иисус ще ни спаси!

– О, силни думи! Петър?

– Не го познавам достатъчно добре. Нека по-добрият победи!

– Такава ви е цялата подкрепа! Предатели!

– Кой е предател, ма, шовинистка кучка!

– Ау, какви думи!

– Моля ви, в ефир сме…

– … рисковете на живото предаване …

– Ей сега ще ти строша мръсната уста…

– … свиня…

– Ей, римска подлога такава.

– Дръж го тоя боклук, ей сега ще му разбия мутрата.

– Ох, ох

– Пуснете ме бе, аз съм римски гражданин

– … майка ти мръсна…

– Засрамете се! Уж за добро сме тука.

– Добро ли, само смърт за тия мръсници!

– Боклуцииииии…

– Отче прости им, защото не знаят, що правят.

Филип Аанастасиу е роден през 1976 г. в София. Завършил е унгарска филология в Софийския университет. Пише в свободното си време и колкото повече то намалява, толкова по-къси стават разказите му. Черпи вдъхновение от всичко – от книгите, които чете, до хората, с които се среща. Интересуват го именно хората с всичко хубаво и лошо, което са в състояние да сътворят, затова и в разказите му няма добри и лоши герои.

Идентичности – конструирани, вменявани, налагани…

Автор: Ирена Бокова

(Когато изграждаш познание за българи мюсюлмани)

Българите мюсюлмани са описвани като общност, чиято културна специфика се изгражда на основата на религиозната обвързаност с исляма и етническата им характеристика, свързвана с българския език. Етническата принадлежност се интерпретира и във връзка с общи регионални културни традиции, споделяни с българите християни. Тези традиции са описвани от изследователи преди повече от столетие и в продължение на десетилетия наблюдения. Това е официалната гледна точка или – казано по друг начин – това е описанието на българите мюсюлмани като общност „отвън“, от външния наблюдател. Българите мюсюлмани обаче споделят разнообразни виждания за произхода си, както и за отношението между религия и език, което продължава да е в основата на дискусии – мюсюлмани, които говорят български език или говорещи български език, които изповядват исляма.

Настоящият текст прави опит да погледне към проблематиката „идентичности на българите мюсюлмани“ от друг ъгъл, като рефлексия на изследователския опит, чиито резултати са антропологични текстове за българите мюсюлмани в България – статии, етнографски филм, документален филм.

Идеята е да се представят и интерпретират образите на „българи мюсюлмани /мохамедани / помаци“ [621], конструирани в събеседване с локални общности в различни региони на България, между които и Родопите – от една страна, а от друга – в събеседване вътре в авторски екипи, както и с изследователи, публични личности, представители на различни равнища на власт. Наблюденията показват динамика в описанията и преходи в говоренето, които обхващат широка палитра, условно ограничена от „познатото друго“ до „екзотичното“.

Защо тази тема? През последните няколко години работих по подготовката на текстове, които засягаха описание на общности с културни специфики в България или се отнасяха до т. нар. преди две десетилетия „погранични региони“, които днес се реконструират в рамките на новото пространство Европейски съюз. Работата като изследване, описание и представяне на локални случаи, на локални и регионални култури, разбирани като начини на живот, ме срещна с множество събеседници. Това са събеседници, водещи в конкретното познание (в случая българи мюсюлмани), и професионалисти от разнообразни сфери, част от авторски екипи.

Как се изгражда представата за „различните“ от нас, тези, за които говорим, пишем, създаваме разнообразни текстове за културните различия?

Моята цел е да споделя наблюдения и впечатления от проведените събеседвания с българи мюсюлмани, от една страна, а от друга – от разговорите с професионалисти в сферата на публичното говорене, посредници между познанието и неговото разпространение. В текста няма да се спирам на проблематиката за културните различия в сферата на политическото, за тяхното инструментализиране, независимо че темата на конференцията, както и моето заглавие се проектират точно в политическото говорене и управление. Създаването на текстове и тяхното разпространение е част от публично говорене, което се свързва със създаване на образи, на колективни идентичности, или отразява и дава публичност на процеси по изграждане на колективни идентичности. Друг е въпросът доколко тези изграждани идентичности – налагани като промяна на именната система на няколко пъти в продължение на век в България например, или опит за насилствена промяна на вероизповедание (Елдъров 2001) въздействат и по какъв начин върху избора на колективна идентичност от страна на отделния човек. В настоящия текст понятието идентичност се възприема и ползва като конструкция в конкретен контекст (Бокова 2000), която се инструментализира. Важно е да се отбележи, че конструирането на идентичности би могло да бъде въпрос на личен избор съобразно конкретната ситуация или да се наложи върху определена общност с използване на разнообразен инструментариум в сферата на политическото[622]. Освен градените и поддържани отношенията между колективни идентичности в сферата на политическото, те се създават, променят, придобиват гъвкавост или се втвърдяват в изказа си и на равнището на всекидневието, в публичната и в частната сфери, колкото и по-трудни за долавяне, измерване и изследване да са цитираните равнища на взаимодействие между индивиди и общности.

По време на дългогодишни теренни изследвания се срещах със събеседници, които представяха себе си във връзка с различни групи съобразно контекста на говорене – моето говорене за изследването, посредниците на срещата, мястото на говорене. Предлагам няколко цитата от събеседвания, които показват ясно динамиката в изграждането на образите, чрез които говорещият създава и предава публично представата за себе си. Говоренето не е резултат от отговор на пряко зададен въпрос „вие какви сте“, а се конструира в процеса на събеседване, на взаимно опознаване между събеседника и изследователя.

Това са кратки откъси от събеседвания с българи мюсюлмани/помаци, както и от събеседвания с мюсюлманин, турчин, християнин, българин, които говорят за „другите“, в случая – българи мюсюлмани. Винаги изпитвам затруднения, когато работя с подобни делитбени критерии, но включването в тази конференция е съгласие за изграждане на деления с идея за задълбочаване на познанието за това как и с какви образи представяме себе си и другите. Коректно е в случая да отбележа, че събеседниците се самоопределят по цитирания начин. Идеята е да покажа изграждането на идентичности като процес, в който има отношения между различни общности и тяхната динамика води до промени в думите и образите на описание.

Най-напред ни водеха помаци, па ни писаха и мохамедани, па ни писаха и направо българи. Па сега вече и ние не знаем какви сме…ми ора сме…Ора на България. (Тетевенско – по теренен материал на Св. Петкова, 1998).

Те са като нас, говорят български, но имат турска вяра (българин християнин, Ивайловградско, 1981).

Тук, в града, правим две погребения – българско и турско (турчин, мюсюлманин, Асеновград, 1998).

Тук сме българи мохамедани, накратко помаци … Имаме роднини там (Гърция), не ги знаем…Помаци сме, както има арменци… Ние сме родопчани…Раждаш се такъв, не избираш какъв да си…

Спазваме религиозни обичаи само по време на мъртвило. Байрям – само малкия със захарни изделия. А мъртвилото е както при дедите ни. За другите празници – като всички…(Родопите, 2012 г.).

Няма да кажа нищо ново, ако споделя, че назоваването „помаци“ не се възприема еднозначно във всеки регион и е въпрос на избор на изследователя да уточни самоназоваването и неговото използване. Често то зависи и от възрастта и поколението на събеседниците. Използването на названието на природен обект, например връх Свобода/съответно Енихан (баба), може да отведе към отношения между хората и мястото, които не са експлицитни, явни. Употребите на различните названия на върха в конкретния случай през 90-те години беше свързано с поколенчески различия. По-възрастното поколение помнеше практиката на поклонение на текето на Енихан баба, което се намира под родопския връх. Средното поколение свързваше върха с наученото в рамките на националната образователна система и други практики, свързани с върха. Десетилетие по-късно названието на върха и текето бяха „въвлечени“ в политически пререкания, които приеха религиозни форми на изказ на християнското и мюсюлманското, изцяло конструирани от две политически партии[623].

Научното говорене и научните издания също оказват влияние върху представите на общностите за историческия опит, значимостта им за съответен регион и на национално равнище като усилват или приглушават отделни елементи, основа за описание на собствения образ. Например изследването на големия български учен Любомир Милетич[624] за разорението на тракийските бежанци е неотменна част от семейната библиотека на наследниците на тракийци (както се самоназовават) и влиянието на изследването отдавна е надхвърлило рамките на научен текст. Подобна е съдбата на изследването на Телбизови[625] за културата и бита на банатските българите сред наследниците на завърналите се от Банат в България в края на 19 в.

Затова и първият пример, който давам, е свързан с продължителна дискусия за името на научна статия в издание, посветено на общности с културна специфика в България. Авторите на една от статиите защищаваха идеята за назоваване на текста „Помаци“ с идеята, че от другата страна на българската граница населението използва това име и то е въведено официално от гръцката държава. Това означавало, според авторите, да експлицираме връзките между помежду им, да заявим историческата общност на групата, другояче казано – да покажем общността от двете страни на границата. Другата част настоявахме за въвеждане на название „Българи мюсюлмани/помаци“ с идея за припознаване на различията в имената, които хората възприемат или не възприемат като самоназоваване. В случая, общността „през границата“ – дали е реалност или е по-скоро научна конструкция – е въпрос на дискусия, защото историческият контекст се променя и следователно се трансформират начините на живот. Предлагам кратък цитат в подкрепа на идеята за невъзможност за еднозначен отговор на въпроса за „общност през граница“ извън конкретен контекст, както и за наличие на многообразие от гледни точки, които е редно да се изследват.

Родителите ни са дошли тука за „по-хубаво“, за по-добра земя. През 1959 г. идват 2 семейства … Не помним „старата история“ на селата там (в Крумовградско). От другата страна на границата има роднини в Гърция, но това знаеха бабите и дядовците… Ние вече нямаме земане – даване… (Родопите, 2012).

Години преди да запиша цитираните думи излезе сборникът със статии, посветен на общности и колективни идентичности в България. Авторите се обединихме около предлаганите заглавия на статии, защото се удържаха принципите на представяне на официалното назоваване, но и на самоназоваванията – в случаите, когато те съществуват.

В много по-късен период по време избухна обществен скандал за определяне на идентичността на децата в средни училища от преподаватели или администрация. Пресата гръмна заради възмутени родители, но така и не се разбра кой и с каква цел „определя“ или, по-точно казано, работи с идентичност от външна гледна точка, в случая – представители на държавата. Случаят остана неясен, но внесе смут и колебания в други сфери, освен образованието. По същото време участвах в проект по изработване на издание за културното многообразие на България. Издателите на книгата бяха притеснени от разразилите се публични питания, отново инструментализирани от политически партии, относно представянето на общностите и названията на статиите. Те пожелаха обединяване на три статии – за „българи, православни“, за „българи, католици“ и за „българи мюсюлмани/помаци“ в обща статия[626]. Според тях, обединяването на статиите в една обща със заглавие „българи“ нямало да предизвика въпроси относно делението на общностите. В случая административният процес по вменяване на идентичност в сферата на средното образование се оказа повод за нивелиране, изтриване на културни специфики и невъзможност за изказ на специфики, които общности по места изграждат във взаимодействие помежду си. Разграниченията, активни в определен контекст, загубиха релевантност заради идеята за голяма общност, в случая – граждани в България с определени права относно публичен изказ или запазване правото на самоопределение в частната сфера. Но идеята на книгата беше именно представяне на културни различия като богатство на култури, които отразяват исторически преживян опит и предлагат съвременни форми на културни практики и взаимодействия.

Следващият пример е показателен за възприемането на общностите, в случая – на българите мюсюлмани. Авторски колектив издирвахме подходящи фотоси за илюстрация на съвременния начин на живот на общности с културна специфика. В центъра на с. Могилица има композиция от предмети от дърво в голям мащаб, която показва връзката на селището и на съседните селища с уменията за изработка на предмети от дърво, част от културната технология на региона, запазена и развивана днес. Тази снимка не привлече погледа на издатели и редактори като илюстрация към статията за българите мюсюлмани. Вниманието им беше насочено към визуален материал от село Рибново[627], Благоевградско, което – заявявам смело – се преекспонира в публичното пространство – преди десетилетие като „село пазител на традиция“, особено във връзка със сватбения ритуал по изписване на лицето на младоженка, в последните години – с политически действия от страна на кмета. Визуалният материал привлече вниманието, защото изобилства с кадри – моменти от „застинала култура“, традиция в пълния ѝ блясък – според разбирания за „автентичност“…Снимка в едър план на младоженка с изписано лице, нареден в двор на къща дар от родителите на младоженката: безброй тъкани, които се многоцветни, ярки…Появиха се и снимки от петъчния пазар в гр. Тетевен – жени в ярки цветове, които идват от съседните села на седмичния пазар…

От една страна, действително е трудно да визуализираш културно многообразие, то е преживяване, свързано с конкретно време и място. Портретна снимка на човек без уточнения не винаги дава информация за идентичностите, с които се обвързва фотографираният. От друга страна обаче, налагането на конкретни образи като „емблема на традиция“ схематизира и води до обедняване на многообразието. Оттук следва малката стъпка до налагане на образ на общност, която пази традиция, свързана е с миналото. А това вече е екзотика, нещо, което не се среща, запазено на малко места, „късче минало“ и знак за автентичен живот! Села в България нееднократно са обявявани за „резерват на традицията“. В публичното пространство се правят опити и за „откриване“ на общности, които пазят начините на живот от миналото. Затова и постепенно се налага и се възприема в по-широка среда представата за българите мюсюлмани/помаците като общност с традиция, която е ценна като „екзотика“. Но става дума само за няколко села, които са пазители на традицията, като Рибново например. Сякаш къс отминало време е застинало и се вмества в съвремието. Екзотичното е ценно с това, че е знак на нещо отминало и затова трябва не просто да го опазваме, а да го съхраняваме. С налагането на знак за „автентичност“ ние сме на път да превърнем места, празници, събития в музеен експонат на открито, ценен сам по себе си и на дистанция във времето от нас самите – тези, които произвеждаме и налагаме знаците за ценно и непреходно.

Всичко това показва трайно присъствие в българската култура на изграждането и възприемането на различията като ценност, свързана с традиция, с някакво минало, проектирано назад във времето… Традицията се очаква да покаже връзка с предците и се мисли като субстанция, същност – конкретен факт, празник, дреха, които не се променят във времето. Днес традицията, мислена като част от изпълнителските дейности, е отражение на представите за „автентичен фолклор“ от времето на художествената самодейност, развивана като културни политики в рамките на социализма. По време на социализма се създават обреди и ритуали по подобие на „древните времена“, но „изчистени“ от религиозни влияния според идеологическите изисквания и указания на централната власт.

Последния пример преживях през зимата на 2012 г. При пътуване към регион в Родопите попитах спътник, общински администратор откъде са преселниците в няколко села в региона. Отговорът беше „В това село са турци от Кърджалийско, но в другото по-добре те да си кажат…“ Неясният отговор всъщност дава много точна информация, става дума за помаци/българи мюсюлмани.

Отказ от назоваване на общността или търсене на екзотичното най-често съпътстват говоренето за българите мюсюлмани от страна на хора, които не винаги имат пряк контакт, имат опит от съвместно живеене с „културни различия“. Често задавани въпроси от страна на медии насочват към откриване на екзотичното – коя общност спазва най-много традициите си, кое от връзките с предците е уникалното за всяка общност, как поддържат вярност към традицията, има ли любопитни неща за споделяне…Непознатото, но като любопитно, екзотично е водещо в представяне на другите, различните. Така се прави опит за класация на общности по различия, за да се избяга, вероятно, от хомогенизирания начин на живот…или поради схеми на деление, добре усвоени и активизирани с лекота. Сигурна съм, че журналистите, които задават подобни въпроси, никога не са правили опит да дадат отговор, като мислят за себе си…иначе не биха поставили въпросите по този начин.

И накрая, вместо заключение, трябва да отбележа, че проблемът за различието не е нов, но неговият прочит в съвременността е специфичен (Wieviorka, Ohana 2000; Wieviorka 2001; Gossiaux 2001). Едната интерпретация е есенциалистка, изследва и създава различието като същност, а подобно мислене ни отвежда към модерни форми на дискриминация. Другата се базира на идеята за инструментализация на различието и акцентира върху неговото създаване и конструиране, както и върху практиките, които го поддържат в пространството и във времето.

Различието е методологически въпрос и засяга гледната точка на антрополозите днес (Kilani 1998; Geerz 1996; Clifford 1996), от една страна. От друга страна, това е и политически въпрос – как обществото отстоява своето единство и същевременно гарантира разнообразието на култури (Touraine 2001:292).

Затова различията могат да се интерпретират по различен начин в зависимост от контекста на създаване и представяне – като богатство от култури, когато говорим за детски фолклорен фестивал например. Или като разделител, неочакван и труден за възприемане от деца, когато културните специфики се обявяват публично от министър[628] като важни за детски фолклорен фестивал.

Завършвам с друг цитат на събеседник, който ме въвеждаше в среда на предприемачи в голям град:

Това е колега (член на сдружение на бизнесмени в град), който е помак. Вие нали се интересувате и от тях?

Литература

Бокова И., Ганева-Райчева В. „Културно многообразие на България“, Пловдив, 2012

Госийо Ж.-Фр., Власт и етнос на Балканите, С., 2004

Елдъров Св., Българската православна църква и българите мюсюлмани 1878-1944. – В: История на мюсюлманската култура по българските земи. Съдбата на мюсюлманските общности на Балканите, т.7., С., 2001

Милетич Л., Разорението на тракийските българи през 1913 г., С., 2003

Телбизови К. и Векова-Телбизова М., Традиционен бит и култура на банатските българи, СбНУ, т. 51, 1963

Clifford J., Malaise dans la culture: l’ethnographie, la litterature et l’art au XX siecles. Paris, 1996

Gossiaux, J.-Fr., Les logiques antimétisses de l’ethnicité: le paradigme multinational. – In: J. L. Bonniol (sous dir.). Paradoxe du Métissage, Paris, 2001

Geertz Cl., Ici et là – bas. L’anthropologue comme auteur, Paris, 1996

Kilani, M., L’invention de l’Autre, Lausanne, 1998

Tourraine, A., Une société fragmentée, Paris, 1996

Wieviorka, M., J. Ohana (dirs.), La différence culturelle. Une reformulation des débats, Paris, 2001

Wieviorka, M., La différence, Paris, 2002

Текстът е публикуван за пръв път в „Помаците – версии за

произход и съвременна идентичност“, НБУ, София 2013

Ирена Бокова е доцент по културна антропология, доктор, преподавател в департамент „Антропология“ в НБУ. Преподава в програми по антропология, политически науки на български и на френски език, в магистърски програми по туризъм, кино и телевизия. Осъществява теренни изследвания по проблемите на града, културните наследства, културните политики, мобилността, колективните идентичности. Автор е на монографско изследване, студии и статии, публикувани на български и чужди езици.

Коментари (1)

- 24-04-2014|Самолет 005

Различностите и идентичностите биват ползвани с някаква цел – както за добро, така и за лошо. Въпросът е кога биваме подбуждани да ги ползваме за лошо…

Увод към „Задочни репортажи“

Автор: Георги Марков

Две противоположни желания са ме съпровождали през целия ми път, откакто преди шест години видях за последен път слънчевия гръб на Витоша, до тук, където сега прозорецът ми гледа в тиха лондонска улица. Едното е желанието да забравя всичко, което е било преди – и добро, и лошо. Да захвърля миналото като тежък и ненужен товар, да отсека твърдо и с един замах 40 години от живота си, за да започна от някакво ново начало. Не нова глава, а напълно нова книга, на нов език и с ново съдържание. Винаги ме е привличала идеята за пълното прераждане, което може би е присъщо или на много страдалите, или на много грешилите. Това желание ми казва: „Какъв смисъл имаше да напускаш България, ако ще продължаваш да живееш с това, което е останало зад гърба ти, ако ще заселваш бъдещето с призраците от миналото, ако волните ти и неволни сравнения превърнат настоящия ти живот в литургия за предишния? Ако ще се отдаваш на сантиментални преувеличения по отдавна-отдавна отминала красота, ако ще дириш оправдание на всичко сегашно и бъдещо в миналото?“ Това желание ми повтаря Гьотевата мисъл, че моята родина е там, където ми е най-добре, и ме тласка да се движа из нови страни, да срещам нови хора, да уча нов език, да се опитвам да мисля и живея по нов начин.

А другото желание е това на момчето от приказката за цар Траян с козите уши. Това е трудно удържимият, почти болезнен порив на човек да се изприкаже, да изговори докрай всичко, което годините са натрупали у него, да го излее навън, сякаш то го души, защото принудително е стояло вътре. Желание, което ми казва, че миналото е по-реално от настоящето, защото в него съм се родил и чрез него съм познал себе си, че то е неделима част от тялото и духа, че макар и в друг свят, аз все още непокътнато съм си там – край Витоша, И всичко там е по-живо, по-звучно, по-цветно от това, което е тук, около мен. Желание, което ми заповядва да не отстъпвам моята България на онези случайните хора, които случайно са се родили в нея, случайно живеят там и случайно ще си отидат, защото нито я познават, нито я обичат, нито ги е грижа за нея, защото са слепи и прости слуги на чужда воля и чужда страна. Желание, което ми повелява, че има смисъл да съм тук само ако продължавам да бъда там, че имам привилегията и задължението да разкажа за онзи живот – такъв, какъвто е. Това желание ми сочи умъртвената България, представена от безличието на официалните писания на режима и от отчайващата посредственост на тези, които говорят от нейно име. Както и фалшивата България, представена от неграмотността и пренебрежението на чуждите писания. Всеки път зад нарисуваната картина на безлично съществуване, на лишено от събития съвременно историческо живуркане, зад провинциалното спокойствие на гоголевска заддунайска съветска губерния съзнанието ми протестиращо вижда освен хлестаковци и градоначалници, хора и събития, въплътили по ярък, библейски начин характера на времето, несравнимо по-богати и по-многоцветни от ония, които чуждият господар е поставил на социалистическата витрина.

Това желание ме заклева да разкажа каквото знам, така както е било, за да знае светът, че България не е само красива курортна страна, износ на домати и грозде, суверенна република без никакъв суверенитет, народна демокрация без никаква демокрация, безличен обществен живот, скован от тежка полицейщина, безлично покорство, пропито от древната мъдрост „Срещу ръжен не се рита“, безлична литература и осакатено изкуство. България, за която аз искам да разкажа, е страна на нестихващо кипене, страна, където жестове и думи са много-измерими, където всичко е съпровождано от своето отрицание, където сила и слабост, любов и омраза, мъдрост и глупост, смелост и страх вървят заедно – отричайки и утвърждавайки се едно друго. Под привидно спокойната повърхност на българското море върви силно и постоянно течение от конфликти, които откликват на най-важните въпроси на нашето време и обхващат всичко – философия, политика, морал, религия. Когато аз неволно сравнявам живота на един обикновен западен гражданин с живота на един обикновен българин, струва ми се, че разликата е толкова голяма, че животът на първия може да се представи с проста детска рисунка, докато животът на българина днес е главозамайваща плетеница от символи, абстракции и натура. Ние сме подложени на въздействието на далеч повече фактори и сили, отколкото западният гражданин може да си въобрази. Ако западният гражданин се стреми да спечели колкото може повече, нашият главен инстинкт е да не загубим и това, което ни е останало.

Днес ние, българите, сме богатият пример за съществуване под похлупак, който не можем да повдигнем, и вече не вярваме, че някой друг може. Ние не вярваме нито в хартата на ООН, нито в международната дипломация и политика, нито в хуманните намерения, нито в сантименталните съчувствия. Ние сме примерът на съществуване без право на избор и понякога се учудваме, че и така може, че и така са съществува, въпреки съзнанието, че сме обречените човеци, чиито сенки са зазидани в стените на нашия затвор. Животът под похлупака няма хоризонтално измерение. Всичко е разположено по вертикална стълба с две посоки – нагоре и надолу. По тази стълба се разиграва безспирен карнавал на властта на човека над човека, върви манифестация от катерене, бутане, удряне и блъскане, на стремглаво изкачване и на насилствено слизане. По тази стълба се плетат заговори, водят се сражения, прегрупират се сили, разпалват се амбиции и първични инстинкти и се гаси всеки пламък на благородство и достойнство. И неспирният лозунг, който милиони високоговорители крещят, е, че всеки се бори за щастието на другите. Всички думи, произнесени под похлупака, непрестанно менят съдържанието си. Лъжа и истина разменят своите стойности с честотата на променливия ток. Ние имаме държавници, които нямат държава, личности, които нямат лица, политици, които нямат политика, магазини, в които не се продава нищо, писатели, които не пишат, избори, в които няма избор, съд, който сам е осъден, кражби, които се наричат привилегии, и привилегии, които се наричат кражби, мачове, за които резултатът се знае, преди да са започнали, и престъпления, които са разкрити, преди да са извършени. Линията на нашето развитие е най-невероятният лабиринт. Ако днес вие сте герой, утре може да сте предател, вдругиден могат да ви обесят, а още по-вдругиден – да ви реабилитират и издигнат паметник. Всеки по стълбата може да върши всичко, което му дойде на ума, без никаква отговорност, но с едно-единствено оправдание – че го е сторил за партията. Под похлупака на партията – това е най-реалното и същевременно най-имагинерно понятие. Реално, защото всеки усеща натиска ѝ като силно увеличено атмосферно налягане. Имагинерно, защото никой не е видял лицето ѝ. Затова днес ние сме много повече герои на Кафка, отколкото на дядо Вазов. Макиавели ни е толкова понятен, колкото и Ботев, а театърът на абсурда – това е всекидневният ни живот. Ако за всички хора по света Макбет, крал Лир и Ричард Трети са герои от театралната сцена, у нас, в България, те са гражданите, с които живеем и които взимат най-дейно участие в нашия живот. По софийските улици вие можете да срещнете другаря Калигула, следван на почетно разстояние от другарите Талейран и Фуше, а Остап Бендер наистина командва парада. Ние нямаме настояще, а само минало, което е ужасно, и бъдеще, което е прекрасно. Ако мнозина западни граждани прекарват живота си в продължително общение с кучета и котки, ние живеем в най-тесен контакт с хора, в пълна взаимозависимост, ние съществуваме чрез другите и другите съществуват чрез нас, всеки е срещу всеки и всеки е с всеки, защото така повелява законът на оцеляването. В тази невероятно тясна близост ние чувстваме топлината на телата си, най-леките тръпки, най-недоловимите движения, свикнахме да четем по лицата си и можем да разговаряме с часове, без да кажем дума. А нашите часове са по-дълги от западните, защото съдържат едно огромно и постоянно очакване. Нашите нощи са по-богати, защото освен с мрак ни даряват и с безсъние. Ако западният гражданин познава множество нюанси на седемте цвята на дъгата, ние познаваме великолепно двата най-конфликтни цвята – черното и бялото – във всичките им преходи.

И затова, когато западните революционерчета крещят за коренна промяна на света, за бъдещ щастлив живот при социализма или комунизма, ние искаме да им кажем: „Елате при нас, под похлупака, елате и живейте вашия щастлив живот!“ Те не знаят съдържанието на думите, които бръщолевят, и се опияняват от инфантилните си фантазии. Ние знаем това съдържание. Платили сме най-висока цена, за да го научим. Ние сме видели как зад красивите лозунги на революцията вървят гладни за власт големи и малки акули, видели сме как първата линия на идеалистите неизбежно се подменя от банда безогледни властолюбци, алчни диктатори, агенти на чужда държава, които, веднъж докопали властта, създават най-потисническата полицейска държава и връщат духовното развитие на народа си поне с няколко века назад. Видели сме как изчезват личностите, как се унищожава човешката индивидуалност, как се корумпира духовен живот на цял народ, за да се сведе до безропотно стадо. Видели сме много от тези най-унижаващи човешкото достойнство манифестации, където нормални хора трябва да аплодират някакъв жалък нещастник, който се е самообявил за полубог и има маха снизходително от висините на своята полицейска недостъпност. Видели сме, че единствената цел в живота на тези другари е да държат със зъби и нокти властта, единствените им интереси са тези на собственото им грандоманско съществувание, единственото щастие, за което се борят, е тяхното собствено щастие и единствената служба, която имат, е да служат на чуждата държава – собственик на похлупака. Те си спомнят, че са българи, или пък забравят, че са българи според текущите нареждания на чуждото външно министерство, което ги е назначило. Те са толкова големи патриоти, че на няколко пъти, попаднали в хаос и безизходица, молят господарите си официално да присъединят България и да я превърнат в поредната губерния.

Но не само за тях искам да говоря. Те са едната страна на медала. Другата е тази, заради която трябва да се пише. Взирайки се назад, виждам време, претъпкано от образи и събития. Стотици лица на обикновени българи, с които ме срещна инженерската ми професия и дълговременният ми престой по болници и санаториуми. Стотици лица на писатели, актьори, режисьори, общественици, генерали, министри, висши партийни секретари – горният слой на обществото, където ме заведе писателската ми кариера. Бях облагодетелстван от съдбата да срещна и да работя с богати и интересни личности, които въпреки разяждащата посредственост на режим и атмосфера успяваха да съхранят себе си. Присъствах на силни явления, където грозотата на епохата се разсичаше от красиви жестове на отделни хора. Можах да наблюдавам вън от себе си и в себе си сложната двойственост на човешките ни отношения, които диалектиката на времето усложни още повече, като че ли ние сме преходното поколение, след което всичко ще се изясни и на земята ще настъпи или раят, или адът.

Пред мен са тъжните очи на бай Иван Матричаря, който казваше: „Когато те боли, започни да правиш нещо с ръцете си, опитай се да създаваш нещо – и ще ти мине.“ Още чувам алтовия глас на Юлия, която ми повтаря: „Това, че някой е подлец и отрепка, не е основание и ние да постъпваме така!“ Виждам лицата на студентите от бригадата при Мальовица, когато ме питаха: „Как съчетавате убежденията си с привилегиите, които ползувате?“ И сатиричното лице на Радой:

„Човек за човека е брат – разбра ли бе, гад!“ И налудното изражение на бившия старши лейтенант Б., който плачеше пред мен: „Ти убивал ли си вързан човек? Какво знаеш ти!“ И Христо, който казваше, че единственият начин да се противопоставиш е като при всеки повод обявяваш публично позицията си… И срещата с момичетата-проститутки, събрани за морален разговор в Дирекцията на милицията: „Че то тялото, другарю, не е най-важното, нали?“… И среднощната „Шуми Марица“, пята за Вълко Червенков… И разтрепераният глас на бай Косьо Кисимов: „Защо не пишете за майка България, брей!“…

Преди да напусна България, трябваше да изгоря дневниците си, водени в продължение на 15 години, но много неща са останали в главата ми свежи и ясни, като че ли са се случили вчера. Подчинявайки се на второто си желание, аз ще се опитам да разкажа за всичко това, защото един ден някому може да е нужно моето свидетелстване.

Георги Марков е български писател, драматург и журналист, направил България печално известна по света със смъртта си в Лондон от така наречения „български чадър“.

Коментари (5)

- 24-04-2014|Златко

Време е малко по малко да започваме да се пробуждаме, да откриваме отново нещата, които сме загърбили, забравили, изтикали назад, зачеркнали. Не толкова от злоба или безпросветност, колкото от чиста човешка умора и нежелание за подновена конфронтация с нещата, които ни преследват в среднощните кошмари. И не толкова, защото тепърва ще правим от себе си герои или борци за правдини и човещини, колкото защото – и това го знаем всички – просто дължим на децата си един по-добър шанс от оня, който беше даден на самите нас.

Никога не е късно. Никога…

- 25-04-2014|И това е коментар

Ох, хер Енев! С мировата скръб ли разговаряш – като прозорливия Торгул, моя сляп звездоброец? Или с онова дете в Гората на ягодите, които никога няма да намери? Питам сериозно, защото напоследък чувам отговори, които не съм предизвикал. Знам, че са на онези, които отрупах с най-високи почести, за да си затварят очите за греховете ми. Но, и така не стана.

Утре заминавам за три седмици в… Там няма Интернет, затова ще ти пиша къде, когато се върна. Сигурен съм, че няма да ти липсвам.

С кански поздрав,

Чингиз

- 25-04-2014|Златко

Ок, Ок. Виждам вече, че от остри забележки полза няма, та ще полагам повече усилия да не реагирам на нещата, с които евентуално не съм съгласен. Да видим дали така ще потръгне по-добре. Във всеки случай Георги Марков се оказва неподозирано силен за мен, някои от нещата му дори ме карат – на тая не съвсем комсомолска възраст – да виждам партийния секретар в себе си, който се напъва да внася ред там, където от него по принцип нужда няма. Така че, да се надяваме, с времето съжителството ни тук ще става по-лесно.

Да се надяваме, викам…

- 26-04-2014|Ясен

И аз зачетох „репортажите“ вчера (благодаря, Златко, за линка) и след няколко часа си дадох сметка, че същата тази пропагандна машина, за която така подробно говори Георги Марков, хитро ни насочи изцяло към драмата около убийството му, така че ние забравихме да прочетем това, заради което са го убили.

След стотина страници съм вече убеден, че нищо не се е променило в душите на тези „дребни човечета, на които им е дадена малко власт“. Нещо повече – те вече оставиха няколко поколения от дребни човечета с малко(или повечко, според случая) власт след себе си Комунизмът не си е отивал въобще, защото никой не го е гонил.

Само го наричат другояче. И изобщо нямам предвид само партията-майка в случая.

Дадоха ни паспорти не за друго, а за да не им пречим да експлоатират (меко казано, за да не употребявам цинизми) останалите.

- 26-04-2014|Гост

Истината е на една крачка, само да посегнеш, ще намериш просвет извътре си. Не случайно, а по стар навик четях едновременно „Ти си следващият“ на Любомир Левчев, „Дневникът…“ на Борис Делчев и спомени и есета от Петер Юхас. Унгарският приятел на родната ни литература казва проникновени слова за Атанас Далчев, с когото са имали и много близки лични отношения. Левчев, винаги верен на себе си, след превъртането си в ортодоксален вярващ от партиец атеист, дори сближил се с отвъдокеански производители на мерена реч, но и некриещи интимните си ориентации, с цялата си рутинна гъвкавост– псевдоатракциони от пършасалия рафт на отдел“Хватки и чалъми“, спретва на опустялата си читателска арена бледо подобие на перш с неумели опити за еквилибристика, но поне убеждава проникновения читател, че „дълго можеш да мамиш човек, но никога няма да го излъжеш“. И в откровенията на Борис Делчев при обрисуване атмосферата на старата „Хавана“, сборище през 60-те на бохеми и волнословци, четем щрихов портрет на Павел Вежинов с умните му кратки включвания в разговорите, но никога не заемал позиция, камо ли пък да защити някого си от нападки. Там някъде сам Павел Вежинов заявява в интервюта, че „мразел опашките“, а и как се е изпуснал да спомене, че не може да си представи да пише и да не го публикуват, а след това да не му платят, що за течове в писател, изявен соцреалист…

Като концепция свестните у нас бяха повече от наясно от кибиците в кафенето на СБП, но Джери, ех, този неповторим Георги Марков, дето и при изнесени напред ръце от десет сантима вади нокаутирващ ъпъркът(стар пандизчия боксьор, не рутиниран наш критик, така определя писателя след прочитането му изцяло…), след миговия портрет на „вожда“ Георги Димитров(Гош`е Тарабата), посетил любимото читалище на писателя в Княжево, където разнесъл воня на мастика из коридорите и подтиснат от сковаваща пахмела, надумал куп глупости, тъкмо той в две изречения обхваща истинската същност на тогавашните ни класици– Павел Вежинов и Божидар Божилов още преди обяд сядат в ресторанта на клуба на журналистите и в големи чаши погват надпревара с вносен коняк, а пердетата на прозорците с изглед към улицата, естествено, спуснати… Дори и когато Георги Марков премълчава, цялостният контекст на творбите му създава онзи фон, от който ехти крещяща тишина, онова голямо „Подземно бучене“, с което е онасловил и една от книгите си.

Ще си позволя само една бегла съпоставка. Когато прочетох недовършената му работа за онова срутване на покривна конструкция, неволно се сетих за „Остров Сахалин“ на Антон Павлович Чехов– колко много трябва да знае от първа ръка(снемане от натура) авторът, преди да посегне към перото.

Препрочит на предходните майстори и почит спрямо тях, както се радваме на искрящо старо вино.

Броди

П. П. А по повод откровенията на Златко Енев ще припомня стих от „Конете на Ахил“ на Константинос Кавафис:“Вас, дето нито старост, нито смърт причаква, ви мъчат временни премеждия…“(Превод–Ат. Далчев, Ал. Муратов)

Майските събития и ДС

Автор: Мария Дерменджиева

През тази година се навършват 25 години от вътрешнопартийния преврат, извършен на 10 ноември 1989 г., с който формално се поставя началото на българския преход към демокрация, а също така и от бурните, понякога драматични събития от месеците, предшествали този акт.

Протестните акции на турското малцинство от януари–май 1989 г, издигащи искания за връщане на рождените им имена и гарантиране на правата и свободите им, са част от тези събития. За тях в архива на бившата Държавна сигурност е съхранено значително документално наследство, немалка част от което вече е публикувано в различни документални сборници. Публикувани са документи по темата и от архива на Политбюро на ЦК на БКП, в интернет е достъпен архивът на журналистката от радио „Свободна Европа“ Румяна Узунова, както и редица други свидетелства и спомени на преки участници в гладните стачки и демонстрациите.

За безпристрастната и неполитизирана оценка на тези събития вероятно още е рано. Това се доказва и от поляризираните мнения, които са се оформили по отношение на въпроси като например кои са подбудителите и организаторите на протестните акции на турците, какво е въздействието на тогавашните току-що създадени неформални организации върху турската общност, каква е ролята на неформалните турски сдружения във формиращата се демократична опозиция, до каква степен са успешни мерките на репресивните органи на Държана сигурност и МВР за противодействие…

Настоящата публикация няма за цел да подкрепи една или друга теза, а да осветли на базата на неотдавна разкрити документи от архива на Държавна сигурност някои епизоди от онези бурни месеци преди точно 25 години, за да подпомогне изследователите в търсенето на отговори на горните въпроси.

„Обстановката сред лицата, възстановили българските си имена,

отразени в сведенията от териториалните поделения“ за конкретен период – това е едно от най-често срещаните заглавия на справките, запазени в архива на Държавна сигурност от 1988-1989 г. Ето някои характерни моменти за тази „обстановка“ за периода 24-31 март 1989 г. (АМВР, ф.1. оп. 11а, а. е. 743, л.116-122)

„Получената в ЦИОУ информация съдържа крайно противоречиви оценки за настроенията и поведението на лицата от тези среди – от изолирани констатации за „уталожване“ на изселническите страсти, внушено разочарование от турската действителност и нежелание дори да се участва в разговори за изселване до сигнали за сложна, криеща тревожни симптоми обстановка, в която зад външното спокойствие се долавя напрежение, динамизъм в негативните настроения, потенциални предпоставки за нови усложнения.“

В Разградска област се отчита изменение в обстановката, негативните настроения пряко се отразяват върху трудовия ритъм, наблюдава се объркване и безпокойство. Обещанията в речта на турския държавен глава Тургут Йозал от 26 март „се тълкуват наивно, лековерно, в селските райони се е формирало мнение, че едва ли не предстои създаването на турска автономна област с център Разград, обсъждал се дори вариант за ръководител, подходящ да оглави републиката.

Във вътрешнополитически аспект тема номер едно в коментарите и вълненията остава дейността на „Дружеството“ [Независимото дружество за защита правата на човека]. Личността Петър Манолов се превръща в своеобразен идол – „българският Йозал“, „баща и майка на преименуваните“, „Христос-спасител“ и пр. Контактите с Пловдив [където живее Манолов] не са пресечени. Пловдивските функционери продължават да дават насоки за противодействие на мерките, взети от органите на МВР. Лидерите от Дулово и близките им стават все по-дръзки. Предприеха кампания за широко разгласяване на „противозаконните мерки“ по отношение членовете на т. нар. „турско крило“.

Във Варненска област „по-голямата част от населението с възстановени имена“ не крие надеждите си за демократизиране на реда за задгранични пътувания. В ОУ на МВР-Шумен има „данни за започнало разцепление в „мюсюлманското крило на дружеството“. Активни членове от Шуменския регион са проучили възможностите да се отделят и изградят организация с по-ясна и конкретна програма за действие. Провеждат се срещи с крайни националисти от общините Дулово и Хитрино.“

В Хасковска област „се отчита скрито напрежение, противоречиви и лабилни настроения в по-голямата част от това население…“

В Бургаска област „независимо от наличието на трезвомислещи и лоялно настроени лица, преобладаващото мнозинство се вълнува от проблемите“ и ако властите отстъпят и разрешат изселване на мюсюлманското население, „ще надделее стадното чувство и малцина ще останат.“

От анализа на постъпилите данни се прави изводът, че „обстановката се владее“. Налице са и прогнози. „С оглед динамичността и комплицираността ѝ [на обстановката] в някои райони се налагат екстрени, изпреварващи събитията мерки. След последните изявления на Йозал, а и в навечерието на Парижкия форум може да се очаква ново ескалиране на изселническите и националистически настроения и всяко отслабване на бдителността да провокира непредвидени прояви на дързост.“ Не се изключват и саботажи. „Интересът към Дружеството, Профсъюз „Подкрепа“, Лигата [Демократичната лига за защита правата на човека] и др. неформални структури не отзвучава. Има сериозни основания да се очакват нови контакти. Лидерите и функционерите на дружеството последователно се придържат към програмата за ерозиране съзнанието на това население и приобщаването на нови членове. Предприети са опити за организиране на нелегална работа по „турските крила“. Може да се предположи, че „Дружеството“ ще окаже съдействие и ще насърчи създаването на „собствени формални структури“ в тези среди. Най-новите данни от Разград показват активизиране на интелигенцията (предимно лекари) в организационна и подстрекателска дейност. С оглед на това е наложителна ориентация към разкриване, неутрализиране и разобличаване преди всичко на очерталите във всяка формална общност лидери…“ Документът носи датата 3 април 1989 г. и е подписан от началника на Централно информационно-организационно управление ген.-лейт. В. Георгиев.

Между „твърдите“ и „меките“ мерки

Очевидно е, че стремежът на турците към обединяване в неформални структури като начин на изразяване на несъгласие и противодействие на асимилационната политика сериозно тревожи органите на властта. Това не остава незабелязано и от западни наблюдатели, които са цитирани от кореспондента на западногерманската телеграфна агенция в Белград Томас Брай да споделят следното: „Българските власти се страхуват, че посредством обединяването на национално недоволните турци със социално обезкуражените работници и засегнатата интелигенция би могло да се развие едно широко, неконтролируемо политическо движение.“

Този страх е основателен, затова ситуацията се следи изкъсо и денонощно и се взимат разнообразни мерки – от открити действия за неутрализиране и респектиране на очерталите се „лидери“ сред турската общност, през профилактирането на десетки „фанатици“ до комплексни мероприятия за компрометиране, изолиране и разколебаване на вече установени членове на „Дружеството“ и други неформални структури.

Сходни мерки по това време се прилагат и спрямо лидерите и членовете на Независимото дружество за защита правата на човека (НДЗПЧ), „Подкрепа“, „Екогласност“, Клуба за подкрепа на гласността и преустройството в България и „Комитета за защита на религиозните права, свободата на съвестта и духовните ценности“ с председател йеромонах Христофор Събев, чието създаване е обявено на 17 март 1989 г. по радио „Свободна Европа“. Така например е осуетено провеждането на събрание на „Подкрепа“ на 18 март в Стара Загора, като повечето лица, които е трябвало да участват, са „предупредени и възпрепятствани да отидат“ или „допълнително отклонени“. Междувременно се очаквало отложеното за 21 март решение на Районния съд в Пловдив по официалната регистрация на профсъюза. Няколко дни по-рано обаче – на 15 март, органите на ДС не възпрепятстват провеждането на събрание на „софийската група“ на НДЗПЧ, най-вероятно защото вече са имали информация, че ще бъде избрано ново ръководство с председател Румен Воденичаров на мястото на Илия Минев… Това косвено се потвърждава от думите на началника на Шесто управление на ДС – ген. Антон Мусаков, казани на оперативката на ръководството на МВР на 13 март 1989 г.: „Вчера [12 март] трябваше да се проведе събрание на „Дружеството за защита на човешките права“. Събранието трябваше да се проведе в 13 часа в дома на Мариана Златева в София. Събрание не бе допуснато. Единственото лице по предварително съгласуване и по оперативни съображения, което беше допуснато в дома на Мариана Златева, е известният Румен Воденичаров…“

Но да се върнем на опасенията на МВР и ДС от „участието на лица с възстановени имена“ в „независимите“ структури. Отново на оперативка на ръководството на МВР, проведена на 6 март 1989 г., началникът на Второ главно управление на ДС ген. Георги Аначков споделя „във връзка с оперативната обстановка сред лицата с възстановени имена“: „…[тя] чувствително се усложнява главно около по-масовата психоза за присъединяване към съществуващите вече „дружество за човешките права“ и профсъюза „Подкрепа“. Досега са установени около 120 лица, които по различни пътища, по различни канали правят опити да се присъединяват, водени от това, че смятат, че присъединявайки се към тези формирования, давайки гласност за присъединяването си чрез средствата за масова информация на Запад, ще могат по-бързо да си осигурят изселването в Турция чрез пускане на Запад.

Тази обстановка ние я очаквахме. Процесите се развиват по-бързо, отколкото предполагахме, много динамично. Трябва да се отиде на много твърди мерки.

Предлагаме, ако се възприеме това, заедно с ГСУ [Главно следствено управление –ДС] да огледаме инициаторите, организаторите. Засега сме установили 10 лица, които се установяват като подбудители и организатори, евентуално да ги огледаме и да потърсим възможности за предприемане на репресивни действия: водене на следствие, ако имаме основание и съд, към някои от тях да отидем и на принудително заселване по чл. 39. Ако ние не отидем на твърди, категорични мерки, в това число и репресивни действия, няма да съумеем да овладеем обстановката сред тези лица.“ Следват и други изказвания по въпроса, които в мнозинството си подкрепят предложението на ген. Аначков, изказано преди това и от ген. Мусаков. Известен скептицизъм проявява началникът на ГСУ Костадин Коцалиев, според когото „има една дирижирана ескалация на вътрешното напрежение в страната“: „Другарят Мусаков предлага да отидем на репресии към някои лица. Аз съм за това. Но имам чувството, че ако пуснем в ход наказателната репресия, може би и вие ще се принудите да се съгласите с нечие мнение, пак да спрем. Иначе властта отива по дяволите по този начин…“

От този момент нататък оперативки на ръководството на МВР се провеждат всеки понеделник, за да се обсъждат актуални въпроси, да се анализират обобщените данни и да се взимат решения за конкретни действия.

Основен помощник в организацията и координацията на дейността на ръководството на МВР по т. нар. неформали е създаденият с министерска заповед от 16 февруари 1989 г. Щаб за работа по враждебните „независими“ структури с ръководител ген. Антон Мусаков. Щабът разработва основните задачи, насоки и подходи на централните и териториални поделения на МВР срещу гражданските сдружения. За целта към него е изградена информационно-аналитична група, която обработва събраните и незабавно изпратени от централните поделения и областните управления факти и данни във връзка със „структурите“ и справки за оперативната обстановка и реализираните мероприятия по отношение на тях.

Под страха от „масови остри прояви“

Ето например каква информация обобщава Щабът на 19 април 1989 г. въз основа на получени „проверени данни“ относно „опити на ръководители на НПС „Подкрепа“ и „Комитета за религиозни права“ да използват лица с възстановени имена за провеждане на масови остри прояви“. (АМВР, ф. 1, оп. 11а, а. е. 761, л. 27-29)

За какво става дума? Ръководството на профсъюза възнамерявало да действа „за поддържане на постоянно напрежение в страната“, защото само така повече хора щели да станат негови членове. Явно в съответствие с тази цел „по предварителна уговорка с Константин Тренчев“ в дома му пристигнал „Бисер Раданов Рунтов, жител на с. Долно Изворово, Казанлъшка община, с възстановено име, националистически и протурски настроен, осъждан за създаване и участие в нелегална контрареволюционна организация и бягство зад граница.“

(Бисер всъщност е Ибрахим Рунтов. В някои източници фамилията му е изписана „Рунтев“, среща се и с малките имена Ибрям, Ибриям, Юри и Иван. Син е на Рамадан Рунтов от Корница, който напуска селото, за да не го интернират. Още през 70-те години бащата е осъден на шест години лишаване от свобода за противодържавна дейност, от които излежава близо пет. После покрай опита за бягство на сина му Ибрахим изкарва още три години в затвора. В Старозагорския затвор се запознава с Илия Минев, отец Благой Топузлиев, Петър Бояджиев и други политически затворници.)

Преди да посети Тренчев, Ибрахим Рунтов бил уведомил по телефона Петър Бояджиев, че заедно с 30 свои съмишленици са станали членове на дружеството на Петър Манолов.

„Бояджиев го посъветвал да основат филиал на дружеството в Казанлък.“

Рунтов се бил видял и с йеромонах Христофор Събев, който изявил желание заедно с последователите му да се запишат в Комитета за религиозни права. Именно той го насочил да отиде в Стара Загора при Тренчев.

„На срещата е присъствал и Събев. Рунтов съобщил на Тренчев имената на шестима българи-мюсюлмани, готови да обявят гладна стачка в подкрепа на каузата на НПС „Подкрепа“. Обсъждан бил и въпросът за евентуалното създаване на клон на „Независимото дружество за защита правата на човека“ или на НПС в с. Долно Изворово. Събев предложил на Рунтов и съмишлениците му да изградят „мохамедански стачен комитет“, който да организира хиляда души, а по-късно да координира гладна стачка на турците от цялата страна“, чрез която да се предявят „тотални искания“ в защита „интересите“ на лицата с възстановени имена. Този „стачен комитет“ под наименованието „мохамеданска /ислямска/ инициативна група“ трябвало да излезе с декларация, обявяваща съществуването ѝ, след което да се присъедини към „Независимото дружество за защита на правата на човека“. Около 30-50 лица „верни хора“ щели да разпространят този факт из цяла България.

На 15 април било проведено събрание на „групата от Казанлъшкия район“, на което се взело решение тя да се нарича „мюсюлманска инициативна група към Дружеството за защита правата на човека“. В нея членували 23 души и се ръководела от „управително тяло“ в състав от 8 човека с председател Рунтов. Членовете на групата решили да обявят гладна стачка „в знак на солидарност“ с Николай Колев [Босия] и с цел „да спасят“ неговия живот. Рунтов уведомил по телефона Петър Бояджиев за създаването на „Мюсюлманската инициативна група“, продиктувал имената на участниците в нея и разказал за взетото решение.

Тренчев убеждавал Рунтов, че не всички „козове“ на НПС били разиграни, защото имали връзки зад граница и отбелязал възможността веднага да информира радио „Свободна Европа“ за имената и намеренията на лицата от с. Долно Изворово.

Засечени са и други лица с възстановени имена, свързващи се с д-р Тренчев, които го уведомявали за намеренията си да се „присъединят“ към гладната стачка на Николай Колев. Получаваните данни потвърждават тенденцията такива лица да се насочват към НПС „Подкрепа“, откъдето получавали указания за „масова организирана дейност“ с цел изява на недоволство от положението си в България.“

Документът завършва с уверението, че се провеждат „спешни мероприятия за разширяване, проверка на информацията и взимане на мерки за пресичане намеренията и дейността на засечените лица“. Изразите, поставени в кавички вътре в текста, очевидно са цитати от документите, които са получени от местните поделения на ДС и МВР.

И едно пояснения. Николай Колев-Босия, който е член на Независимото дружество и на „Подкрепа“, ден преди насроченото за 18 март събрание на профсъюза е привикан в Районното управление на МВР. Срещу него започва съдебен процес от административен характер, на който присъства само прокурор и съдия. Обвинен е, че не полага обществено-полезен труд. Отхвърлени са твърденията му, че се занимава с литературна дейност, защото нямал диплома за писател. След делото е отведен с белезници до мина Бобов дол и въдворен принудително там за срок от година и 6 месеца без право на обжалване и право на защита. На близките му е отказан достъп до материалите по делото. В знак на протест срещу нарушаването на правата му и извършения срещу него съдебен произвол Николай Колев-Босия обявява на 20 март безсрочна гладна стачка с искане делото му да бъде преразгледано при открити врати с възможност за защита. На 12 април поради влошаване на здравословното му състояние д-р Тренчев чете по радио „Свободна Европа“ Декларация от името на НДЗПЧ, Независимото професионално сдружение на интелектуалците „Подкрепа“ и Комитета за защита на религиозните права, свободата на съвестта и духовните ценности, в която се обявява тяхното решение да обявят протестна щафетна гладна стачка в знак на солидарност със справедливите му искания. Заявява, че са формирани групи от по 5 човека, които ще се сменят всяка седмица, определени са имената на първите, които ще гладуват. От следващо включване на Тренчев по „Свободна Европа“ на 18 април става ясно, че желаещите да се включат в щафетната гладна стачка стават все повече и повече, сред тях и много български турци.

На 20 април Николай Колев-Босия прекратява безсрочната си гладна стачка, а заедно с него и поддръжниците му, след като органите на правораздаването го освобождават от принудителното заселване и връщат делото за преразглеждане. Пускането в ход на наказателната репресия, както казва Коцалиев, се оказва рисковано. Обединените усилия постигат успех.

Профилактика, или кой кого манипулира

В това време обаче органите на Държавна сигурност съвсем не бездействат, а продължават с „меките“ мерки.

На същия 19 април, от когато датира цитираната по-горе информация за посещението на Рунтов при Тренчев, началникът на ОУ на МВР-Хасково полковник Красимир Саманджиев, бивш заместник-началник на ВГУ-ДС и дългогодишен ръководител на турския му отдел, изпраща телеграма до вътрешния министър Георги Танев. Ще цитирам пълния ѝ текст (при запазване на оригиналния правопис), защото е твърде любопитна.

„Днес, 19. 04. 1989 г. от 16 до 17 часа в кабинета на началник общинското управление на МВР в Стара Загора проведох разговор с д-р К. Тренчев (обект „Председател“ по ГДОР „Синдикат“) във връзка с включването на 6 лица с възстановени имена в щафетната гладна стачка [според информацията на Щаба Рунтов съобщава имената им на Тренчев, когато се срещат].

Д-р Тренчев обясни, че в последно време лицата с възстановени имена са имали голямо желание да се включат както в НДЗПЧ, така и в Комитета за защита на религиозните права от гр. Велико Търново. Последните обаче, мотивирайки се с несъвместимостта между християнство и мюсюлманската религия, им отказали.

Сподели, че той, Петър Манолов и Христофор Събев са обсъждали въпроса за включването на лица с възстановени имена в техните дружества и са търсели начини да ги изолират. Изхождайки обаче от демократичната платформа на трите сдружения, все още не били намерили най-удобния начин за това, защото в противен случай можело да ги обвинят в дискриминация.

Говорихме за вредните последици, които биха настъпили, както за техните дружества, така и за страната, от действията им по отношение на лицата с възстановени имена. Постигната бе договореност и д-р Тренчев обеща да не приемат в НПС лица от горната категория и да внуши същото на П. Манолов и Христофор Събев. Първоначално говореше, че ще може да задържи в изолация лицата с възстановени имена до 2 седмици, но в последствие даде съгласието си за постоянно и пълно дистанциране от тях. Допълни, че ще се консултират с П. Манолов и Хр. Събев относно начините за изолирането и неприемането на лица с възстановени имена и в трите дружества.

Основа на водения разговор по горната тема и постигнатата договореност бе патриотизма. По повод на обявената щафетна гладна стачка д-р Тренчев декларира, че тя ще продължи, докато се реши въпроса с преразглеждане делото на Николай Колев.

Уведомих го, че Н. Колев ще бъде в Стара Загора и вероятно във връзка с влошеното му здравословно състояние случаят ще бъде преразгледан. Д-р Тренчев прие молбата ми да въздействува върху Колев за по-бързото възстановяване на здравето и включването му в обществено полезен труд.

Д-р Тренчев постави въпроса за изпратената му покана за участие в Колоквиума на Фондация „Бъдеще“ във Франция. Обясни, че изпратената му покана е факт, известен на цяла Европа, и е ясно кой и къде я е задържал. Според него това обстоятелство щяло да предизвика нова вълна от протести за ограничителните действия на властите в НРБ.

Разговора бе приет от Тренчев като положителен диалог, в който намерихме взаимно приемливо решение относно лицата с възстановени имена. Считам, че той постигна желания резултат, тъй като се водеше на патриотична основа и на базата на взаимното зачитане и доверие.

Уговорихме се в края на следващата седмица отново да се срещнем и разговаряме относно начините за трайното изключване на лицата с възстановени имена от НПС.

Същевременно пролича неотстъпчивостта му по отношение дейността на НПС, за която подготвят разширена програма и желаят да отидат на диалог с различни институции у нас.

Разговора е записан и при необходимост може да ви изпратим стенограма.

Оперативният контрол установи, че след разговора обекта се е прибрал в домът си и веднага се е обадил на П. Манолов в Пловдив. Уведомил го е за разговора си с мен, и че трябва да се промени отношението към преименуваните, като не ги допускат поне две седмици до себе си.

Началник областно управление МВР Хасково полковник Саманджиев“.

Най-силното нещо е „етническата карта“

Всякакъв коментар или изводи от съдържанието на тази телеграма биха били прибързани, защото не е лесно да се обосноват. Щеше да е интересно да се чуе записът от разговора между Тренчев и Саманджиев, но съм убедена, че е унищожен. Няма данни в известните ми документи и за проведена следваща среща между тях.

Но ето някои данни от архивите, които заслужават внимание във връзка с този епизод, защото той не трябва да бъде разглеждан извън контекста на последвалите събития.

В информация за обстановката сред лицата с възстановени имена за периода от 21 до 27 април 1989 г. се съобщава следното: „Установено е известно затишие и намаляване на интереса сред лицата с възстановени имена от Хасковска област към неформалните структури, включително към „Дружеството“ в Пловдив. Доловени са коментари, че не е по силите му да внесе обрат в развитието на възродителния процес. (…) Органите на МВР в Хасково са профилактирали две лица с възстановени имена, за да предотвратят въвличането им в дейността на Пловдивското „дружество“. Заведено е оперативно дело на лице с възстановено име от Момчилград, активен член на дружеството…“ За периода от 28 април до 4 май 1989 г. пък се съобщава, че „Турската“ група от Казанлъшки район към „Дружеството“ решила да се нарича „Мюсюлманска инициативна група към Дружеството за защита правата на човека в България“. В нея членували 23 души, ръководството се състояло от 8 души и председател. За тези решения бил уведомен смятания за координатор на Дружеството зад граница Петър Бояджиев. В Крумовград също била проведена подобна учредителна сбирка, на която присъствали 12 души. И най-важното – Шесто управление на ДС съвместно с ОУ на МВР-Хасково провеждат мероприятия за изолиране и компрометиране на лидерите и пресичане на дейността на групите.

С други думи, полковник Саманджиев добре работи в Хасковска област за изпълнение на поставените задачи…

На проведено на 3 май 1989 г. съвещание „по някои проблеми на възродителния процес“, в което участват началници от всички нива на МВР и ДС, Саманджиев анализира оперативната обстановка и отбелязва: „Крайно опасно е разрастването на опитите за изграждане на нови неформални и паралелни структури и тяхното обединение. (…) Безпокойство предизвикват усилията на независимия профсъюз „Подкрепа“ да промени ако не насоките, то силата и градуса на противодействието. Затварянето на триъгълника НПС „Подкрепа“ – „Независимо дружество за защита правата на човека“ – „Комитета за защита на съвестта, религиозните възгледи и духовните ценности“, роди идеята да се заложи на т. нар. „етническа карта“, която възнамеряват да използват в подходяща обстановка. Председателят К. Тренчев заложи на тази карта, след като лично аз разговарях с него. Ние изчаквахме с този разговор, тъй като те избягваха преименуваните. Но се включиха наши „стари клиенти“ от 1971 г. Те отидоха при д-р Тренчев. Ние го предупредихме. И тогава той вече стигна до извода, че най-силното нещо, на което трябва да се залага, е „етническата карта“. По внушение на профсъюза бе изградена „Мюсюлманска инициативна група за Казанлъшки район към дружеството за защита правата на човека в България“. В групата влизат 23 лица и бе решено да се включат в провеждането на мероприятията с цел преследване на политически цели.“

И още… В Обзорна оперативна сводка за периода 3-7 май 1989 г. е записано следното: На 4 май т. г. след завръщане от Пловдив, където е бил във връзка с делото по регистрация на т. нар. Независим профсъюз „Подкрепа“ и разговор с представител на Главна прокуратура, д-р Тренчев провел в дома си в Стара Загора среща с „ръководството“ на „Профсъюза“. Заявил, че бил посъветван от прокурора да прекратят дейността си с лицата, възстановили имената си, и че му било подсказано, че няма да бъдат притеснявани, ако не разиграват „етническата карта“. На сбирката обсъдили предложение на Пламен Даракчиев за издаване печатен орган на „Профсъюза“.

Същият ден бащата на д-р Тренчев отново изпратил по пощата документи (учредителен протокол, устав и програма) за регистрация на „Профсъюза“ в районния съд в Стара Загора.

На 7 май в Хасково органите на МВР пресякоха провеждането на сбирка на 14 активисти на т. нар. „Независимо дружество за защита правата на човека в НРБ“, между които Илия Минев, Константин Тренчев, Николай Колев, Борис Лавчиев и четири лица с възстановени имена. Осуетен бе опитът им да изградят „хасковски клон“ на „дружеството“. Иззети са недовършен учредителен протокол и образец на молба за приемане в „дружеството“…“

Така е, щом като Тренчев не спазва „договорката“ със Саманджиев за „постоянно и пълно дистанциране“ от „лицата с възстановени имена“ и не се вслушва в съветите на Главна прокуратура, няма „хасковски клон“. Но ще има и друго.

И отново в ход е наказателната репресия

От началото на май започналите щафетни гладни стачки на българските турци срещу насилствената асимилация стават все по-масови. Заради наближаващата Парижка конференция за човешките права от стачките се минава към открити демонстрации. Първата е на 19 май в Джебел, следват Пристое, Климент, Каолиново и Тодор Икономово, където вече се стига до сблъсъци. Мирни протести се правят в Кърджалийско, Разградско, Добричко и Варненско, в Шумен, Търговище и Омуртаг. Властта ги потушава брутално. Има загинали и много ранени.

В резултат от проведените следствено-оперативни мероприятия са задържани общо 71 лица – участници „в безредиците“, сред които от 26 май в Главно следствено управление – МВР са Константин Тренчев, Николай Колев-Босия и Антон Запрянов (също от НДЗПЧ). Впоследствие са задържани Асен Николов на 13 юни, Христофор Събев на 15 юни и Тодор Гагалов на 19 юни. Първоначално следственото дело е образувано по чл. 320 във връзка с чл. 269 от НК за това, че „през май 1989 г. чрез проповеди пред множество хора и чужди средства за масова информация са подбуждали явно към употреба на сила и заплашване, с цел да се принудят българските власти да пропуснат действия по служба“. С оглед събраните при разследването доказателства следствието не поддържа тези обвинения, а обвиненията по чл. 321, ал. 1, (за Тренчев и Гагалов) и ал. 2 (за Колев, Събев, Запрянов и Николов) във връзка с чл. 273 от НК (образуване и участие в група за извършване на престъпления – съзнателно разпространяване на неверни твърдения, които създават недоверие към властта и внасят смут в обществото) и по чл. 273 във връзка с чл. 20, ал. 2, 3 (за Тренчев, Гагалов, Колев, Запрянов и Николов, които са действали в съучастие като съизвършители) и ал.3 и 4 (за Събев като подбудител и помагач) и във връзка с чл. 26, ал. 1 от НК (за създаване и разпространение на неверни/клеветнически твърдения, които създават недоверие към властта и внасят смут в обществото).

Обвинителното заключение по Следствено дело № 66 по описа на ДС-гр. София, 25.07.1989 г., макар и интересно, е твърде обемисто, за да бъде цитирано тук. Затова ще се позовем за някои подробности на една справка по обвиненията срещу шестимата мъже от 28 август 1989 г., която вероятно е била предназначена за Тодор Живков. Подписана е от вътрешния министър Г. Танев и главния прокурор В. Мръчков.

Престъпната дейност на лицата се изразява в:

(1) Образуване, участие и ръководство на групата.

„Тренчев, Гагалов, Колев, Събев, Запрянов и Николов през периода февруари-април 1989 г. във връзка със създадените от тях неформални (незаконни) сдружения за защита на правата на човека, за защита на религиозните права и на Мюсюлмански религиозен комитет, като идейни съмишленици се обединили за общи действия. Тези общи действия се насочили към изразяване на недоволство от незачитане на правата на човека, организиране на верижни гладни стачки и подстрекаване на населението от ислямизираните българи да изразява негодуванието си от политиката на държавата за възстановяване на имената им, от непризнаването им като турско етническо малцинство и против ограничаване на техните права (език, религиозни и други ритуали). Ново е разиграването на така наречената „турска карта“ от групата.“

(2) Разпространяване на клеветнически твърдения, които се съдържат в три декларации и включват например, че българското правителство провежда „насилствена асимилаторска политика“, „системно и жестоко погазва елементарните човешки и граждански права“, подлага на „тежки репресии, включая физическо унищожаване“ на „турското малцинство“, „грубо изопачава историческата истина“ и др.

(3) Други деяния, които създават недоверие към властта

„Организират „верижни гладни стачки в подкрепа на населението с възстановени имена. Разработват „методика“ и план за тези гладни стачки, с цел да привлекат вниманието на държавните власти за преустановяване на неговата „асимилаторска политика“

Доказателствата се състоят в показанията на 47 разпитани свидетели, които потвърждават дейността на групата, иззети тетрадки, бележници и пишеща машина, на която са писани декларациите. Обвиняемите признават, че са вършили тези действия, но не признават, че те са противозаконни и съдържат клеветнически твърдения.

По мнение на прокуратурата доказателствата са достатъчни, за да се поддържа обвинението и лицата да се предадат на съд. Подготвен е обвинителен акт, но не е внесен в съда. След приключване на следствието обвиняемите са преведени в затвор. Тренчев след прекаран инфаркт е настанен в болницата на Софийския затвор. Колев е обявил гладна стачка от 22 дни, също е настанен в болница, защото положението му „тревожно се влошава и съществува опасност за живота му“. Тренчев също е започнал от 8 дни гладна стачка в знак на солидарност с него.

Държавата се изсулва като мокра връв

В справката следват изброени съображения „за“ и „против“ предаването на обвиняемите на съд. Основното предимство е, че ще бъде разобличена престъпната им подстрекателска дейност, като се очаква „голяма част от патриотичното българско население“ да приеме с разбиране осъждането им. Отрицателните страни са далеч повече – засилване на антибългарската пропаганда, възможност за водене на „паралелен“ обществен процес извън България, публичен процес, тъй като дело за такива престъпления не може да се гледа при закрити врати, активизиране на неформалните структури, присъствие на западни журналисти, представители на международни организации.

Тъй като няма повече законна възможност да се бави внасянето на обвинителния акт в съда накрая се правят предложения как да се излезе от ситуацията. Предлага се прокуратурата незабавно да внесе обвинителния акт в съда, да се поиска компетентно мнение на органите на здравеопазването по здравословното състояние на обвиняемите, за да им се измени мярката за неотклонение от „задържане под стража“ в „парична гаранция“. И най-важното: „до разглеждането на обвинителния акт в разпоредително заседание от съд да се приеме предложеният законопроект за амнистията, който предвижда амнистиране и на престъпленията, в които се обвиняват Тренчев, Колев, Гагалов, Събев, Запрянов и Николов. Въз основа на амнистията наказателното преследване срещу тях ще се прекрати.“

Така и се случва…

Мария Дерменджиева е българска изследователка на архивите на Държавна сигурност, преводачка и журналистка.

1 Настоящият текст е глава 9 от книгата на Карл Попър „Отвореното общество и неговите врагове“, в която се провежда мащабна критика на утопичните и антидемократични аспекти във философските учения на Платон, Хегел и Маркс. „Платоновата програма“, представена в предишните глави на книгата, става повече или по-малко ясна в хода на самото настоящо изложение. Бел. пр.

2 Във философията на Карл Попър с понятието „историцизъм“ се обозначават разбиранията (научни или не), според които в човешката история могат да бъдат открити закони, позволяващи да се „предскаже“ и „направлява“ нейния ход. Историцизмът не е ново явление, той е част от човешкото разбиране за история от най-древни времена, като е получавал най-различни форми, обикновено изразяващи се в приемането на „водещата роля“ на определена човешка формация („избран народ“, „избрана раса“, „избрана класа“).

Важно е да се има пред вид именно това определение, тъй като в Уикипедия (или поне в българския й вариант, който е „свободна интерпретация“ на английския) се посочва някакво определение, което по мое мнение няма нищо общо с разбирането на Попър и дори му противоречи (цитат: „Историцизъм e мисловен модел, при който […] идеята за фундаментално генерализуеми неизменни „закони“ в сферата на социологията или социалното са отречени“????). Бел. пр.

3 Браъйн Мейджи насочи вниманието ми към онова, което той с право нарича „забележително развития аргумент на Токвил“ в L’ancien régime. Бел. авт.

4 Държавата, 520c. (Бел. авт.)

5 Дъжавата, 500d–501a. Следващите цитати са от Държавата, 541а и Държавникът, 293c–e (Бел. авт.)

6 Английският оригинал на това изречение (must be expelled from the city and deported somewhere into the country) би могъл да бъде преведен и като „трябва да бъдат прогонени от града и депортирани някъде в провинцията“, но това би придало на текста един заплашително-съвременен подтон. Бел. пр.

7 Spivak, Gayatri Chakravorti. In Memoriam: Edward W. Said. – In: Comparative Studies of South Asia, Africa and the Middle East, 23: 1&2, 2003, 6-7.

8 Ibid., p. 6.

9 Ibid., p. 7.

10 Въпреки че в предговора към „Балкани и балканизъм“ съвсем ясно изразявам възхищението си от Саид, заради получилите се впоследствие множество недоразумения ще го повторя и тук: „Понеже се разполагам в богатия и нарастващ жанр „изобретяване на традицията“ и поради очевидните анало гии между моето начинание и „ориентализма“, в началото на работата си бях посъветвана да избягвам пряко интелектуално ангажиране с Едуард Саид, за да не нося товара на нарастващите критики срещу неговите идеи. Не на последно място поради вроден анархизъм, искам още тук да заявя интелектуалната си задълженост към Саид. Със сигурност неговото влияние върху мен не е единственото, нито пък най-стимулиращото или най-плодотворното, но то е безспорно важно. Мисля, че достатъчно съм се дистанцирала и съм показала основните различия (но и прилики) в анализа на моето понятие „балканизъм“ и „ориентализма“ на Саид (Балкани и балканизъм. С.: Фондация „Българска наука и култура“, 1999, с. 14). В излязлата неотдавна книга „Ориентът отвътре – мюсюлманските малцинства и договарянето на нацията в съвременна България“, която разглежда Османската империя като колониално образувание и използва постколониалната теория, Мери Нойбургер твърди, че аз определям „балканизма… като напълно различно и много по-увреждащо явление от ориентализма“ (Neuburger, Mary. The Orient Within: Muslim Minorities and the Negotiation of Nationhood in Modern Bulgaria. Cornell University Press, 2004, p. 6). Това е абсурдно. Аз твърдя, че балканизмът е достатъчно различен, за да заслужава специално разглеждане и своя собствена рамка. Освен това настоявам за по-голяма последователност в пороците, които ми приписват. Не може едновременно да се твърди, че балканизмът е „напълно различно и много по-увреждащо явление от ориентализма“ (нещо, което не съм казвала) и че „усещането на българите, че са жертви, е много по-слабо“, с цел да се отхвърлят представите за българска постколониалност (нещо, което съм казвала).

11 За целите на този текст използвам Югоизточна Европа и Балканите като синоними. За по-нюансирани разлики между двете понятия вж. статията ми Historische Vermächtnisse als Analysekategorie. Der Fall Südosteuropa. – In: Kaser, Karl, ed. Europa und die Grenzen im Kopf. Wieser Verlag, 2003, 221-246.

12 Спивак прави алюзия със заглавието на книгата „Балканите като метафора – между глобализация и фрагментаризация“ под редакцията на Душан Биелич и Обрад Савич (Dusan, Bjielic and Obrad Savic, eds. Balkan as Metaphor: Between Globalization and Fragmentation. Cambridge, Mass: The MIT Press, 2002). Въпреки че приема разликата между балканизъм и ориентализъм, този сборник с есета, написани от философи и литературоведи, изрично определя балканизма „като критическо изучаване на колониалното изобразяване“ (с. 4).

13 Тодорова, Мария. Балкани и балканизъм, 53-53.

14 Симптоматично е, че сред 15-те автори в „Балканите като метафора“ няма нито един историк. Има седем литературоведи, шест философи, един антрополог и една феминистка, активист срещу войната. Доколкото зная, единственият историк, който изхожда от постановката, че Османската империя е била колониално образувание, а Балканите имат постколониален проблем, е Мери Нойбургер в книгата и „Ориентът отвътре“.

15 Цитат от увода на предстоящата публикация Loomba, Ania, Suvir Kaul, Matti Bunzl, Antoinette Burton and Jed Esty, eds. Postcolonial Studies and Beyond. Durham: Duke University Press, 2005, p. 3. В същия сборник Вилашини Копан посочва жизнения път на постколониалните изследвания. Изключително съм признателна на Антоанет Бъртън, която любезно сподели ръкописа с мен.

16 Ibid., p. 46

17 Изразът е на Каплана Сешадри-Крукс от At the margins of Postcolonial Studies, Part 1. – In: Afzal-Khan, Fawzi and Kaplana Seshadri-Crooks, eds. The Pre-Occupation of Postcolonial Studies. Durham: Duke University Press, 200, 3-4.

18 Вече споменах сборника „Балканите като метафора“. В този конкретен случай подръка е може би още една взаимовръзка, която може да обясни особената предразположеност към постколониалната теория в случая с бивша Югославия, и то преди и независимо от войните за югославското наследство през 90-те години. От общо 14 статии в сборника девет са написани от бивши югославяни от поколението, навлязло в обществения живот по времето на Тито, който хранеше откровени амбиции и успешно маневрираше за водачество в Третия свят, а Югославия имаше специални отношения с Индия. Много интелектуалци, в това число някои от участниците в сборника, са учили в Индия или са посещавали страната и изобщо са поддържали отворена традиция на интелектуални контакти. Освен този случай, който прокарва откровена връзка между балканизма и постколониализма, други примери, където източноевропейци прилагат постоколониалната теория, са свързани най-вече с постсоциалистическия период и с участието на Източна Европа в процесите на глобализация, вж.: Böröcz, Jozsef. Empire and Coloniality in the ‘Eastern Enlargment’ of the European Union. – In: Böröcz, Jozsef and Melinda Kovâcs, eds. Empire’s New Clothes: Unveiling EU Enlargement. Central European Review, 2001, 4-50 (http://www. ce-review. org); Carey, Henry F. and Rafal Raciborski. Postcolonialism: A Valid Paradigm for the Former Sovietized States and Yugoslavia? – In: East European Politics and Societies, 18:2, 2004, 191-235.

19 Spurr, David. The Rhetoric of Empire: Colonial Discourse in Journalism, Travel Writing and Imperial Administration. Durham: Duke University Press, 1993, p. 6.

20 Не така смятат Кари и Расиборски в „Postcolonialism: A Valid Paradigm for the Former Sovietized States and Yugoslavia?“. Те прилагат парадигмата на постколониализма не само към бившия Съветски съюз, но и към всички бивши съветски сателити, дори Югославия и Албания, с основанието, че „Съветите косвено изнасят комунистическата система, въпреки че са изтласкани от голяма част от Балканите“ (с. 200). Този абсурден аргумент може да бъде извъртян с твърдението, че самият Съветски съюз е бил колонизиран от една западна идеология като марксизма.

21 За имперската и колониалната природа на Русия вж. Brower, Daniel R. and Edward J. Lazzerini, eds. Russia’s Orient: Imperial Borderlands and Peoples, 1700-1917. Bloomington: Indiana University Press, 1997; Weeks, Theodore R. Nations and State in late Imperial Russia: Nationalism and Russification on the Western Frontier, 1863-1914. DeKalb: Northern Illinois University Press, 1996; Benningsen, Alexandre. Colonization and Decolonization in the Soviet Union. – In: Journal of Contemporary History, 4, 1969; D’Encausse, Hélène Carrère. The End of the Soviet Empire: The Triumph of the Nations. London: Basic Books, 1994; Suny, Ronald Grigor. The Revenge of the Past: Nationalism, Revolution and the Collapse of the Soviet Union. Snaford: Stanford University Press, 1994; Strayer, Robert. Decolonization, Democratization and Communist Reform: The Soviet Collapse in Comparative Perspective. – In: Journal of World History, 12, 2001.

22 Вж. по-специално De Alva, L. Klor. Colonialism and Postcoloniality as (Latin)/ American Mirages. – In: Colonial Latin American Review, 1, 1992, 3-23.

23 Биелич, Душан. Увод. Взривяване на „моста“. – В: Балканите като метафора, с. 6.

24 Има причини да се твърди например, че САЩ са имперско мероприятие, без да бъдат колониална империя.

25 Journal of Modern Greek Studies, 16:2, 1998, p. 376.

26 Вж. Gregory, Derek. Geographical Imaginations. Cambridge, MA & Oxford, UK: Blackwell, 1994, p. 63; Social Theory and Human Geography – In: Gregory, Martin, Smith, eds. Human Geography; D. Gregor and J. Urry, eds. Social Relations and Spatial Structure. London: Macmillan, 1985; Lefebvre, L. The Production of Space, trans. D. Nicholson-Smithe. Oxford: Basil Blackwell, 1991; Butlin, R. Historical Geography. Through the Gates of Time and Space. London: Edward Arnold, 1993; Dodgshon, Robert A. Society in Time and Space; Rudolf zur Lippe, „Raum“. – In: Wulf, Christoph. Hrgs. Vom Menschen. Handbuch Historischer Antrhopologie, Weinheim und Basel: Beltz Verlag, 1997, 169-179.

27 Blessing, Lee. A Walk in the Woods. A Play in Two Acts (1998). – In: Wallace, William. Central Europe. Core of the continent, or periphery of the West? London: Eleni Nakou Foundation, 1999, p. 5.

28 Williams, Raymond. Keywords. Vocabulary of Culture and Society. Revised edition. New York: Oxford University Press, 1985, p. 318.

29 Ibid., 319–320.

30 The Random House Dictionary of the English Language, 2nd edition. New York: Random House, 1987, p. 1098. Този подробен речник дава и трето, остаряло значение – „легатска служба, длъжност или назначение“.

31 The American Heritage Dictionary. Boston: Houghton Mifflin Company, 1982, p. 607. Използваната в случая английска дума inheritance има и допълнително биологично значение – предаване на генетични характеристики.

32 Можем да говорим за едновременни и застъпващи се периоди например при Късноримската, Византийската и ранната Османска империя, а също периода на великите преселения от Централна Азия (с многобройните му политически наследства и социалното наследство на полуномадство), които достигат връхната си точка през 4.-5. век, а отзвукът им се усеща чак до 15.-16. век. Същото важи за едновременното действие на цялото многообразие от религиозни системи в региона – и като наследства, и като продължаващи процеси. Пример за прекъсване между периодите и малко припокриване между наследствата, ако изобщо го има, са елинистичният и комунистическият период. Иначе наследствата избледняват с течение на времето, но по принцип и по дефиниция се застъпват.

33 Пример за първото са византийският и османският период и наследство. До 16. век сферите на влияние на Византия и Османската империя почти напълно съвпадат в пространството както в Европа, така и в Мала Азия. След началото на 16. век Османската империя разширява пространството си в Северна Африка и на други места, но в Югоизточна Европа пространствата и на историческите периоди, и на наследствата съвпадат. Като пример за второто можем да посочим два други периода и наследства – Римската империя, която обхваща Югоизточна Европа в пространство, разтеглено от Британските острови до Каспийско море и Месопотамия (извън което остава голяма част от Северна и Централна Европа), и периодът и наследството на комунизма, който въвлича част от Югоизточна Европа в едно пространство, което обхваща цяла Източна Европа и се простира през Евразийския материк до Централна Азия (към което някои причисляват и Китай).

34 Искам ясно да заявя, че не идеализирам имперския опит, а просто посочвам, че той има различни организационни основи от националната държава. Всякаква „носталгия по империята“ може лесно да бъде разпръсната, ако човек подробно познава силите, които са се чувствали потиснати, борили са се и в крайна сметка са свалили империите. Това може да изглежда очевидно и банално, но се чувствам принудена да вмъкна тази изпреварваща бележка, като се има предвид нарастващата тенденция напоследък да се рисуват в романтична светлина минали империи – Британската, Хабсбургската, Османската и все още не напълно, но и това е на път да стане, Руската, – тенденция, която прониква дори в голяма част от академичните трудове.

35 Bauman, Zygmunt. Intimations with Postmodernity. New York, 1992, p. 222.

36 Увод. – In: Loomba, Ania, Suvir Kaul, Matti Bunzl, Antoinette Burton and Jed Esty. Op. cit., p. 43.

37 International Encyclopedia of the Social & Behavioral Sciences, IESBS. Smelser, Neil J., Paul B. Bates, еds. Amsterdam, New York: Elseviere Science, 2001, 11845-11848.

38 Ibid., p. 11848. Вж. също Kelly, J. D. Time and the global: against the homogeneous, empty communities in contemporary social theory. – In: Development and Change, 29, 1998, 839-871. По същия начин Петер Хулме и Али Бехдад вярват, че постколониалните изследвания намират истинското си и решаващо призвание едва в епохата на глобализацията, и настояват за наличието на структурни връзки между колониалните и неоколониалните форми на глобална йерархия (Loomba, Ania, Suvir Kaul, Matti Bunzl, eds. Op. cit., p. 10).

39 Bodnar, Judit. Shamed by Comparison: Eastern Europe and the ‘Rest’. – In: Antohi, Sorin and Larry Wolff, eds. Europe’s Symbolic Geographies, CEU Press. Благодарна съм на авторката, че ми позволи предварително да се консултирам с написаната от нея глава в книгата.

40 Никога не съм попадала на това черно на бяло, но на събития в устна среда се случва прекалено често и затова заслужава специално да бъде отбелязано.

41 Името на легендарния град-крепост, свързан с крал Артур. В случая се има пред вид парижкия издателски бизнес, който е обект на атаката в това есе на Краус. Бел. пр.

42 Не виждам опити за въвеждане на някакъв еквивалент на това толкова важно съвременно понятие в българския език. Младежите, разбира се, го използват вече навсякъде, докато собственото ми, вечно консервативно и вечно неприемащо поколение (което за нещастие държи в ръце повечето управленчески лостове в изпотрошената ни родина, включително и ония около систематизирането и модернизирането на езика), очевидно предпочита да игнорира развитията на популярната култура и език, оставяйки нещата на самите себе си. Е какво пък, ще си позволя тогава да предложа този оксиморон за американското „coolness“, по липса на нещо по-подходящо и по-разбираемо. Бел. пр.

43 Най-същественият недостатък в аргументацията на Франзен без съмнение е в това, че тя е направена от гледната точка на човек, който не познава вътрешната, технологическа страна на целия проблем, а съди за дълбоки, по същество цивилизационно-променящи технологии, единствено въз основа на техния външен изглед. Най-съществената разлика между продуктите на Епъл и Майкрософт се състои разбира се не в техния дизайн, а още по-малко в чисто външното им оформление, колкото в наличието или липса на ограничения върху свободата на комуникация, които те ви налагат, като техен потребител (и особено като потребител на не-латинска азбука и малък, слабо разпространен език, за който Епъл по принцип не дава пет пари, с право или без). При цялата си лекота на ползване, продуктите на Епъл все пак ви затварят в една много по-тясно ограничена сфера на комуникация, отколкото го правят онези на Уиндоус (авторът на тези редове е професионален потребител на компютърни технологии с повече от двадесетгодишен опит в използването както на Макинтош, така и на Уиндоус-технологии). За едно далеч по-обширно и много по-фундаментално обосноваване на тази гледна точка, моля прочетете книгата „The Master Switch“ на американския изследовател Тим У. Бел. пр.

44 Вид италианско сирене. Бел. пр.

45 Тоест Първата световна. Бел. пр.

46 Както е добре известно, американската дума „билион“ се превежда в европейските езици като „милиард“, докато европейското „билион“ на американски английски е „трилион“. В случая следователно става дума за американски трилиони или европейски билиони. Бел. пр.

47 Защото при реакцията с ментови бонбони кòлата буквално експлодира в гейзер от пяна. Бел. пр.

48 В оригинала – непреводима игра на думи, идеща от това, че думата за „дълг“ и „вина“ в немския език е една и съща. Бел. пр.

49 Изразът, използван тук от Краус (Trockenwohner) заслужава специално внимание, тъй като е частица от немската история, която е изчезнала в наши дни и дори само по тази причина предизвиква особено любопитство. А именно: в строителството от онова време все още се е използвал най-вече по-евтиния варов хоросан (днес вече циментов), който при съхненето си отделя допълнителни количества вода, така че една постройка, изградена с подобен хоросан, по правило се нуждае от около три месеца, преди да изсъхне и стане напълно годна за обитаване. Именно оттук идва и немската фраза (която в буквален превод означава „влажни обитатели“): това са били бедни хора, допускани да живеят в новопостроените сгради срещу минимален наем, с което се постига двойна полза за собствениците: от една страна те получават наем, а от друга, сградата съхне по-бързо, поради човешкото присъствие, свързано с отделяне на топлина. Естествено, ползата за самите наематели е от по-спорен характер… Бел. пр.

50 Законите на Мур са емпирични закони, свързани с непрекъснатото усъвършенстване на производството на интегрални схеми. (Бел. пр. – по Уикипедия)

51 Лудитите са протестиращи работници от началото на 19 век, които са виждали причината за всичките си проблеми във възхода на машините („изяждащи“ техните работни места), и съответно решението – в разрушаването им. В наше време думата „лудит“ се е превърнала в символ на човек, който се противопоставя сляпо на техническия прогрес. Бел. пр.

52 Позволявам си да се усъмня във валидността на това твърдение. Що се отнася до прекарването на (работния) ден сред нови технологии, то същото е важало и за лудитите; когато пък става дума за по-дълбоките импликации на съвременните (или които и да било други) технологии, то изпитвам дълбоко съмнение в способностите на Франзен да ги оцени, по простата причина, че той очевидно няма директна връзка с тях (ползването на персонален компютър е също толкова доказателство за сериозно разбиране на възможностите, предлагани от модерните технологии, колкото и ползването на очила – за разбиране законите на оптиката или астрономията). С молба за извинение бих си позволил да разширя малко метафората, предлагана от Франзен и да кажа, че е важен не толкова начина, по който човек прекарва деня си (евентуално сред продукти на модерните технологии), колкото начина, по който прекарва нощта си (в мечти за тяхното „обуздаване“ или просто премахване). Бел. пр.

53 Аргументът, почиващ върху (неоспоримия) факт, че повечето технологии са свързани със загуба на човешки способности, изградени чрез труден тренинг в продължение на множество предишни поколения, е стар най-малко колкото е платоновият „Федър“ (а всъщност още по-стар, като се има пред вид факта, че там Платон се позовава на още по-стара, египетска мъдрост). Изкуството на писмото е довело дотам, че хората са изгубили способността да запаметяват огромни количества текст, без която разпространението на знание е било немислимо в пред-писмените времена. Същото се отнася и до десетки други способности, и това твърдение се намира в основата на повечето аргументации, поставящи под въпрос принципната смисленост на техническия прогрес (виж в тази връзка типичната статия „Кара ли ни Гугъл да оглупяваме?“ тук в списанието). Но дали всичко това поставя под въпрос смисъла на самия технически прогрес? Или може би през цялото време става дума за нещо друго – за неизбежно свързания с него въпрос за това, че последствията му са непредвидими, а и че той може да бъде употребяван за разрушителни цели? Което в края на краищата ни довежда и до живеца на нещата: на кое всъщност неосъзнавано чувство ще позволим да управлява животите ни: на страха пред неизвестното или на (потенциално разрушителната) увереност, че в дългосрочен план човечеството ще се справи с всички предизвикателства, изправящи се на пътя му? Ваш собствен избор, дами и господа… Бел. пр.

54 Въпросът, който Франзен поставя тук, а именно: „КОЙ ще разполага с властта над паметта?“ е безспорно решаващ за всяко общество. Да се изхожда обаче от безумно обобщаващото твърдение, че техническият прогрес, поради все по-голямата лекота за събиране и преработване на информация, автоматично води до тотализация на обществото е, меко казано, твърде едностранчиво. Прогресът НЕ Е нещо, функциониращо независимо от собствените ни представи, планове и решения относно бъдещето. Въпрос на съответна организация – и достатъчно обществена енергия – е да се постави отново под контрол всяка излязла извън контрол система на управление. В края на краищата всички ние, искаме или не, получаваме ТОЧНО онези форми на управление, които сами заслужаваме. Какво ще кажете за това, господин Франзен? Бел. пр.

55 Става дума за практиката да се публикуват неискрени „читателски рецензии“ на страниците на Amazon. com, която се превръща във все по-разпространено средство при търсенето на писателски успех. Във всеки случай, на твърдението на Франзен, че такива хора „ще процъфтяват в този свят“, може да се отговори с класическата фраза на Линкълн: „Човек може да лъже малко хора завинаги или всички за известно време, но никога всички завинаги“. Бел. пр.

56 На всичко това може спокойно да се отговори, че още никога в историята на човечеството за истински гладния читател не е било толкова лесно да достига до масивни количества информация относно нещата, които го/я интересуват (не само и не задължително единствено книги). И това се дължи в немалка степен именно на фирмата, ръководена от Джеф Безос и това тъй гениално нововъведение, електронния четец за книги. Разбира се, всичко това предполага повишена готовност – а може би и способност – за самостоятелно филтриране на (понякога неимоверно) големи количества информация (една работа, отдавана в по-ранни времена на специалисти, които след това са препродавали мненията и заключенията си на сравнително пасивно възприемащата ги публика). Но дали целият този процес – изместването на работата и отговорността за собственото ниво на информираност, знание и вкус откъм ръцете на „професионалистите“ накъм собственото съзнание – действително може да бъде разглеждан като някакъв вид упадък? А къде тогава остава базисната увереност в способността на homo sapiens да решава все нови и нови проблеми? Бел. пр.

57 И отново: за нашего брата, привикнал на повече от пустинния български културен пейзаж, всичко това звучи като приказките на едно силно привилегировано, силно разглезено и силно неосъзнаващо факта на собствената си непредставителност, когато става дума за обичайната писателска съдба, човешко същество. На първо място: писането още никога в историята на човечеството не е било надежден източник на препитание – и не може да бъде, поради простия факт на изключителната претенция за умствена привилегированост, с която е свързано самото му естество. (Писането, разбирано в класическия смисъл – като еманация на мисленето и плодовете на човешкия интелект). Тъй като е напълно невъзможно да се приеме, от каквато и да било гледна точка, че броят на желаещите да виждат себе си в една толкова привилегирована позиция може да има дори отдалечена връзка с реалността на това тъй рядко цвете, човешкият гений, то естествено е, че единственият начин за подбор е пълният отказ за обръщане на внимание от страна на читателската публика, издателския бизнес и, най-общо казано, „будното човечество“ – до доказване на противното. Казано възможно най-просто, право на такава претенция има само и единствено онзи, който успее да удържи на всички напълни на отсрещния вятър, до самия край – включително и в случаите, в които животът му/й приключва преди „будното човечество“ да е успяло да отдели работите му/й от общия баласт на плявата.

На второ място: неспособността на (американските) работници на Амазон да си извоюват по-добри условия на труд при всички случаи не е вина (заслуга?) единствено на алчните капиталисти, управляващи фирмата. В Германия, където работническото движение е значително по-добре организирано и традицията на – простете израза – „класова борба“, съвсем не е до такава степен превърната в чучело за плашене на гарги, както това изглежда е случаят в Америка, служителите на Амазон успешно доказват, че може да има и успех в борбата срещу непрестанната им експлоатация. Бел. пр.

58 Най-вече в Америка, където държавата не си дава труда да утвърди единни, независими от пазара цени на книгите, и по този начин да им отреди мястото, което заслужават, тоест не просто стока – една практика, която е утвърдена из цяла Европа. Берлин все още е пълен с малки, независими книжарници, които успешно удържат на конкуренцията с големите вериги именно поради факта, че големите не могат да подбиват цените, продавайки по-големи количества книги. Бел. пр.

59 За да се разбере пълноценно този текст, необходимо е човек първо да се запознае с есето „Джонатан Франзен – какво не е наред със съвременния свят“, публикувано по-рано в „Либерален преглед“.

60 Герой от „Сладкото ухание на успеха“, един от най-важните филми на Бърт Ланкастър, представящ събирателния образ на безогледен и мощен американски културен колумнист от 1950-те години. Бел. пр.

61 И все още, дори и в наши дни, една от основните съставни части на германоезичната преса, междувременно преживяла минимум един век повече от Карл Краус (и неговата днес до голяма степен напълно забравена проза), а и утвърдена като доста неразривна част от германската дискусионна култура, не непременно само в нейните поп-варианти. Бел. пр.

62 Нещо, в което самият аз не бих понечил да го обвиня, особено след няколкократните (и силно неуспешни) опити за навлизане в непроницаемата джунгла на тази езикова оргиастика (ако ми бъде позволено да изразя разочарованието си на език, подобен на краусовия). Говоря, разбира се, за оригиналите. Бел. пр.

63 Не само и не единствено негово изобретение, разбира се. Човек неволно се пита дали не е имало нещо специфично в духа на Виена от началото на века, породило такава силна и толкова пагубна страст – но и умение – за манипулиране на масите чрез средствата на една изключително мощна и изключително безскрупулна, но в края на краищата, само и единствено миметика, лишена от реално съдържание. (Между другото, в името на справедливостта трябва да се отбележи, че Краус не само не е почитател на Хитлер; той е и един от неговите най-ранни и най-решителни критици). Бел. пр.

64 Имайки пред вид принципната и мащабна критика, която Краус прави на хитлеризма (за хора, четящи немски език, оригиналът на „Третата Валпургиева нощ“ може да бъде намерен ето тук), горната забележка изглежда дребнава и педантична. Но пък тя е в съгласие с генералната теза на Микановски, без съмнение. Бел. пр.

65 Във философията – вид краен субективизъм, за който съществува единствено собственото „Аз“. В разговорния английски език, както в случая, думата обозначава склонност към затваряне единствено в собствената сфера, липса на откритост към „света“. Бел. пр.

66 Анди Руни (1919–2011) е американски журналист, известен най-вече с ежеседмичните си сатирични, но сравнително беззлобни коментари по различни теми от американското ежедневие, излъчвани като част от популярното телевизионно предаване „60 минути“ в продължение на 40 години. Бел. пр.

67 Образование (нем.). Бел. пр.

68 Мемоари на Хемингуей. Бел. пр.

69 Има се пред вид левия бряг на Сена, който в Париж служи като общо обозначение на артистичната, бохемска и, по правило, силно бунтарска сцена. Бел. пр.

70 Френско ляво списание, основано и ръководено от Сартр. Бел. пр.

71 Американски литературен критик от британски произход. Счита се за един от водещите литературни критици на съвременността. Бел. пр.

72 Модерен американски автори, чиито творби обикновено не се вписват в обичайните разграничения на литературните жанрове. Бел. пр.

73 Историческо название на остров в Индийския океан (според Птолемей). Предполага се, че става дума или за Шри Ланка (Цейлон), или остров Суматра. Бел. пр.

74 В случая се има пред вид известното радиопредаване на Орсън Уелс, предизвикало масова паника в Америка от 1938, а не романа на Хърбърт Уелс, разбира се. Бел. пр.

75 „Мокументален“ (mockumentary) е специфична американска дума, състояща се от компонентите „mock“ (подигравам се) и „documentary“ (документален), обозначаваща един от съвременните под-жанрове на пародията, в който се имитира някакъв „сериозен“ документален материал. Списък на някои от по-известните представители на жанра може да бъде намерен в Уикипедия. Бел. пр.

76 F is for Fake е последният филм на Орсън Уелс, в който се описва историята на един от най-известните фалшификатори в живописта. Бел. пр.

77 Средновековното название на остров Тайван. Бел. пр.

78 Георгиев, В., Ст. Трифонов. Покръстването на българите мохамедани 1912-1913. Документи, С. 1995. с. 7

79 Сборник в чест на Пловдивския митрополит Макисим“, статия на Ст. Шишков

80 „Църковен вестник“, бр. 1, 5. ян., 1913

81 Пак там

82 Георгиев В., Ст. Трифонов. История на Българите в документи. Том 2., 1992., с.113

83 Пак там

84 Георгиев, В., Ст. Трифонов. Покръстването…, с. 8

85 Пак там, с. 201

86 Другите балкански войни. Фондация Карнеги, София, 1995г., 146 с.

87 Георгиев В., Ст. Трифонов. Покръстването…, с. 452

88 Арденски, В. Загаснали огнища. С. 2005, с. 67

89 Пак там, с. 68

90 Пак там, с. 73

91 Георгиев, В., Трифонов. Покръстването…, с. 166.

92 Пак там, с. 313

93 Пак там, с. 159

94 Пак там, с. 202

95 Така назовава покръстването В. Арденски.

96 Пловдивски митрополит Максим. Автобиография и спомени. Пловдив, 1930., с. 71

97 Георгиев В., Ст. Трифонов., Покръстването…, с. 113

98 Пак там, с. 113

99 Пак там, с. 144

100 Пак там, с. 154

101 Пак там, с. 161

102 Пак там, с. 161

103 Пак там, с. 161

104 Пак там, с. 18

105 Пак там, с. 365

106 Арденски, В. Загаснали огнища, с. 71

107 Георгиев В., Ст. Трифонов., Покръстването…, с. 168

108 „Народни права“, бр. 200, 7 ноември 1913

109 „Тракия“, бр. 3, 8 окт. 1913

110 Пак там, бр.5, 26 окт. 1913

111 Пак там, бр. 9, 6 дек. 1913

112 Пак там, бр.5, 26 окт. 1913

113 Георгиев В., Ст. Трифонов. Покръстването…, с. 212, с. 404, с. 416

114 Пак там, с. 229, с. 401., с. 441., Арденски В. Загаснали огнища, с. 85

115 „Църковен вестник“, 1 март 1914., „Въпросът за новопокръстените“

116 „Народни права“, бр. 227, 8 дек. 1913

117 „Народни права“, бр. 238, 21 дек. 1913, „Хроника“

118 Арденски, В. Загаснали огнища, с. 85

119 Пак там, с. 81

120 „Народни права“, бр. 57, 11 март 1914, „Кой покръсти помаците“

121 „Църковен вестник“, бр. 9, 1 март, 1914, „Въпросът за новопокръстените“

122 Пак там

123 Арденски, В. Свои, а не чужди., С. 1975, с. 21, Другите балкански войни, с. 147

124 Георгиев В., Ст. Трифонов. Покръстването…,, с. 108

125 Елдъров, С. Балканските православни църкви и войните на Балканите, 1912-1918 г. – В: сб. Балканите между мира и войната Х1У-ХХ в. С. 2002, с. 256

126 Арденски, В. Загаснали огнища, с. 87

127 Елдъров, С., Цит. съч., с. 264

128 В Съединените щати студентите могат да започнат да учат право във втория цикъл на университетското си образование (graduate studies), след първи цикъл (undergraduate) в някаква друга дисциплина.

129 „Чертата на заселничество„е официалното название на областите от Руската империя, в които е било позволено заселването на евреи от 1791 до 1917 г. Отвъд тези територии на евреите не е било разрешено да се заселват. Бел. пр.

130 Всъщност случаят никога не е изяснен окончателно. Твърди се, че Леви се е хвърлил от последния етаж на витото стълбище в кооперацията, в която е живеел. Дали обаче става дума за самоубийство или престъпление никога не става ясно. Леви е бил силно мразен от определени неофашистки кръгове в Италия, във всеки случай. Бел. пр.

131 Решение на Върховния съд на САЩ, с което за пръв път в Америка абортите са официално легализирани. Бел. пр.

132 Гностицизмът е набор от религиозно-философски учения, проповядващи принципната „пропадналост“ на тоя свят и нуждата от обръщане към другия, духовен свят. Българското богомилство е форма на гностицизъм. Бел. пр.

133 Названието, което се е използвало за по-малките поселения с предимно еврейско население в средно-източна Европа преди Холокоста. Бел. пр.

134 (лат.) „спонтанно пораждане“: с този израз се обозначава идеята, че живата материя непрестанно се поражда от неживата, което е било широко разпространено в Античността и Средновековието. Бел. пр.

135 „Полимат“ се нарича човек със задълбочени познания от най-различни клонове на науката (по подобие на „полиглот“, което е ограничено само до езиковите познания). Бел. пр.

136 Преживяване, предизвикано от вземане на дрога. В случая авторът очевидно има пред вид зрителната екстравагантност на споменатото произведение. Бел. пр.

137 Фиктивният комикс-герой, по-добре известен под името „Суперман“. Бел. пр.

138 Уникален, единствен. Бел. пр.

139 Направление в модерното изкуство – вид монтажи, направени от отпадъчни материали. Бел. пр.

140 Тоест разпространения и в наши дни вид велосипед, за разлика от по-ранните модели с огромно предно колело, които са били много по-опасни за каране. Бел. пр.

141 James E. Young, The Texture of Memory: Holocaust Memorials and Meaning (New Haven, Conn., 1993), 2.

142 Michael Stürmer, „Geschichte in geschichtslosem Land,“ Frankfurter allgemeine Zeitung, 25 April 1986; цитиран в Charles S. Maier, The Unmasterable Past: History, Holocaust, and German National Identity (Cambridge, Mass., 1988), 44.

143 Sylvia Plachy, „Graveyard of the Statues: Communist Heroes in Perspective,“ New York Times Magazine, 2 May 1993. Виж също Peter Maass, „Lenin Returns to Eastern Europe’s First Communist Theme Park,“ Washington Post, 9 July 1993.

144 Промяната на уличните имена – явление в целия блок след 1989, не беше прокарана без съпротива. Полският интелектуалец и бивш дисидент Константи Геберт отбелязва, че пост-’89-те промени на уличните имена и други символи в малките градове и села, в Полша както и другаде, са били до голяма степен прокарани от бивши комунисти, все още държащи местната власт, и бързащи да се легитимират в новия ред. Същото се отнася и „лова на вещици“ – издирването на бивши сътрудници на тайната полиция през 1989-90. (Личен разговор с Константи Геберт, януари 1995).

145 За примери относно западните гледища върху историята и паметта виж David Rieff, „Original Virtue, Original Sin: Letter from Bosnia,“ New Yorker, 23 November 1992; Robert D. Kaplan, Balkan Ghosts: A Journey Through History (New York, 1993). For an exposé of this variety of „othering,“ taking in particular the Balkans (so often the linchpin of the case for Eastern European „abnormality“), see Maria Todorova, „The Balkans: From Discovery to Invention,“ Slavic Review 53, no. 2 (Summer 1994).

146 Виж Henry Kumm, „Few Slovaks Protest Honor Accorded Nazi Collaborator,“ New York Times, 3 December 1991; John Tagliabue, „Prague Turns on Those Who Brought the ‘Spring,’“ New York Times, 24 February 1992. За подобни опити за реабилитация на румънския маршал Йон Антонеску виж David Binder, „Romanians Look Anew at a Dictator,“ New York Times, 8 August 1990, и Andrei Codrescu, „Fascism on a Pedestal,“ New York Times, 7 December 1993. Новото хърватско ръководство реабилитира някои от символите на военната, създадена от нацистите усташа-държава; виж Stephen Kinzer, „Pro-Nazi Legacy Lingers for Croatia,“ New York Times, 31 October 1993.

147 Milan Kundera, The Book of Laughter and Forgetting, trans. Michael Henry Heim (New York, 1981), 158.

148 Ibid.

149 Виж главата за Musée във Francis Haskell, History and Its Images: Art and the Interpretation of the Past (New Haven, Conn., 1993), 236-52.

150 Базата на тази дискусия е Benedict Anderson, Imagined Communities: Reflections on the Origin and Spread of Nationalism (London, 1991). Виж също Patrick H. Hutton, „The Art of Memory Reconceived: From Rhetoric to Psychoanalysis,“ Journal of the History of Ideas 48, no. 3 (1987), особено 383-85; John R. Gillis, ed., Commemorations: The Politics of National Identity (Princeton, N. J., 1994).

151 Бих отбелязал особено Моят век на Александър Ват като силно експлицитно представяне за националната важност на личната история. Aleksander Wat, My Century: The Odyssey of a Polish Intellectual, trans. Richard Lourie (New York, 1988).

152 Това не означава, че трябва да се омаловажават силно впечатляващите роли – както научни, така и политически – на определени, отделни историци; поляците Адам Михник и Бронислав Геремек веднага изплуват в съзнанието. Но дори и сред станалите известни в по-ново време, двусмислената позиция, заемана от покойния унгарски премиер-министър Йозеф Антал (компетентен, но не особено брилянтен специалист по британската конституционна история, който никога не е бил активен в опозицията преди да започне кариерата си през 1989) може да бъде по-поучителна.

153 Kundera, Laughter and Forgetting, 3.

154 Ibid., 14.

155 За текста на, и информация за, петицията, разпространена из цяла Европа по повод тридесетата годишнина от унгарското въстание през 1956, виж Across Frontiers 3, no. 3 (Spring 1987): 1; за възпоменания на други събития, като например избиването в Катин на полски офицери, многобройни насилствено потиснати работнически стачки и бунтове в комунистическа Полша, както и Пражката пролет и съветската инвазия в Чехословакия от 1968, виж различните броеве на Across Frontiers and East European Reporter (London) от средата на до късните 1980 г.

156 В случая – „двуполюсна“. Бел. пр.

157 Gyorgy Konrad, The Loser, trans. Ivan Sanders (New York, 1982), 202.

158 Ibid., 8 and 303, съответно.

159 Ibid., 155.

160 Ibid., 8.

161 Ibid., 262.

162 Kundera, Laughter and Forgetting, 22.

163 С добри основания, както всички знаем днес, две десетилетия по-късно. Бел. пр.

164 Според Амос Функенщайн „контра-историите“ са исторически трактати, чиято „функция е полемична. Техният метод се състои в системно изследване на най-доверените източници на опонента до пълната им противоположност (against their grain). … Целта им е изкривяването на себе-образа на опонента, на идентичността му, чрез деконструирането на неговата памет“; Amos Funkenstein, „History, Counterhistory, and Narrative,“ in Probing the Limits of Representation: Nazism and the ‘Final Solution „ed. Saul Friedlander (Cambridge, Mass., 1992), 69.

165 Виж Zygmunt Bauman, „Intellectuals in East-Central Europe: Continuity and Change“ Eastern European Politics and Societies 1, no. 2 (1987): 162 – 86.

166 Konrad, The Loser, 232.

167 Конрад, в забележка от началото на появилия се по-късно „официален“ (тоест, не самиздатски) текст (която обаче липсва в публикуваната преди това английска версия), отриче, че произведението е автобиографично: „Тази книга не е автобиография, а по-скоро творба на въображението.“ Konrad Gyorgy, A Cinkos (Budapest, 1989), 5. Но очевидната прилика между героя Т. и самия него, особено в късните години на Т. – както и фактът, че Конрад е изпитвал нужда от включването не едно подобно опровержение – указват, че идентичността в случая е повече от проста догадка.

168 Може да се възрази, че Конрад никога не е възнамерявал романът му да бъде нещо повече от личен разказ, белетристична творба; със сигурност той не го представя експлицитно като разказ за Унгария. Бих се съгласил донякъде – като по-голямата част от либералната интелигенция, Конрад честно се опитва да избегне себевъзвеличаването и постоянно се позовава на универсално доброто. Бих спорил обаче, че, в голямата стара интелигентска традиция, тази позиция опровергава заявяваните си намерения в контекста на предпоставяната водеща социална роля и латентната функция на интелектуалците. Самият Конрад, в новаторския си трактат върху ролята на интелектуалците при държавния социализъм (заедно със социолога Иван Селени), чудесно улавя този вид двойна роля чрез идеята за „принципното“ (фундаментално телеологическа мисия) против „генетичното“ (функции и интереси, изпълнявани и артикулирани в специфични социални контексти) понятие за интелигенцията. Gyorgy Konrad and Ivan Szelenyi, Intellectuals on the Road to Class Power (New York, 1979), 12. Фуко също прави разлика между „универсалния“ и „специфичния“ интелектуалец. Michel Foucault, „Truth and Power,“ in Power/Knowledge: Selected Interviews and Other Writings, 1972 – 1977, ed. Colin Gordon (New York, 1980), 130 – 33. Ето защо, за мен текстът на Конрад крещи да бъде четен като национален разказ.

169 Интелигенцията като цяло без съмнение печелеше от държавния социалистически ред, за сметка на работниците и селяните (които носеха и основната тежест на наказанието за социална съпротива, докато в същото време получаваха само малко признание за действията си). Виж Michael D. Kennedy, „The Intelligentsia in the Constitution of Civil Societies and Post-Communist Regimes in Hungary and Poland,“ Theory and Society 21, no. 1 (February 1992): 29-76. Налице са силни основания да се твърди, че мотивът за сътрудничеството като отнасящо се до всички е несправедлив, тъй като интелектуалците носят лъвския пай от всяка утвърждавана вина. Извън интелигенцията, въпросът за вината е много по-проблематичен. Например, приспособяването и съпротивата на село са неразривно свързани едни с други. Виж Istvan Rev, „The Advantages of Being Atomized: How Hungarian Peasants Coped with Collectivization,“ Dissent (Summer 1987): 336.

170 За едно друго изложение на противоречията на интелектуалеца в кадарова Унгария, виж Miklos Haraszti, The Velvet Prison: Artists Understate Socialism, trans. Katalin Landesmann and Stephen Landesmann with Steve Wasserman (New York, 1989). За един по-широк източноевропейски и по-меродавен пример, виж Czeslaw Milosz, The Captive Mind (New York, 1955).

171 (чешки ез.): съжаление, разкаяние, угризения на съвестта. Бел. пр.

172 Kundera, Laughter and Forgetting, 150. В едно друго произведение той е дори още по-директен: „Историята е подобна на индивидуалните животи в това отношение. Има само една история на чехите. Някой ден тя ще приключи също толкова сигурно, колкото и животът на Томаш, без някога да се повтори.“ Milan Kundera, The Unbearable Lightness of Being, trans. Michael Henry Heim (New York, 1984), 223.

173 Тази контекстуализация може да бъде продължена и при Вацлав Хавел (който се разглежда по-късно в този текст); използването на „мита“ от Хавел е било съпоставяно с позицията на неговото поколение (след-’68), и противопоставяно на „себе-отхвърлянето“ на бивши комунисти като Кундера. Jadwiga Staniszkis, The Ontology of Socialism, ed. and trans. Peggy Watson (Oxford, 1992), 133.

174 Техника за запаметяване. Бел. пр.

175 Istvan Rev, „A kommunizmus szallascsinaloja?“ (Communism’s Trailblazer?), Nep- szabadsag, 2 September 1993 (a revised English-language version of this article is incorporated into Istvan Rev, „Amnesia: The Revised Framework of Hungarian History,“ Budapest Review of Boohs 4, no. 1 [Spring 1994]), and Tony Judt, „The Past Is Another Country: Myth and Memory in Postwar Europe“, Daedalus 21, no. 4 (Fall 1992): 83-118.

176 Rev, „A kommunizmus szallascinaloja?“

177 Kundera, Laughter and Forgetting, 9.

178 Staniszkis, Ontology of Socialism, 131.

179 За имитирането на Йозеф Пилсудски от страна на Валеса виж Carole Nagengast, Reluctant Socialists, Rural Entrepreneurs: Class, Culture, and the Polish State (Boulder, Col., 1991), 23-24. Политическото наследство на Пилсудски в Полша е далеч по-сложно от онова на, да речем, Миклош Хорти в Унгария. Адам Михник например иронично обяви собствената си преданост към „ранния, настроен независимо и социалистически, Пилсудски“, който, преди да дойде на власт, е твърд противник на антисемтизма, характерен за неговите противници, Националните демократи. Виж есето на Михник „Shadows of Forgotten Ancestors,“ in Adam Michnik, Letters from Prison and Other Essays, trans. Maya Latynski (Berkeley, 1985), 220. Валеса обаче ясно се идентифицира с по-късния, яростно антипарламентарно настроен, Пилсудски. Дължа това наблюдение на Константи Геберт.

180 Виж Adam Michnik, „My Vote Against Walesa,“ New York Review of Books 37, no. 20 (20 December 1990).

181 Nagengast, Reluctant Socialists, 202 ff.

182 Young, Texture of Memory, 115 ff.

183 Ibid., 146. Полемиката около кармелитския манастир е разгледана подробно пак там, 144-50.

184 See James E. Young, „The Biography of a Memorial Icon: Nathan Rapoport’s Warsaw Ghetto Monument,“ in ibid., 155-84.

185 Louisa Vinton, „Walesa Urges Reconciliation as Uprising Ceremonies Begin,“ Radio Free Europe/Radio Liberty Daily Report no. 144, 1 August 1994.

186 Louisa Vinton, „Russia Sidesteps the Issue of Guilt,“ Radio Free Europe / Radio Liberty Daily Report no. 145, 2 August 1994; see also other items in that report and in no. 146, 3 August 1994.

187 По-малко известни, но може би още по-ярко осветяващи контактни точки на полско-еврейския конфликт около паметта са известните стихотворения на Чеслав Милош „Беден християнин гледа към гетото“ и „Кампо дел Фиори“ (и двете от 1943, публикувани за пръв път през 1945), в които се описва безсилието, граничещо с безразличие, което цари сред обикновените хора извън стените на Варшавското гето, докато самото то е в пламъци. Виж Czeslaw Milosz, The Collected Poems, 1931-1987 (New York, 1988). Първото от двете стихотворения е повод за появилата се през 1986 в Полша статия „Беден поляк гледа към антисемитизма“, която породи яростни и безпрецедентни дебати за антисемитизма и безчувствеността на Запада към полското страдание. [Различни приноси в тази връзка могат да бъдат намерени в Antony Polonsky, ed., „My Brother’s Keeper?“ Recent Polish Debates on the Holocaust (London, 1990).] Отзвуци от стихотворението на Милош звучат и в Jolanta Dylewska, Chronicle of the Uprising in the Warsaw Ghetto According to Marek Edelman, 70 min. Documentary and Features Polish Films, Poland, 1993 – документален филм, представящ откъси от интервюто с единственият все още жив водач на въстанието от гетото, съчетани с кадри от филми, заснети от нацистите, в които ясно се вижда карнавала извън стените на гетото – най-мощният образ във второто стихотворение (а може би и в цялата поезия от военновременна Варшава). Този образ … може да бъде тълкуван като остро припомняне към поляците, а и към самия Милош, който също е символична фигура на нацията и нейното страдание.

Настоящите дебати около военновременните спомени в Полша клонят все повече и повече към разделение около това кое е било „истинска“ съпротива по времена войната, водещо до въпроса за отговорността за вземането на властта от комунистите. Този конфликт се символизира от избора на два вида погребани спомени за престъпления, които тепърва трябва да бъдат осветени: от една страна, полското сътрудничество при унищожаването на местните евреи и следвоенния погром срещу оцелелите в Килце евреи; от друга страна – варварщините от Катин и „еврейско-комунистическата конспирация“ (изразена възможно най-грубо в крайно дясната преса). Обвиненията в конспирация след това се разширяват, за да обхванат и студентските протести от 1968, с които започва интелектуалното дисидентско движение (според тази версия протестиращите студенти, които по-късно стават дисиденти, са деца на апаратчици, които „танцуват и от двете страни на оградата“ и се подготвят за заемане на водещи позиции в една бъдеща свободна Полша), както и основаването на „Солидарност“ („истинският поляк“ Валеса е бил подмамен от своите „еврейско-комунистически“ съветници, които са искали да ограничат влиянието на съюза по този начин да попречат на полското освобождение). Реалната цел, разбира се – тук, както и на други места – е да се делегитимира не-комунистическата левица в полската политика). Константи Геберт, личен разговор, януари 1995.

188 Vaclav Havel, „Power of the Powerless,“ trans. Paul Wilson, in Vaclav Havel, Open Letters, ed. Paul Wilson (New York, 1991), 127-214.

189 Vaclav Havel, Summer Meditations, trans. Paul Wilson (New York, 1993); виж особено частта „Politics, Morality, and Civility.“ Въпросът за „лустрацията“ на чешкия Парламент се оказа особено труден и показателен за Хавел. Прокаран уж за да прочисти новия Парламент и обществените служби от бивши сътрудници на комунистическата тайна полиция, широко разпрострябата мрежа от обвинения улови в края на краищата, сред многото други, и бившия колега на Хавел Ян Каван. Виж Lawrence Weschler, „A Reporter at Large; The Velvet Purge: The Trials of Jan Kavan,“ New Yorker, 19 October 1992, and „From Kafka to Dreyfus: Department of Amplification,“ New Yorker, 2 November 1992.

190 Виж Ernest Gellner, „Reborn from Below: The Forgotten Beginnings of the Czech National Revival,“ Times Literary Supplement, 14 May 1993, (рецензия на анскоро публикуваната книга на покойния чешки философ Ян Паточка) Jan Patocka, Co Jsou Cesi? Was Sind Die Tschechen? (Prague, 1993), първоначално написана през ранните 1970 г. […] Виж също Timothy Garton Ash, „Journey to the Post- Communist East,“ New York Review of Books 41, no. 12 (23 June 1994): 16.

191 Garton Ash, „Journey to the Post-Communist East,“ 16; Istvan Rev, личен разговор, юни 1994.

192 Кундера характеризира един подобен феномен като „графомания“. Laughter and Forgetting, 91-92. Виж също Danilo Kis, „The Encyclopedia of the Dead,“ in The Encyclopedia of the Dead, trans. Michael Henry Heim (New York, 1989), 39-65. Един паралел може да бъде открит в мормонската libri memorialis в Солт лейк сити, където се прави опит за събиране на най-важните информации за всяка душа (и евентуален мормон, след смъртта), която е обитавала някога планетата.

193 Luise von Flotow, „Shocks and Nostalgia in East Berlin,“ Cross Currents 11 (1992), 7.

194 Ibid.

195 Dirk Philipsen, „Revolutionary Autumn: Traditions That Weigh Like Nightmares on the Brains of the Living, or: The Difficult Quest for Democratic Forms in East-Central Europe“ (доклад, представен на годишната конференция на Американската историческа асоциация, Сан Франсиско, януари 1994), 2.

196 Ibid., 1.

197 Lili Braniste, „Crying Wolf,“ reprinted in World Press Review (February 1991): 62; from Lire (Paris).

198 Случаят е резюмиран и анализиран в Catherine Hutchison, „The Case of Christa Wolf,“ Cross Currents 11 (1992), 9-22.

199 Тук обаче има и нещо повече: „Хората, ангажирани в този дебат, разчитаха на късата памет на читателите си. Та нали самите те току-що бяха възхвалявали същата авторка в същите издания?“ Peter Schneider, The German Comedy: Scenes of Life After the Wall, trans. Philip Boehm and Leigh Hafrey (New York, 1991), 87.

200 Philipsen, „Revolutionary Autumn,“ 1.

201 See Schneider, German Comedy, especially the chapter „Sentimental Germany,“ 42-65.

202 See ibid., 9, 45.

203 Ibid., 32-33. Джеймс Янг също разглежда особената тежест на паметта и историята, свързана с тази дата, в контекста на търсенето на нов Национален ден за обединена Германия, 23-25.

204 Maier, Unmasterable Past, 16 ff.

205 Craig R. Whitney, „If It’s a Museum, Why Does It Look Like an Attic?“ New York Times,26 June 1994; виж също Steve Vogel, „Telling Germany’s History the German Way,“ Washington Post, 12 July 1994. За по-ранните дебати около музейния проект виж Maier, Unmasterable Past, 121-39.

206 Maier, Unmasterable Past, 148.

207 Ian Buruma, „Buchenwald,“ Granta 42 (Winter 1992): 69.

208 Ibid., 71. Следи от съветския лагер бяха „открити“ за пръв път през 1983, но свидетелства за това бяха бързо прикрити от източногерманското правителство.

209 Ibid., 75.

210 Günter Grass, „Losses,“ Granta 42 (Winter 1992): 101.

211 Hans Magnus Enzensberger, „The Great Migration,“ Granta 42 (Winter 1992).

212 Grass, „Losses,“ 102.

213 Richard Terdiman, „Deconstructing Memory: Representing the Past and Theorizing Culture in France Since the Revolution,“ Diacritics 15 (Winter 1985).

214 Stephen Kinzer, „For East German Theme Park: The Bad Old Days,“ New York Times, 9 November 1993.

215 Един друг опит за правене на капитал от „източната носталгия“ е скорошното откриване (иронично, в берлинския квартал Кройцберг, който се намира в Западен Берлин) на „източногерманския Deli – магазин, в който се продават най-вече източногермански хранителни продукти“, с което се позволява на хората да „си купят обратно известно количество изгубена култура, удавена от вълните на западногермански продукти на фирми като Maggi и Knorr“. Виж в тази връзка von Flotow, „Shocks and Nostalgia,“ 5. Джеймс Янг разглежда превръщането на паметта в стока в контекста на „предприемачите на паметта“, които бяха се спуснали да събират парчета от Берлинската стена още от деня на отварянето ѝ; Young, Texture of Memory, vii.

216 Judt, „The Past Is Another Country,“ 104.

217 Прокарването на закона е описано в „Hungary Bans Swastikas, etc.,“ New York Times, 15 April 1993.

218 Името на заведението е игра и с отдавнашния будапещенски стриптийз-клуб на име Maxim’s, който се намира точно срещу кино „Горки“, в което се показваха само „коректни“ съветски филми.

219 Young, Texture of Memory, xi.

220 Ibid.

221 Judt, „The Past Is Another Country,“ 99. (Виж също“Миналото е друга страна: мит и памет в следвоенна Европа – Част 2 – „Либерален преглед“, 18 юли 2013.)

222 Ibid., 108. Едно донякъде неочаквано допускане, тъй като Джуд едва ли може да бъде сметнат (вече) за приятел на Левицата.

223 Anderson, Imagined Communities, 204.

224 Rev, „A kommunizmus szallascsinaloja?“

225 Friedrich Nietzsche, „History in the Service and Disservice of Life,“ in Unmodern Observations, ed. William Arrowsmith, trans. Gary Brown (New Haven, 1990), 90.

226 Ibid., 119. Една скорошна статия по въпроса за разлагащите се реликви (особено косите на жертвите), намиращи се на изложение в Аушвиц, указва болезненото естество на този въпрос, когато той бъде приложен към Холокоста. Някои хора (включително и оцелели от лагерите) поддържат мнението, че обикновеното благоприличие изисква тези експонати, като човешки остатъци, да бъдат оставени да се разложат по естествен път. Освен това се отбелязват и високите разходи, както и съмнителни резултати, от технологическите опити да се запазват подобни реликви. Виж Timothy W. Ryback, „Evidence of Evil,“ New Yorker, 15 November 1993. Сюзън Гал показва как, в контекста на повторното погребение на Имре Наги и последвалите го надигания на проблематични индивидуални спомени от 1956, действително е необходимо някакво количество (лично) забравяне, като предпоставка за (колективното) припомняне. Виж Susan Gal, „Ritual and Public Discourse in Socialist Hungary: Nagy Imre’s Funeral“ (paper presented at the 89th annual meeting of the American Association of Anthropologists, Washington, D. C., November 1989), 10.

227 Helga Geyer-Ryan and Helmut Lethen, „The Rhetoric of Forgetting: Brecht and the Historical Avant-Garde,“ in Theo D’haen, Rainer Grtibel, and Helmut Lethen, eds., Convention and Innovation in Literature (Amsterdam, 1989), 305-6.

228 За едно радикално представяне на този въпрос виж Steven Knapp, „Collective Memory and the Actual Past,“ Representations 26 (Spring 1989).

229 Maier, Unmasterable Past, 168-72.

230 Foucault, Power! Knowledge, 112-13.

231 Ibid., 130.

232 Rev, „A kommunizmus szallascsinaloja?“

233 Michel Foucault, „Nietzsche, Genealogy, History,“ in Language, Counter-Memory, Practice, ed. Donald F. Bouchard (Ithaca, N. Y., 1977), 146.

234 Ibid.

235 Peter Burke, „History as Social Memory,“ in Memory: History, Culture, and the Mind, ed. Thomas Butler, 100.

236 Natalie Zemon Davis and Randolph Starn, introduction to Representations 26 (Spring 1989): 2.

237 Istvan Rev, „A megesett tortenelem“ (The history that happened), Magyar Narancs, 26 May 1994. Константи Геберт представя едно по-различно обяснение: провалът на новите, след-1989-партии и тяхното изместване във властта от „пост-комунистите“ е отчасти отражение от страна на по-голямата част от населението именно техните спомени – спомените за „обикновените животи“, изживени при комунизма, в които няма нито героизъм, нито драматично предателство, да бъдат приети като меродавни. (Константи Геберт, личен разговор, януари 1995).

238 Judt, „The Past Is Another Country,“ 101.

239 Pierre Nora, „Between Memory and History: Les lieux de memoire,“ Representations 26 (Spring 1989): 9.

240 von Flotow, „Shocks and Nostalgia,“ 5.

241 Ibid., 5-6.

242 Както е добре известно, един от неочакваните ефекти от австорунгарската акция е обявяването на окончателната независимост на Българското княжество през същата година. Бел. пр.

243 Британски публицист и политик от Консервативната партия; от 2008 насам – кмет на Лондон). Бел. пр.

244 Думите принадлежат на Ернст Глезер (1902–1963) – днес вече до голяма степен забравен, но между двете войни влиятелен и широко четен германски публицист и романист (цитатът е от най-известния му роман, „Набор 1902“, издаден през 1929 г.) Бел. пр.

245 Горното твърдение звучи като израз на една доста частична представа за това какво е „Европа“, дори и във времената на късния 19 век. Достатъчно е човек да си припомни вазовия „Дуел“ и цялата пародийност на това понятие в тогавашна България, плюс съпътстващите го процедури на паунови пози и пр., за да се убеди, че дуелът далеч не е част от „мъжкия код на честта“навсякъде в Европа. Бел. пр.

246 Известна британска комедийна телевизионна серия с участието на Роуън Аткинсън (който е и съавтор на сценария). Бел. пр.

247 Интервюто е от 2006-та година, тоест става дума за Джордж У. Буш. Бел. пр.

248 Уолъс употребява тук понятието „unitary executive“, което е част от американската правна теория и според което президентът контролира напълно изпълнителната част от властта. Бел. пр.

249 Целият протокол е достъпен тук http://www. omda. bg/public/arhiv/prilojenia/dokumenti_bkp/politbuyro_11_04_1989_1. htm

250 Писмо от МОН изх. № 9107-309 от 22.11.2013 г.

251 Изборна програма на НФСБ-2013 http://www. skat. bg/nfsb/public/IZBORNA_PROGRAMA_NFSB_2013. pdf

252 http://btvnews. bg/article/bulgaria/politika/danswithme-52. html

253 http://inews. bg/National-Strategy-Integrate-Mangali-pdf-_l. a_i.203543. html

254 Braudel, Fernand. The Mediterranean and the Mediterranean World in the Age of Philip II, vols. 1-2. New York, 1975; On History. Chicago, 1980. Пол Рикьор твърди, че за да избегне хватката на събитията, френската история от традицията на аналистите е принудена да се съюзи с дисциплини, които не са толкова силно обсебени от времето, като география, икономика и антропо логия (Ricoeur, Paul. Time and Narrative. Chicago, 1984-1988, 95-111). Koselleck, Reinhart. Futures Past. On the Semantics of Historical Time. Cambridge, Mass., 1985, в оригинал на немски език: Vergangene Zukunft, Frankfurt am Main, 1979; от същия автор: Zeitschichten. Studien zur Historik. Frankfurt am Main, 2000 (български превод: Пластове на времето. С.: Дом на науките за човека и обществото, 2002, превод Христо Тодоров) и The Practice of Conceptual History: Timing History, Spacing Concept (transl. T. S. Presner and others. Stanford, 2002).

255 Zub, Alexandru, ed. Temps et changement dans l’espace roumain (fragments d’une histoire des conduits temporelles). Iaşi, 1991, V.

256 Ricoeur, Paul. Time and Narrative; също неговите есета „The Human Experience of Time and Narrative“, „Narrated Time“, „Time Traversed: Remembrance of Things Past“, and „Life: A Story in Search of a Narrator“. – In: Valdes, Mario J. A Ricoeur Reader; Reflection and Imagination. Toronto and Buffalo, 1991; за трактовката на Хусерл за времето вж. Michalski, Krysztof. Logic and Time. An Essay on Husserl’s Theory of Meaning. Dordrecht, Boston, 1997; Nadel, George, ed. History and the Concept of Time. Beiheft 6 of History and Theory, Middletown, Conn, 1966; Hellekson, Karen. The Alternate History. Refiguring Historical Time. Kent, 2001.

257 Bauman, Zygmunt. Liquid Modernity. Cambridge, Mass, 2000, p. 110, 112.

258 Anderson, Benedict. Imagined Communities. London, New York, 1991; Fabian, Johannes. Time and the Other. How Anthropology Makes Its Object. New York, 1983; Въобразените общности. С.: Критика и хуманизъм, 1998, превод Яна Генова. Вж. също Rutz, Henry, ed. The Politics of Time. American Ethnological Society Monograph Series, № 4. Washington, D. C., 1992. Единствената статия в този том, посветена на Източна Европа, е от Verdery, Katherine. The ‘Etatization’ of Time in Ceauçescu’s Romania. Цит. съч., 37-61.

259 Anderson, Benedict. Imagined Communities, p. 67.

260 Osborne, Peter. Philosophy in Cultural Theory. New York, 2000, p. 61.

261 Ibid., p. 59.

262 Ibid., p. 54. Не е тук мястото с лека ръка да се загърбва един плодотворен и разгорещен дебат, но искам да подчертая, че в случая не използвам израза „универсално моделиране“ нито пренебрежително, нито с ирония. Напротив, смятам, че представата за модерното като универсална категория е силна именно заради своите глобални измерения. Не мисля, че в нея по подразбиране е заложен някакъв нормативен европейски модел, който се повтаря със скована еднаквост в конкретните си регионални и исторически вариации, въпреки че много изследвания залитат в тази посока и въпреки че върху тях оправдано се трупа много критика (която се прехвърля и върху самата категория). Макар че с право изтъкват опасностите, които крие европоцентристката парадигма, представяща европейската история като универсална история, модерните понастоящем представи за алтернативни или множествени модерности носят свои собствени заплахи, главната от които е подхлъзването в лесен плурализъм и културен релативизъм. В частност Стейси Пиг се изказва срещу представата за модерното като универсално и предлага вместо това влиянието му да се припише на неговата космопо-литна природа, сякаш промяната на прилагателното от латински към гръцки корен внезапно изчиства онова, към което го прилагаме (Pigg, Stacey. The Credible and the Credulous: The Question of Villagers’ Beliefs in Nepal. – In: Cultural Anthropology, 11, 2, 1996, 160-201, цитиран в: Walley, Christine J. Our Ancestors Used to Bury their ‘Development’ in the Ground: Modernity and the Meanings of Development within a Tanzanian Marine Park. – In: Anthropological Quarterly, 76.1, 2003, 33-54).

263 Литературата по този въпрос е огромна. Вж. Taylor, Charles. Nationalism and Modernity. – In: Beiner, Ronald, ed. Theorizing Nationalism. Albany, NY, 1999. Общ преглед дава Özkirimli, Umut. Theories of nationalism: a critical introduction. New York, 2000. Интерпретация конкретно за Източна Европа вж. в Todorova, Maria. Ethnicity, Nationalism and the Communist Legacy in Eastern Europe. – In: East European Politics and Societies, vol. 7, # 1, 1993, 135-154.

264 Armstrong, John. Nations before Nationalism. Chapel Hill, 1982; Smith, Anthony D. The Ethnic Revival. Cambridge, Eng., 1981; Smith, Anthony D. The Ethnic Origins of Nations. Oxford, 1986; Llobera, Josep. The God of Modernity: The Development of Nationalism in Western Europe. Oxford, 1994. Куриозното е, че докато в миналото предимно историците са поддържали огъня на „дълбоките корени“ на нацията, днес тази теза защитават социолозите. Напротив, историците, които се занимават със Средните векове, се отнасят все по-скептично към това: вж. например Dann, Otto, ed. Nationalismus in vorindustrieller Zeit. München, 1986, и съвсем неотдавна Geary, Patrick J. The Myth ofNations: The Medieval Origins of Europe. Princeton, 2002.

265 Llobera, Josep. The God of Modernity, IX.

266 Ibid., IX, XIII.

267 Неговото разбиране за национализма намира най-пълно изложение в: Gellner, Ernest. Nations and Nationalism. Ithaca, 1983; няколко автори, в т. ч. Миноуг и Кедури, оспорват постулираната от Гелнер връзка между индустриализацията и национализма. Миноуг твърди, че Британия се индустриализира без абсолютно никакъв национализъм, а Кедури изтъква разпространението на национализма на Балканите и особено в Гърция далеч преди появата на индустриализацията (Kedourie, Elie. Nationalism. Oxford, 1994; Minogue, K. Ernest Gellner and the Dangers of Theorising Nationalism. – In: Hall, J. A. and I. Jarvie, eds. The Social Philosophy of Ernest Gellner, Atlanta and Amsterdam, 1996, 113-128). Именно в отговор на Кедури Гелнер прави забележката, че Балканите нарушават гладката логика на неговата теория (Gellner, Ernest. Reply to Critics. – In: Hall and Jarvie, eds. The Social Philosophy of Ernest Gellner, p. 630).

268 Това е толкова по-изненадващо, като имаме предвид, че в отговор на други сходни обвинения Гелнер изтъква, че „индустриализмът хвърля дълга сянка“, преди да стане действителност, и че само интелектуалците са били националисти (радиодискусия с Кедури по Би Би Си, цитирана от Özkirimli, Umut. Theories of Nationalism, p. 140). В края на краищата обаче Гелнер поне признава своето смущение. Хаген Шулце, от друга страна, отхвърля всякаква потенциална критика, дотам, че дори не разглежда Източна Европа или я разглежда в подчинено отношение (stiefmütterlich), като възпроизвежда клишетата за напълно откъснато цивилизационно развитие в продължение на две хиляди години след подялбата на Римската империя, при което източната част на континента пропуска важни етапи като Ренесанса и Просвещението, довели до национален суверенитет и демокрация. Макар че очертава три ясно откроени европейски региона, в които се зараждат нациите – Запад, Изток и централна част, т. е. Германия и Италия, последната област всъщност попада в западния модел (Staat und Nation in der europäischen Geschichte. München, 1994, 16-17, 148-150).

269 Gupta, Akhil. Rethinking the Temporalities of Nationalism in the Era of Liberalization, доклад пред семинар в Националния център за хуманитарни науки, април 2001 г., p. 11 (цитиран с разрешение на автора). Той цитира Джавахарлал Неру, който през 50-те години на 20. век говори, че Индия е длъжна да навакса, като постигне за две-три десетилетия онова, което „развитите нации на Запада“ са постигнали за един-два века. Разбира се, такъв беше и един от най-упорито повтаряните рефрени в идеологията на държавния социализъм, който се хвалеше с постиженията на ускорено и наваксващо развитие.

270 Вж. Koselleck, Reinhart. Deutschland – eine verspätete Nation. – In: Koselleck, Reinhart. Zeitschichten, 359-380.

271 За целите на този текст ще разглеждаме Източна Европа като широко и конвенционално историко-географско пространство, обхващащо както Югоизточна Европа (Балканите), така и Централноизточна Европа. Въпреки че Русия безспорно е част от Източна Европа, тя е изключена от това изложение по чисто практически съображения – самата и големина предполага владеене на огромна историография с донякъде различни акценти и нюанси. Същевременно смятам, че общите параметри на аргументацията могат лесно и успешно да се приложат и към широкия руски контекст. При все това бих искала да се разгранича от лесни обобщения за Русия на системно ниво; с други думи, не искам по обратен път да прехвърлям върху Русия отмъстителното отношение срещу академичната практика от времето на Студената война, когато Източна Европа (която сама по себе си представлява много разнородна цялост) се подвежда под общия знаменател на руския модел.

272 Love, Joseph L. Crafting the Third World: Theorizing Underdevelopment in Rumania and Brazil. Stanford, 1996, p. 6, цитира имената на Паул РозенщайнРодан, Рагнар Нурске, Курт Мартин, Ханс Зингер, Александер Гершенкрон, Петер Бауер, Пол Баран, Михал Калецки и др. Лав твърди, че „[в] периода между войните… новите независими и новосъздадени нации в източната част на Централна Европа представляват „прототип“ на Третия свят, който за пръв път се сблъсква с проблемите на икономическата и социалната изостаналост и в който те научно се теоретизират на фона на палитра от възможни развития, включително социализъм от съветски тип“ (p. 214).

273 Вж. важния колективен сборник под редакцията на Даниел Широ: Chirot, Daniel, ed. The Origins of Backwardness in Eastern Europe. Economics & Politics from the Middle Ages until the Early Twentieth Century. Berkeley, 1989. Сборникът е резултат от проведената конференция в Беладжо през 1985 г. и съдържа първокласни статии от Широ, Робърт Бренер, Петер Гунст, Яцек Коханович, Фикрет Аданир, Джон Лампе и Гейл Стоукс. Този подход ражда значими изследвания и най-малкото заслужава да се споменат още няколко произведения, дори да не достигат непременно до едни и същи изводи: Lampe, John and Marvin R. Jackson. Balkan Economic History, 1550-1950. Bloomington, 1982; Lampe, John. Modernization and Social Structure. – In: Southeastern Europe, 5, Pt. 2, 1979, 11-32; Berend, Ivan and György Rânki. The European Periphery and Industrialization, 1780-1914. Cambridge, Eng., 1982; Underdevelopment in Europe in the Context of East-West Relations in the Nineteenth Century. – In: Studia historica, 158, 1980; Palairet, Michael. The Balkan Economies 1800-1914: Evolution without Development. New York, 1997; Sundhausen, Holm. Zur Wechselbeziehung zwischen frühneuzeitlichem Außenhandel und ökonomischer Rückständigkeit in Osteuropa: Eine Auseinandersetzung mit der ‘Kolonialthese’. – In: Geschichte und Gesellschaft, 9, 1983, 544-563; Der Wandel der osteuropäischen Agrarverfassung während der frühen Neuzeit. Ein Beitrag zur Divergenz der Entwicklungswege von Ostund Westeuropa. – In: Südost-Forschungen, 42, 1983, 169-181; Die ‘Peripherisierungstheorie’ zur Erklärung Südosteuropäischer Geschichte. – In: Hinrichs, Uwe. Helmut Jachnow, Reinhard Lauer, Gabriella Schubert, eds. Sprache in der Slavia und auf dem Balkan. Slavistische und balkanologische Aufsätze. Norbert Reiter zum 65. Geburtstag, Wiesbaden, 1993, 277-288; Schönfeld, R., ed. Industrialisierung und gesellschaftlicher Wandel in Südosteuropa. München, 1989; Todorova, Zwetana, ed. Probleme der Modernisierung Bulgariens im 19. und 20. Jahrhundert. Sofia, 1994.

274 Szücs, Jenö. Three Historical Regions of Europe. – In: Keane, John. Civil Society and the State. New European Perspectives. London, New York, 1988, 291-331; Chirot, Daniel. Causes and Consequences of Backwardness. – In: Chirot, Daniel. Op. cit., 1-14. Този начин на мислене е вдъхновен от сериозното значение, което оказва произведението на Ерик Джоунс: Jones, Eric L. The European Miracle. Cambridge, Eng., 1981.

275 Такава е преобладаващата оценка в повечето общи текстове за Османската империя, чието внимание е насочено основно към функционирането на империята от нейния център. Обикновено те се споменават накратко с обяснението, че са били подбудени от манипулациите на Русия и в по-малка степен Хабсбургите и Франция.

276 Общ преглед на източноевропейския национализъм правят Sugar, Peter F and Ivo John Lederer, eds. Nationalism in Eastern Europe. Seattle & London, 1969, трета препечатка 1994; Sugar, Peter, ed. Eastern European Nationalism in the Twentieth Century. Washington, D. C., 1995; Niederhauser, Emil. The Rise of Nationality in Eastern Europe. Budapest, 1981; György, Andrew. Nationalism in Eastern Europe. McLean, VA, 1970; Sussex, Ronald and L. C. Eade. Culture and Nationalism in Nineteenth-Century Eastern Europe. Columbus, 1985; Plaschka, Richard. Nationalismus, Staatsgewalt, Widerstand: Aspekte nationaler und sozialer Entwicklung in Ostmittelund Südosteuropa. München, 1985; Augustinos, Gerasimos, ed. The National Idea in Eastern Europe. Boston & New York, 1996. Вж. също конкретно за Югоизточна Европа: Jelavich, Charles and Barbara. The Establishment of the Balkan National States, 1804-1920. Seattle & London, 1977; Hösch, Edgar. Die Entstehung des Nationalismus in Südosteuropa. – In: Südosteuropa. Zeitschrift für Gegenwartsforschung, 42, 10, 1993, 551-563; Reiter, Norbert, ed. Nationalbewegungen auf dem Balkan. Berlin, 1983; Djordjevic, Dimitrije and Stephen Fischer-Galat. The Balkan Revolutionary Tradition. New York, 1981; Трайков, Веселин. Идеологически течения и програми в националноосвободителните движения на Балканите до 1878 година. С., 1978; Djordjevic, Dimitrije. Révolutions nationales des peuples balkaniques, 1804-1914. Belgrade, 1964; Stokes, Gale. Nationalism in the Balkans. An Annotated Bibliography. New York & London, 1984. Заслужава да се споменат и някои основни колективни трудове, посветени на европейския национализъм като цяло, в които Източна Европа отново е в ролята на приемник на идеи: Teich, Mikulâs and Roy Porter. The National Question in Europe in historical context. Cambridge, Eng., 1993; Hagendom, Louk. European Nations and Nationalism: theoretical and historical perspectives. Aldeshot, 2000. Първокласна неотдавнашна публикация, поставена в общи европейски рамки, която може да служи като рядко срещан пример за балансирано представяне на нещата, е: Hirschhausen, Ulrike v. and Jörn Leonhard. Nationalismen in Europa. Westund Osteuropa im Vergleich. Göttingen, 2001.

277 Неотдавнашна критика за модела на Кон предлага Hroch, Miroslav. Ethnonationalismus – eine ostmitteleuropäsiche Erfindung. Oskar-Halecki Vorlesung 2002, Geisteswissenschaftliches Zentrum Geschichte und Kultur Ostmitteleuropas, Leipzig (предстои публикация). Особено ярък пример за това, колко дълбоко са залегнали тези идеи, дава иначе отличното неотдавнашно изследване на Neuburger, Mary. The Orient Within: Muslim Minorities and the Negotiation of Nationhood in Modern Bulgaria. Ithaca, 2004. Авторката най-напред произнася кабалистичните заклинания на съвременната политическа коректност, от които се очаква по някакъв начин да изкупят казаното по-нататък в нейното изложение: „[Като] подчертавам приликите и присвояванията между европейските и българските националистически идеи, не искам да кажа, че българският национализъм просто копира или изкривява (както твърдят много изследователи) западноевропейските национализми. Вместо това съм съгласна с твърдението на Парта Чатерджи, че „закъснелите национализми“ не просто се придържат към „вече написан сценарий“, а са по същество творчески проекти на индивидуалното национално въображение“ (с. 7). Въпреки уводните уговорки обаче авторката не се свени да заяви, че именно „политически натоварените наблюдения и етнографските „открития“ на европейските учени и пътешественици в региона разпалват балканските национални въжделения и амбиции“ (с. 18), напълно пренебрегвайки купища емпирични изследвания върху зараждането на балканския национализъм. По-нататък тя твърди, че „българските мислители измъкват пособията, с които да разберат своето минало, от европейския концептуален тезгях“ (с. 24 – доста груб и буквален инструментализъм) и че дори техните виждания за гнета, който преживяват в рамките на Османската империя, са „допълнени, ако не и дори изобретени, от европейските представи за османската и изобщо „азиатската“ поквара и варварство“ (с. 24), като през цялото време постулира някаква хипотетична дихотомия между „европейското“ и „българското“ и напълно отхвърля местните православни традиции за стереотипизиране на османското. Тръгнала от великодушното признание в самото начало на книгата, че „като всяко дете и българският национализъм има свой генетичен код“ (с. 7), тази детинска метафора е подсилена в заключителната глава, където двете деца, български християни и български мюсюлмани, в крайна сметка са само безпомощни обекти пред идеи като европейския национализъм на възрастните: „През цялата съвременна история срещата между българи и мюсюлмани се разгръща в сянката на европейското влияние. Българите попадат в непреодолимото течение на европейски идеи като национализма, които в крайна сметка се вклиняват между българите и мюсюлманите“ (с. 201).

278 Невъзможно е дори да започнем да цитираме необятната литература, която през изминалите векове е заемала централно място в историографските усилия във и за Източна Европа. Споменаването дори на няколко важни произведения ще бъде лоша услуга за многото други неспоменати, но също толкова важни трудове. Добра отправна точка е да се погледне библиографията, цитирана в разделите по държави в двата споменати по-горе сборника „Национализмът в Източна Европа“ (Nationalism in Eastern Europe, 1969; 1994) и „Източноевропейският национализъм през 20. век“ (Eastern European Nationalism in the Twentieth Century, 1995).

279 Gupta, Akhil. Op. cit., p. 10.

280 Курсивът е мой. Вж. Sugar, Peter F., ed. Op. cit., p. 20 и Sugar, Peter F and Ivo John Lederer, eds. Op. cit., 8-9. Представата за интегриращ национализъм е взета от Snyder, Louis L. Encyclopedia of Nationalism. New York, 1990 via Hayes, Carlton. The Historical Evolution of Nationalism. New York, 1931.

281 Sugar, Peter F. ed. Op. cit., p. 8. Подобен начин на мислене неизбежно го отвежда към повърхностни заключения от рода на следното: „Можем да открием корените на днешните проблеми – неспособността на различните нации, населяващи Балканите, да си сътрудничат, и т. нар. историческа омраза, която ги разделя – в идването на национализма и моделните тълкувания на исторически събития“. Наред с много други същата линия на мислене се съдържа в цитираните по-горе произведения на Хаген Шулце, Йеньо Шюч, както и Гейл Стоукс: Stokes, Gale. Three Eras of Political Change in Eastern Europe. New York, 1997.

282 Sugar, Peter F., ed. Op. cit., p. 8. Германското посредничество се разглежда като проводник за приемането на западни идеи, ала „[п]о времето, когато стават действащи сили на изток от Германия, те са най-малко два пъти откъснати от своя западен първообраз“ (Sugar, Peter F. and Ivo John Lederer, eds. Op. cit., p. 13).

283 Sugar, Peter F. and Ivo John Lederer, eds. Op. cit., p. 46.

284 Hroch, Miroslav. The Social Preconditions of National Revival in Europe. A Comparative Analysis of the Social Composition of Patriotic Groups Among the Smaller European Nations. Cambridge, Eng., 1985. Критика за същностната връзка между буржоазията и национализма прави Llobera, Josep. The God of Modernty, 123-133, 220. Това е още по-поразително, тъй като повечето самостоятелни статии в сборника на Шугър всъщност посочват (а понякога изрично подчертават) самобитните корени на национализма, като отказват да си служат с метафората на привнасянето.

285 Sugar, Peter F. and Ivo John Lederer, eds. Op. cit., 47-48.

286 Kohn, Hans. The Idea of Nationalism: A Study in its Origins and Background. цитиран в: Sugar, Peter F. andIvo John Lederer, eds. Op. cit., 9-10.

287 Sugar, Peter F, ed. Op. cit., p. 417.

288 Sundhaussen, Holm. Europa balcanica: Der Balkan als historischer Raum Europas. – In: Geschichte und Gesellschaft, 25, 1999, Heft 4, 626-653, характеристика 7.

289 Sundhaussen, Holm. Europa balcanica, p. 639. Изложената по-нататък аргументация беше формулирана за пръв път и публикувана в: Todorova, Maria. Der Balkan als Analysekategorie: Grenzen, Raum, Zeit. – In: Geschichte und Gesellschaft, Heft 3, 2002, 470-492. Вж. най-новия отговор на Зундхаусен в: Sundhaussen, Holm. Der Balkan. Ein Plädoyer für Differenz. – In: Geschichte und Gesellschaft, 29, 2003, 608-624.

290 Sundhaussen, Holm. Europa balcanica, 552-653.

291 Сред многобройната литература по този въпрос вж. неотдавнашната публикация на Linke, Uli. Blood and Nation: The European Aesthetics of Race. Philadelphia, 1999.

292 Sundhaussen, Holm. Europa balcanica, 552-653.

293 Сред многобройната литература по този въпрос вж. неотдавнашната публикация на Linke, Uli. Op. cit.

294 Gupta, Akhil. Op. cit., 15-16.

295 Ibid., p. 16.

296 Има много малко, да не кажем никакви истински сравнителни изследвания върху възникването и развитието на национализма на територията на двете империи – Османската и Хабсбургската. Повечето общи материали за Източна Европа просто изброяват отделните случаи, без да анализират наличието или липсата на регионални характеристики. От друга страна, изследванията, които постулират основополагащи разлики между Източноцентрална и Югоизточна Европа (повечето от тях са дело на политолози), не привеждат никакъв емпиричен анализ, а налагат свои модели. Прочутото есе на Йеньо Сюч „Три исторически региона в Европа“ („Three Historical Regions of Europe – In: Keane, John, ed. Civil Society and the State. New European Perspectives. London, New York, 1988) дори не разглежда Югоизточна Европа с недоказаната презумпция, че тя е абсолютно различна и това се знае от всеки. Неотдавна един от малкото опити за сравнение направи Мирослав Хрох: Hroch, Miroslav. Die nationalen Formierungsprozesse in Mittelund Südosteuropa. Ein Vergleich. – In: Elitenwandel und Modernisierung in Osteuropa. Berliner Jahrbuch für osteuropäische Geschichte, 1995, 2, 7-16. Публикацията е притеснително четиво от иначе голям историк, който се опитва да наложи сравнителен анализ, основан на доста откъслечни познания за развитието на Югоизточна Европа. Вероятно няма защо да го споменаваме, ако не беше толкова рядко явление и не илюстрираше дълбоките трудности да се изведат истински сравнения, когато това се предприема без съответния експертен опит. От друга страна, започват да се появяват ценни междурегионални сравнения. Вж. например Мишкова, Диана. Приспособяване на свободата. Модерност – легитимност в Сърбия и Румъния през XIX в. С., 2001, или Kollektive Identitäten in Ostmitteleuropa: Polen und die Tschechoslovakei. Bremen, 1994. Макар и с нееднородно качество, струва си да споменем колективния сборник под редакцията на Йоланта Сиечка: Sijecka, Jolanta, ed. The National Idea as a Research Problem. Warzcawa, 2002, подготвен след международна конференция в Полската академия на науките. Въпреки че в увода е пропусната възможността да се открои сравнителният потенциал на отделните изследвания, достатъчно положителен е фактът, че те, естествено, пресичат постулираната граница и включват поляци, литовци, българи, македонци, украинци, унгарци, чехи, кашуби и буриати.

297 Хрох различава два отчетливи етапа в процеса на изграждане на нацията: единият започва през Средновековието, а другият съпътства прехода към капиталистическа икономика, т. е. образуването на модерната нация в сегашния и вид. Първият етап има два различни завършека. Единият е развитието на ранната модерна държава, абсолютистична или с представителна система на съсловията, в която властва една етническа култура. В този случай по пътя на реформи или революция старият режим се преобразява в „модерно гражданско общество паралелно с изграждането на национална държава като общност от равни граждани“. Вторият завършек настъпва тогава, когато „някаква „външна“ управляваща класа властва над етнически групи, които заемат компактна територия, но нямат „своя собствена“ благородническа класа, политическо формирование или непрекъсната литературна традиция“. Макар че Хрох проявява достатъчна предпазливост, за да посочи преходни случаи и изключения“, като цяло първият завършек преобладава в Западна Европа, а вторият е характерен за Източна Европа (Hroch, Miroslav. From National Movement to the Fully-formed Nation: The Nation Building Process in Europe. – In: Balakrishnan, Gopal, ed. Mapping the Nation. London, 1996, 79-80).

298 Hroch. Miroslav. The Social Preconditions of National Revival in Europe. В публикацията си „От национално движение“ („From National Movement“, p. 81), издадена през 1996 г., Хрох характеризира фаза В като период, когато „по-голямата част от населението започва да придава особена важност на своята национална идентичност“. Това може да се оспори в светлината на значителната литература за продължителния процес на образуване на нацията, който се развива най-радикално и успешно след тържеството на национализма и изграждането на национална държава дори в западноевропейската зона (класически труд в тази област е: Weber, Eugern. Peasants into Frenchmen. London, 1979. Като изключим дребната забележка относно „по-голямата част“ от населението, въпреки всичко можем да приемем масовата фаза, като ограничим подкрепата до съществена част от населението или критична маса, която обаче в никакъв случай не представлява мнозинство.

299 С развито чувство както към преобладаващия на Запад класицистичен дух, така и към идеите на либералния национализъм, наложили се в началото на 19. век, Адамантиос Кораис се труди неуморно, за да вдъхне в своите гръцки сънародници гордост от тяхното славно минало. Възхвалявайки „бляскавия Париж, дом на всички изкуства и науки, нова Атина“, той заключава, че градът „би удивил всеки, ала за гърка, който знае, че още преди две хиляди години предците му в Атина са постигнали подобна (а може би и по-висша) мъдрост, това удивление трябва да се смеси с тъга, когато осъзнае, че такива добродетели не само липсват в днешна Гърция, а и на тяхно място са дошли хиляди злини“ (Clogg, Richard, ed. The Movement for Greek Independence, 1770-1821: A Collection of Documents. New York, 1976, p. 45). Това е сполучлив пример за споменатия по-горе диалогичен принцип, където протича взаимно обогатяващ диалог между Западноевропейското просвещение, вдъхновено от гръцката класическа мисъл, и Гръцкото просвещение в лицето на един от главните му радетели, Кораис, който сам е един от най-важните и първи проводници, пренесли гръцките автори до интелектуалната аудитория в Париж; същевременно той самият черпи вдъхновение от духа, който властва там.

300 Оттогава попаднах на едно щастливо изключение, макар да си остава изключение: отличната статия на Кристина Попова „Храмът „Св. Димитър“ и боят при Порт Артур. Събития и време в приписките върху църковните книги в с. Тешово 1849-1927 г.“ (The ‘Sv. Dimitur’church and the battle at Port Arthur. Events and time in the marginalia of sacred books in the village of Teshovo 1849-1927). – In: Balkanistic Forum, III, 2, 1994, 76-106. Авторката проследява постепенната промяна в мисленето и възприятията за времето в църковните среди и заместването на цикличното с линейно време в рамките на половин век. Вж. също Георгиева, Цветана. Историческото съзнание и отчитането на времето. – В: История, 1992, 1, 12-16. Няколко статии в цитирания по-горе сборник под редакцията на Александру Зуб също засягат сходни проблеми в Румъния: Dorin, Mihai. Interférence temporelles dans la révolte de Horea, 1784, и Antonesei, Liviu. Interprétations du temps populaire dans la culture roumaine de l’entre-deux-guerres. – In: Zub, Alexandru, ed. Temps et changement dans l’espace roumain, 85-97, 167-186.

301 Например трудът на Ханс Медик за плебейската култура и икономика, в частност преживяванията и поведението на бедните и безимотните по време на прехода към капитализъм: Plebejische Kultur, plebejische Öffentlichkeit, plebejische Ökonomie. Über Erfahrungen und Verhaltensweisen Besitzarmer und Besitzloser in der Übergangsphase zum Kapitalismus. – In: Berdahl, Robert, Alf Lüdtke, Hans Medick. Klassen und Kultur. Sozialanthropologische Perspektiven in der Geschichtsschreibung. Frankfurt am Main, 1982.

302 Вж. в частност тълкуването, което Козелек дава на историческото ускорение: Koselleck, Reinhart. Gibt es eine Beschleunigung der Geschichte? и Zeitverkürzung und Beschleunigung: Eine Studie zur Sekularisation. – In: Koselleck, Reinhart. Zeitschichten, 150-176, 177-202, особено с. 165, 175, а също в общите методологически есета: 9, 101, 307.

303 Bloch, Ernst. Erbschaft dieser Zeit. Frankfurt am Main, 1962, първо издание 1935, цитиран в: Lüdtke, Alf, ed. Was bleibt von marxistischen Perspektiven in der Geschichtsschreibung? Göttingen, 1997, 15-16.

304 Lüdtke, Alf. Op. cit., 18-19.

305 Fabian, Johannes. Time and the Other. How Anthropology Makes Its Object. New York, 1983, p. 143.

306 Hunt, Lynn. Against Presentism. – In: Perspectives, vol. 40, № 5, May 2002, p. 7. Тя отбелязва, че по ирония нетърпимостта спрямо предците, които не могат да задоволят стандартите на настоящето, присъства по-скоро в западни интерпретации, свързани със западното, а не толкова с незападното минало. С настъпването на културния релативизъм и политическата изрядност „ние по-лесно приемаме съществуването и понасяме нравственото раздвоение на евнусите и харемите например, отколкото на вещиците“.

307 Fabian, Johannes. Op. cit., p. 147.

308 Ibid., p. 41.

309 Ibid., p. 165.

310 Стоян Райчевски. Българите мохамедани. С., 1998. с. 188. Васил Дечов. Избрани съчинения. Пловдив, 1968, с. 438.

311 Божидар Алексиев. Екологията среда – историческа традиция – мюсюлманска общност в Източните Родопи. В: Аспекти на етнокултурната ситуация в България. С., 1994, с.233.

312 Ст. Райчевски. Цит. съч., с.55.

313 Пак там, с. 199.

314 Александър Теодоров-Балан. Родопското наречие. В: Избрани произведения. С, 1987, с. 157-175.

315 Ал. Балан. Цит. съч., с. 163.

316 М. Стояков. Произход на прозвището ахрянин. Сп. Родопи, 1990, кн. 11, с.22-25.

317 М. Стоянов. Цит. Съч., с.25.

318 Пак там, с:23.

319 М. Стоянов се основава на мненията на Ст. Шишков, К. Иречек, Ст. Захариев и др., писали за Родопите. Цит. съч., с.22.

320 Пак там, с.23.

321 Кети Ничева. Българска фразеология. С., с.39.

322 Лили Илиева-Дамянова. Българският псевдодетски език. В: Годишник на ВПИ- Благоевград. T. III, 1986, с.54-56. Детска лингвистика. В: Съвременен български език с увод в езикознанието. Благоевград, 1989, с.342-375.

323 Иван Георгов. Значението на детската лингвистика. Годишник на СУ. VII Ист.- фил. фак. 1913, с. 1-88. Критика за труда — Ст. Младенов. Няколко езикословни въпроси у проф. д-р Ив. А. Георгов в работите му за развоя на детския говор. Год. СУ Ист-фил фак 1934, XXX. 15, с.3-35.

324 Ч. Фергюсън. Автономия детьской речи в шести языках. В: Новое в зарубежной лингвистике, вып. VII, Москва, 1975, с.422-439. В: Вундт, К вопросу о происхождении языка. Звукоподражания и звуковые метафоры. В: Фоносемантические идеи в зарубежном языкознании. Ленинград, 1990, с. 61.

325 Л. Илиева. Българският псевдодетски език, с.62. Сравнительно-историческая грамматика тюркских языков. Морфология. Москва, 1988, с.517-521.

326 Димитър Тилков. Към въпроса за типологията на родопското акане. В: Изследвания върху българкия език. С., 1983, с. 300-311.

327 Ст. Райчевски. цит. съч., с. 199.

328 В. Скаличка. Исследование венгерских звукопоражательных выражений. В: Фоносемантические идеи в зарубежном языкознании. Ленинград. 1990, с. 118, по-подробно за мимемите – в Граматика тюркских языков, М., 1988, с. 517-521.

329 Тук имам пред не само физическата принадлежност, тъй като дори в нашия глобален век повечето от хората продължават да принадлежат към културите, в които са родени, дори и ако живеят извън тях; това обстоятелство се засилва многократно при онези от тях, които работят в областта на културата, тъй като напускането на родната култура и присъединяването към някоя чужда е акт на гигантска гениалност, на който по принцип са способни нищожно малко количество хора, особено пък ако изразното им средство е езикът.

330 Горното твърдение, разбира се, не съдържа елемент на отрицание на факта, че има вече немалко съвременни български писатели, постигнали значително – и, поне в няколко случая, най-важен сред които ми се струва Милен Русков – напълно заслужено признание вътре в страната. Остава си обаче факт, че позицията на Георги като единствен български писател, поне донякъде познат извън България, си остава трудна за оспорване.

331 Вж. Маалуф, Амин. Кръстоносните походи видени през погледа на арабите. Меридиани, 2001

332 В този контекст може прибавим и „спомена“ за амазонките в древногръцката историография (Херодот, Страбон), както и мнението на съвременни изследователи, според които жените войни (амазонките) са сарматки, а сарматите са протобалкански народ, живеещ в полиандрия. http://sparotok. blog. bg/politika/2009/10/05/mityt-i-istinata-za-amazonkite.410179

333 Coco, Carla. Secrets of the Harem, New York 1997, p. 62

334 вж. Корбен, Анри. История на ислямската философия. С., ЦИИЦ 2004, с. 228-232

335 Mernissi, Fatima. Achter de sluier. Nieuw Amsterdams Peil 1985, p. 53

336 Dutriex, Denish. Tantra Sadhana, het seksueel spirituele pad. Ankh Hermes bv, Deventer 2006, p. 25-26

337 Stoddart, William. Hindoeisme: Syntese. Den Haag 2009, p. 41

338 Mernissi, Al-Azm. Religie en moderniteit. Winnaars Erasmusprijs 2004, p. 76

339 Тази практика важи за всички съсловия и е валидна и днес в повечето ислямски страни.

340 Ruete, Emily. Herinneringen van een Arabische prinses. Antwerpen Amsterdam 1995, p. 149, 157

341 Edward, Lucie-Smith. Eroticism in Western art, Thames and Hudson, Londоn 1972, p. 180

342 The Oxford encyclopedia of the modern islamic world, ed. John Esposito, Oxford-1995, p.101

343 Пак там.

344 Mernissi, Fatima. De Europese harem. Breda: De Geus 2001, p. 120

345 Пак там, с. 123

346 вж. Audisio, Gabriel. Harun al Rashid calif of Bagdad, „An arabian night of kings“http://www. mainlesson. com/display. php? author=audisio&book =harun&story=arabian

347 Mernissi, Fatima. Chahrazad n’est pas Marocaine, editions le fennec. Casablanca 1987, p. 38

348 Тойнби, Арлнолд. Изследване на историята, т.2, с.13

349 Galip, Lytanir. Harem – Мythos harem. ludi Musici 2007, dir. Werner Ehrhardt, p.14

350 Coco, Carla. Secrets of the Harem, New York 1997, p.14

351 Пак там, с. 26

352 Загребелни, Павло. Рокселана, Хурем. С.1989 с. 47

353 вж. сериала „Великолепният век“ (Muhtesem Yüziyl) на режисьора Йагмур Тайлан, който – макар и недостоверен исторически, ясно показва, че в харема всяка жена е едновременно султанка и робиня.

354 Coco, Carla. Secrets of the Harem, New York 1997, p. 184

355 Coco, Carla. Secrets of the Harem, New York 1997, p. 111

356 Coco, Carla. Secrets of the Harem, New York 1997, p. 172

357 Thornton, Lynne. La femme dans la peinture orientaliste. ACR Courbevole Paris, 1993, p. 10

358 Пак там, с. 12

359 Boyar, Ebru & Fleet, Kate. A social hystory of Ottoman Istanbul. Cambridge University Press 2010, p. 8

360 Necipoğlu, Gülru. Süleyman the Magnificent and the Representation of Power in the Context of Ottoman-Hapsburg-Papal Rivalry. The Art Bulletin, College Art Association Vol. 71, No. 3, Sept. 1989, p. 406

361 Памук, Орхан. Бялата крепост. Еднорог 2005, с. 162-163

362 Вж. And, Metin. Karagöz: Turkish Shadow Theatre, Dost Yayınları, İstanbul, 1975

363 Вж. And, Metin. Istanbul in the 16th Century: The City, the Palace, Daily Life, Akbank 1994

364 Херман, Елинор. Сексът и кралете. Ера 2009, с. 240

365 Mernissi, Fatima. De Europese harem. De Geus Breda 2001, p. 63

366 вж. Ирепоглу, Гюл. Наложницата. изд. Дамян Яков, С. 2009

367 Някои от турците, за които става дума по-долу, са с техните „български“, имена, както е в цитирания текст.

368 Всъщност става дума за „Становище на Политбюро на ЦК на БКП по някои актуални проблеми на възродителния процес“, прието на 1 септември 1989 г., ЦДА, фонд 1б, опис 35, а. е. 183 (виж и в Ангелов, 2008).

369 Става дума за тези български граждани турци, които са получили международен паспорт, с който да емигрират, но които не успяват да преминат българо-турската граница преди Турция да я затвори в края на август 1989 г, както и на онези, които, след като са успели да заминат за Турция, са се върнали обратно.

370 В буквален превод: кипеж.

371 Цитираните респонденти, жители на махалата, както и социалните работници са цигани/роми, а двамата интервюирани общински служители са етнически българи.

372 Интересен анализ на софийските ромски квартали „Факултета“ и „Христо Ботев“ е предложен в: Грекова, Майя и др. Ромите в София: от изолация към интеграция? София: Изток-Запад, 2008.

373 Марушиакова, Елена и Веселин Попов. Циганите в България. София: Клуб 90, 1993, с. 109–127.

374 Пампоров, Алексей. Ромското всекидневие в България. София: Международен център за изследване на малцинствата и културните взаимодействия, 2006, с. 67–75.

375 Интервю с Лейля Хасан, социален работник, 7 януари 2014 г.

376 Интервю с Ирина Антонова, социален работник, 7 януари 2014 г.

377 Марушиакова, Елена и Веселин Попов. Цит. съч., с. 111–112.

378 Интервю с д-р Борислав Станчев, експерт в дирекция „Превенции“ на община Варна, 10 януари 2014 г.

379 Интервю с Лейля Хасан, социален работник, 7 януари 2014 г.

380 Марушиакова, Елена и Веселин Попов. Цит. съч., с. 132, 149.

381 Интервю със Светлана Коева, директор на дирекция „Превенции“ в община Варна, 10 януари 2014 г.

382 Интервю с д-р Борислав Станчев, експерт в дирекция „Превенции“ на община Варна, 10 януари 2014 г.

383 Кирилов, Светлозар. „Катуница и тресавището на самореализиращото се пророчество“. Медии и обществени комуникации, бр. 15, януари 2013 г. http://media-journal. info/? p=item&aid=219

384 Кирилов, Светлозар. „Ромите – жертви на дискриминация или сами виновни за своето положение?“ Медии и обществени комуникации, бр. 11, октомври 2011 г. http://media-journal. info/? p=item&aid=170

385 European Commission. Discrimination in the EU in 2012: Special Eurobarometer 393, November 2012, pp. 107–117. http://ec. europa. eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_393_en. pdf

386 Томова, Илона. „Раждаемост и репродуктивно здраве при ромите: Културни специфики, обезсилващи програмите за семейно планиране в някои ромски субгрупи“. В: Михова, Геновева (състав.) Раждаемостта в България и държавната политика. София: Център за изследване на населението при БАН и НССЕДВ при МС, 2009, с. 168, 171.

387 Томова, Илона. Етничност и социално изключване: Ромите в посткомунистическия период. В: Бояджиева, Пепка и др. (състав.) Светове в социологията: Сборник в чест на проф. Георги Фотев. София: Университетски издателство „Св. Климент Охридски“, 2006, с. 555.

388 Томова, Илона. „Раждаемост и репродуктивно здраве при ромите: Културни специфики, обезсилващи програмите за семейно планиране в някои ромски субгрупи“. В: Михова, Геновева (състав.) Раждаемостта в България и държавната политика. София: Център за изследване на населението при БАН и НССЕДВ при МС, 2009, с. 167.

389 Интервю с Ирина Антонова, социален работник, 7 януари 2014 г.

390 Варна утре. „Иван Портних говори открито за Максуда“, 21 юни 2013 г. http://www. varnautre. bg/2013/06/21/173319-ivan_portnih_govori_otkrito_za_maksuda

391 Цветков, Спас. „Невидимото гето – варненският квартал „Максуда“. Обектив, 29 март 2011 г. http://www. bghelsinki. org/bg/publikacii/obektiv/spas-tsvetkov/2011-03/nevidimoto-geto-varnenskiyat-kvartal-maksuda/

392 Петров, Пламен. „Градят нов терминал и нова ж. п. гара под „Максуда“, 15 милиона нужни за проекта“. Дарик нюз, 26 септ. 2013 г. http://dariknews. bg/view_article. php? article_id=1149904

393 Теодора Георгиева, „Комунизмът’ 2011. Между присъдата и носталгията.“ – Култура, бр. 39 / 18 ноември 2011 г.: http://www. kultura. bg/bg/article/view/19033

394 Българският комунизъм. Дебати и интерпретации. М. Груев и Д. Мишкова, съст. София: ЦАИ/Рива, 2013.

395 Сборникът бе представен от Майя Грекова и Румен Даскалов: http://kultura. bg/web/българският-комунизъм/. Извън това бяха публикувани и два отзива: Стефан Кръстев „Сборникът „Българският комунизъм“ не поставя точка на дебатите за изследването на комунизма.“ В: Обектив, бр. 213 / 30 Септември 2013: http://www. bghelsinki. org/bg/publikacii/obektiv/stefan-krastev/2013-09/sbornikt-blgarskiyat-komunizm-ne-postavya-tochka-na-debatite-za-izsledvaneto-na-komunizma/; Георги Медаров, „Интерпретации за соцносталгиите.“ В: Обектив, бр. 214 / 31 Октомври 2013: http://www. bghelsinki. org/bg/publikacii/obektiv/georgi-medarov/2013-10/interpretacii-za-socnostalgiite/

396 Частично препубликуван: http://librev. com/discussion-bulgaria-publisher/2073-2013-05-30-15-45-42

397 При представянето на сборника в този смисъл се изказа Майя Грекова: „Отново за ценностите: гражданска позиция и научно изследване.“ В: Обектив, бр. 214 / 31 Октомври 2013: http://www. bghelsinki. org/bg/publikacii/obektiv/mayya-grekova/2013-10/otnovo-za-cennostite-grazhdanska-poziciya-i-nauchno-izsledvane/

398 Robert Paxton, The Anatomy of Fascism. Penguin, 2004, p. 32, 172.

399 Ernst Nolte, Der europäische Bürgerkrieg 1917–1945. Nationalsozialismus und Bolschewismus. Frankfurt: Propyläen, 1987. Книгата неотдавна бе преведена и на български: Ернст Нолте, Европейската гражданска война. София: Кама, 2011.

400 Stanley G. Payne, Civil War in Europe, 1905-1949. Cambridge: Cambridge University Press, 2011, p. 21.

401 В този смисъл: Златко Енев, „Преработването на миналото – България 2013“ В: Либерален преглед, 9 юни 2013: https://librev. com/discussion-bulgaria-publisher/2081-2013.

402 В противоположност, разбира се, на фалшивото; за самия мен това е единствено интересният аспект на изкуството.

403 Забележете, че тук изключвам първосигналните реакции от рода на ерекция или произвеждане на слюнка; говоря за загуба на контрол над способността да контролирам емоциите си.

404 Дребен, но изключително съществен детайл: с напредването на възрастта все повече се усилва недоверието към този критерий, поради което сълзите или отказват изобщо да се появят, или, ако дойдат, се възприемат от самонаблюдаващото се Аз като своего рода театралност, която тече в реално време и бива по правило посрещната със силен скептицизъм: нещо много лесно взе да ревваш напоследък, мой човек! (Което е точно обратното на фактическото състояние на нещата).

405 С възможното изключение на (някои от нещата на) Моцарт, плюс една шепа други неща на различни класически майстори. Остава си неясно, разбира се, колко точно пъти сме ги чували, преди да ги запомним, тъй като те вече са до голяма степен неразделна част от „шумовия фон“, с който израства почти всеки от нас.

406 А, погледнато строго логично, то не би трябвало да бъде и постижимо – не и в смисъла, в който тук го поставям като критерий за (преживяване на) изкуството: в момента, в който ни „избави реално“ от нещо си, изкуството престава да бъде такова, тъй като престава да изпълнява и функцията си на нещо, предизвикващо силна емоционална реакция. И за добро, и за зло, има огромна асиметрия в начините, по които ние, човешките същества, преживяваме състоянията (си) на незадоволеност и задоволеност. В собственото ми разбиране само първото от тях има шансове за постигане на някаква връзка с изкуството.

407 Нерядко – и доста безцеремонно – разкривани като служител(к)и на различни идеологически натоварени системи, разбира се.

408 Помислете например за безброй многото случаи на насилие срещу исторически отхвърляни малцинствени групи, които „изведнъж“ са решили, че от днес вече „няма да си знаят мястото“.

409 И по-точно женското, тъй като главните действащи лица в неговите истории по неизбежност се оказват винаги жени.

410 Спомнете си сцените, в които Джо описва съвсем не тривиалните организаторски способности, които са необходими, за да може да задоволява потребността си от, примерно, десет мъже ежедневно.

411 Твърде вероятно е, че поне в последната си част горното твърдение обхваща огромното мнозинство от „оставащите нас“ – едва ли има човек на тоя свят, който поне в някакъв период от живота си да не е изпитвал усещането, че е най-ужасяващият сексуален хищник, някога появявал се на тая планета. Само дето…

412 Още повече, че вече съм го правил – в началните части на „Реквием за никого“, които, както сигурно се досещате, се базират на нещо доста по-солидно от свободната игра на фантазията.

413 Приета на Юлския пленум на ЦК на БКП през 1987 г. В концепцията се прави опит за известно оттегляне на държавата от икономиката чрез въвеждането на някои пазарни принципи. Или, иначе казано, търси се някакъв вид симбиоза между капитализъм и социализъм (предлаганата формула е: „отдолу капитализъм, а отгоре социализъм“, каквото и да значи това).

414 Материалите на заседанието са публикувани със значителни съкращения (поради големия им обем) в (Ангелов, 2008).

415 Германска демократична република.

416 Пенчо Кубадински развива идеята за подписване с Турция нова спогодба за събиране на разделените турски семейства.

417 Част от тях се завръщат. От справка на МВР, която получих като съветник на президента Желев, за Турция са отпътували 369 839 души, завърнали се от Турция или не са могли да минат границата (след като Турция я затваря на 21 август) – 154 937 души; остават в Турция 214 902 души.

418 Подчертано е в текста.

419 За улеснение на читателя ще поясним, че, съгласно наложената при осъществяването на „Възродителния процес“ евфемистична терминология, турците в България са наричани „потомци (или наследници) на ислямизираните българи“, а също така – „българи с възстановени имена“, докато етническите българи са наричани „българи с традиционни имена“ или „традиционни българи“.

420 Литературно произведение, съставено от цитати от различни автори. Бел. пр.

421 Имитационно произведение, в което, за разлика от пародията, оригиналното произведение се възвеличава, а не осмива. Бел. пр.

422 Популярна американска телвизионна поредица за деца, излъчвана в продължение на 30 години, между 1950-те и 80-те. бел. пр.

423 Q-tip – пластмасова пръчица с навит около двата края памук, за почистване на ушите. Бел. пр.

424 Артисти, които преработват по дигитален начин чужда музика, създавайки така наречените „семпли“ („проби“ или „мостри“), чието авторство е спорно от гледна точка на съществуващото авторско право. Бел. пр.

425 Плах опит за някакъв възможен превод на оригиналното „Disnial“, чийто смисъл се изяснява по-долу в текста. Бел. пр.

426 Както показва реалността на комунизма (където тя беше до голяма степен „реализирана“), подобна „системна сигурност“ се заплаща по други начини, а именно чрез продажба на съвестите, душите и в края на краищата, личностите на артистите. Бел. пр.

427 BILD-Zeitung, November 30, 2004. Тя току-що беше отговорила на един почти идентичен въпрос: „За какво си мислите, когато мислите за Германия?“ – така че вероятно в случая се е опитвала да избегне журналистическото търсене на национален патос. Отговаряйки на този първи въпрос, тя беше говорила за умерения климат на Германия, който, както тя казва, осигурява това, че ние не се нуждаем от обедна почивка“ Бел. авт.

428 Лондон все още води с едни гърди, тъй като, за разлика от Берлин, той има всичко на едно и също място – политика, бизнес, журналистика, култура, тинк-танкове, спорт – и английския език, навръх всичко това. Бел. авт.

429 Цитиран в Der Tagesspiegel, 11 юни, 2013.

430 „BBC poll: Germany most popular country in the world“

431 Вижте моята статия „Freedom and Diversity: A Liberal Pentagram for Living Together,“ в The New York Review, November 22, 2012.

432 Перифраза на известната фраза от Евангелието от Матея: „И тъй, не се грижете за утре, защото утрешният ден сам ще се грижи за своето: доста е на всеки ден злобата му.“ (Мат. 6:35) Бел. пр.

433 Средна Европа. Бел. пр.

434 Запис на разговор, проведен в Западен Берлин на 12 декември 1989. Цитиран в: Deutsche Einheit: Sonderedition aus den Akten des Bundeskanzleramtes 1989/90, съставители Hanns Jürgen Küsters и Daniel Hofmann (Munich: R. Oldenbourg, 1998), p. 638.

435 Тоест хиляда милиарда, каквото е значението на думата „билион“ в Европа. Бел. пр.

436 Оценка на Jorge Braga de Macedo и Urho Lempinen, цитирана от Risto E. J. Penttila в „Germany Calls the Shots,“ International Herald Tribune, March 22, 2013.

437 Реч, държана на 19 февруари, 1878, препечатана в Bismarck: Die grossen Reden, съставител Lothar Gall (Berlin: Severin and Siedler, 1981), p. 155. Това е известната реч, в която той предлага Германия да се стреми да бъде „честен посредник“. Бел. авт.

438 „Гаулайтер“ е било названието на ръководителите на области в Германия по времето на Третия райх. Бел. пр.

439 (По време на писането на тази статия.) Междувременно новият външен министър на БРД е от друга партия, немските социалдемократи, и се казва Франк-Валтер Щайнмайер. Бел. пр.

440 Виж речта му в WDR Europaforum, 15 май, 2013. Бел. авт.

441 Макар че, да си кажем правичката, той би могъл да я намери малко скучна. Къде, зад ония dichte und schöne Fenster, е доктор Фаустус? Къде са Лодовико Сетембрини и Лео Нафта? Къде е Феликс Крул?

442 Три германски средни училища получиха наскоро Ахенската награда за мир за това, че са отказали на офицери от Бундесвера правото да дойдат и да разговарят с учениците им за поемането на евентуална кариера във въоръжените сили. Виж Die Zeit, June 20, 2013. Бел. авт.

443 Както и междувременно стана, след есенните избори от 2013. Бел. пр.

444 Allensbach Institut für Demoskopie, Sicherheitsreport 2012. Бел. авт.

445 Mark Schieritz, Die Inflationslüge (Munich: Knaur, 2013).

446 Коментар на Уур Фуля Ертеки на Фейсбук страницата на „Завоевание 1453“ от 03:52 ч. на 19 февруари 2012 – < https://www. facebook. com/photo. php? fbid=354551751232106&set=a.180195275334422.38737.180170485336901&type=1&comment_id=900272&offset=0&total_comments=689 > Този и всички останали линкове по-долу са били активни към 1 януари 2014 г.

447 По данни от официалния сайт на филма „Завоевание 1453“ – < http://www.1453fetih. com/mobil/yapim-notlari. asp >

448 İşte ‘Fetih 1453’ün gerçek bütçesi. – < http://www. internethaber. com/fetih-1453-hollywood-sinema-rekor-beyazperde-411733h. htm > Статията цитира интервю на продуцента и режисьора на филма Фарук Аксой, дадено за телевизия ТV۸.

449 < http://www. beyazperde. com/filmler/film-187015/box-office/ >

450 < http://www. boxofficeturkiye. com/tumzaman/? tm=ucgun >

451 Gibbons, F. Turkish delight in epic film Fetih 1453. – < http://www. theguardian. com/world/2012/apr/12/turkish-fetih-1453 >

452 Marchand, L. La conquête de Constantinople à l’assaut des salles turques. – < http://recherche. lefigaro. fr/recherche/access/lefigaro_fr. php? archive=BszTm8dCk78atGCYonbyzp9%2BBSmfoxnfycozkkdscgefxvIcydeTBEFWugAuGzqtu2IGtjAq08M%3D >

453 Tharoor, I. Fetih 1453: Blockbuster Turkish Epic Revels in Ottoman Past. – < http://world. time. com/2012/02/28/fetih-1453-blockbuster-turkish-epic-revels-in-ottoman-past >

454 Roth, V. J., G. Benjamin. „Fetih 1453“ im deutchen Kino. Unsere Ahnen, die Osmanen. – < http://www. faz. net/aktuell/feuilleton/kino/fetih-1453-im-deutschen-kino-unsere-ahnen-die-osmanen-11697082. html >

455 Станева, М. Империята отвръща на удара. – < http://www. capital. bg/politika_i_ikonomika/sviat/2012/05/23/1833102_imperiiata_otvrushta_na_udara >

456 < http://www. turkstat. gov. tr/PreHaberBultenleri. do; jsessionid=sQcJSVPPvGp7sPvxV5MvHJ5ykTKnJDMq0MGmZJwqyZNvvnXD54VJ!773029041? id=10880# >

457 Кратко описание на историческите извори по въпроса могат да бъдат намерени в статията за Улубатлъ Хасан в Уикипедия – < http://tr. wikipedia. org/wiki/Ulubatl%C4%B1_Hasan >

458 На турски „Mehmetçik“ (Мехмедчо). Сполучлив еквивалент е прозвището Tommy на британските войници от Първата световна война.

459 Преписът е направен от Макариос Мелисинос, митрополит на Монемвасия (Пелопонес, Гърция) живял през XVI век.

460 Това и горните становища могат да бъдат намерени в статията на Şentürk, S. Ulubatlı Hasan bir varmış bir yokmuş! – < http://www. zaman. com. tr/cuma_ulubatli-hasan-bir-varmis-bir-yokmus_1253105. html >

461 Emecen, F. Menkıbe-tarih ilişkisinin çarpıcı bir örneği: İstanbul’un Fethinde surlara ilk çıkanın kimliği meselesi. – Derin Tarih dergisi, бр. 14, май 2013. Вж. също и < http://www. ceddimizosmanli. net/o-kisi-ulubatli-hasan-degil-karistiran-suleyman >

462 < https://www. facebook. com/photo. php? fbid=351740044846610&set=a.180195275334422.38737.180170485336901&type=1&comment_id=897360&offset=50&total_comments=140 >

463 Коментар на Mehmet Karadeniz от 14:26 на 23 февруари 2012 < http://www. beyazperde. com/filmler/film-187015 >

464 Millas, H. Fetih ve sigara. – < http://www. zaman. com. tr/yorum_fetih-ve-sigara_1251843. html >

465 Hülagü, A. Fetih 1453, tarih dersinden geçti! – < http://www. zaman. com. tr/pazar_fetih-1453-tarih-dersinden-gecti_1247307. html >; Erhan Afyoncu Fetih 1453’ün Hatalarını Saydı. – < http://www. haber365. com/Haber/Erhan_Afyoncu_Fetih_1453un_Hatalarini_Saydi >; Yusuf Halaçoğlu „Fetih 1453 Fatih’i çok aciz göstermiş“. – < http://www. kanald. com. tr/abbasgucluilegencbakis/Ozetler/Yusuf-Halacoglu-Fetih-1453-Fatihi-cok-aciz-gostermis/3019. aspx >; Ekinci, E. B. Fetih 1453 Filmine Dair. – < http://tarihvemedeniyet. org/2012/02/fetih-1453-filmine-dair >; Şimşirgil, A. Fetih 1453 ve Düşündürdükleri. – < http://tarihvemedeniyet. org/2012/02/fetih-1453-ve-dusundurdukleri >

466 Aköz, E. Filmlere belgesel muamelesi yapmayalım. – < http://www. sabah. com. tr/Yazarlar/akoz/2012/02/21/filmlere-belgesel-muamelesi-yapmayalim >

467 Кратка биография на Мехмед II в: İnalcık, H. Kuruluş Dönemi Osmanlı Sultanları (1302-1481). İstanbul, 2010, 157-197. За Османската империя по времето на Мехмед II вж. Иналджък, Х. Османската империя. Класическият период, 1300-1600. София, 2002.

468 Gedik, Ö. Fetih 1453 olmamış! – < http://www. hurriyet. com. tr/magazin/yazarlar/19962389. asp >

469 Коментар на Yavuz Selim Arcan от 13:33 ч. на 18 февруари 2012 – < http://www. beyazperde. com/filmler/film-187015/kullanici-elestirileri/en-yeniler/? page=17 >

470 Коментар на Sıla Inan от 17:45 ч. на 16 февруари 2012 – < https://www. facebook. com/1453fetihfilm/posts/354513167902631? comment_id=4620134&offset=1500&total_comments=1606 >

471 Такива критики отправи дори настоящият министър-председател на Република Турция Реджеп Т. Ердоган. Вж. Erdoğan’dan „Muhteşem Yüzıl“ eleştirisi: Bizim öyle bir ecdadımız yok. – < http://www. radikal. com. tr/politika/erdogandan_muhtesem_yuzyil_elestirisi_bizim_oyle_bir_ecdadimiz_yok-1109303 >

472 „Кемалист“ и „неоосманист“ са утвърдени в общественото пространство понятия. Под първото се има предвид последовател на възгледите на Мустафа Кемал Ататюрк, а под второто обикновено се поставят привържениците на „неоосманизма“ – според някои актуалната външнополитическа доктрина на Република Турция. Използваните от нас названия „кемалист“ и „неоосманист“ са условни, работни понятия, ограничени смислово само с посочените в текста значения.

473 Основният разделителен маркер в османското общество е конфесионалният – мюсюлмани, православни, евреи, католици. За илюстрация вж. Shaw, S. J. The Ottoman Census System and Population, 1831-1914 – International Journal of Middle East Studies, Vol.9, №3. Cambridge University Press, 1978, с. 325-338 – там е описано съотношението между мюсюлманите и останалите жители на империята през XIX век, като през века то се движи от 2:1 към 3:1. В сметката на мюсюлманите обаче освен турците влизат арабите, албанците, кюрдите и др.

474 Коментар на Serkan Boydağ от ۱۱:۱۷ ч. на ۲۲ февруари ۲۰۱۲ – < http://haberyorumlari. hurriyet. com. tr/Listarsiv. aspx? HaberID=19971972&PageNo=7 >

475 Коментар на fatoş alp от 11:44 ч. на 22 февруари 2012 – < http://haberyorumlari. hurriyet. com. tr/Listarsiv. aspx? HaberID=19971972&PageNo=7 >

476 Коментар от 12:20 ч. на 16 февруари 2012 – < http://www. haberturk. com/yorumlar/yorumliste/716364/10 >

477 Atay, T. „1453“, sonun başlangıcıdır! – < http://t24. com. tr/yazi/1453-sonun-baslangicidir/4699 >

478 Коментар от 20:09 ч. на 17 февруари 2012 – < http://www. haberturk. com/yorumlar/yorumliste/716364/11 >

479 Gülerce, H. Fetih 1453’e bu ilgi nedendir? – < http://www. zaman. com. tr/yorum/fetih-1453e-bu-ilgi-nedendir_1250007. html > Статията може да бъде намерена и на английски: Gülerce, H. Why is there such interest in ‘Fetih 1453’? – < http://www. todayszaman. com/columnists/huseyin-gulerce-272328-why-is-there-such-interest-in-fetih-1453. html >

480 Armağan, M. Büyük Fetih’in ışığnda Fetih 1453. – < http://www. ceddimizosmanli. net/buyuk-fetihin-isiginda-fetih-1453/# >

481 Кратка биография на Константин XI в: Божилов, И. Византийските василевси. София, 1997, с. 411-413. За последните години на Византийската империя вж. Острогорски, Г. История на Византийската държава. [София], [б. г. и.], 693-718.

482 Yıldırım, E. ‘Fetih 1453’: İstanbul, not Constantinople! – < http://www. todayszaman. com/news-271979-fetih-1453-istanbul-not-constantinople. html >

483 Say, F. Türk’ün Türk’e reklamı! – < http://www. haberturk. com/polemik/haber/717568-fazil-say-turkun-turke-reklami >

484 Използваме понятието „турска чест“ в твърде широк смисъл – турците по форумите се обиждат на много неща, що се отнася до тяхната история. От една страна се обиждат от критики към важни фигури от турската история, от друга – дори от намека, че Константин XI в „Завоевание 1453“ е изобразен едностранчиво. Впрочем повечето критици на филма започват своите текстове с дълги обяснения, че критиката им е добронамерена, поздравяват режисьора и сценаристите на филма за похарчения труд и високо заявяват, че си позволяват да критикуват само с цел следващите подобни филми да са още по-добри.

485 Коментар на mçelik от ۱۲:۳۹ на ۲۱ февруари ۲۰۱۲ – < http://www. beyazperde. com/filmler/film-187015>

486 Bekdil, B. Conquest 1453. – < http://www. hurriyetdailynews. com/conquest-1453-. aspx? pageID=449&nID=13957&NewsCatID=398 >

487 Fetih 1453 Yunanistan’ı fena karıştırdı! – < http://www. haberturk. com/kultur-sanat/haber/705255-fetih-1453-yunanistani-fena-karistirdi-video > Прилагаме турските преводи на цитираните три статии, под които читателят лесно може да намери и форумите с реакциите. Оригиналът на статиите на в-к „То Прото Тема“ и списанието „Виа Долороса“ за съжаление не ни бяха достъпни; английският текст на статията в „Тайм“ е посочена в увода.

488 Fetih 1453’e Hıristiyan boykotu! – < http://www. haberturk. com/kultur-sanat/haber/712276-fetih-1453e-hiristiyan-boykotu-video >

489 Става дума за филма „300“ на режисьора Зак Снайдър от 2007 г.

490 Time dergisinden çarpıcı analiz! – < http://www. haberturk. com/medya/haber/720625-time-dergisinden-carpici-analiz-videogaleri >

491 Коментар от 11:35 на 12 януари 2012 – < http://www. haberturk. com/yorumlar/yorumliste/705255/50 >

492 Коментар от 09:11 на 03 февруари 2012 – < http://www. haberturk. com/yorumlar/yorumliste/712276/66 >

493 Коментар от 11:20 на 12 януари 2012 – < http://www. haberturk. com/yorumlar/yorumliste/705255/53 >

494 Коментар от 11:46 на 12 януари 2012 – < http://www. haberturk. com/yorumlar/yorumliste/705255/49 >

495 Създадена от Ататюрк още през 1923 г. и съществуваща и до днес, с кратко прекъсване през 80те год. на ХХ век.

496 Тук вече използваме понятието „неоосманизъм“ в популярния му смисъл на външнополитическата доктрина на AKP.

497 „Утопийно“ и „утопично“ не са синоними, доколкото „утопийното“ конструира „идеалния свят“ върху фундамента на някоя дефинирана в идеологически категории „тотална“ система за обществено устройство (консерватизъм, социализъм, либерализъм, авторитаризъм, фашизъм, комунизъм), а „утопичното“ може да бъде вдъхновявяно от религиозни, откривателско-технологични, икономически, екологични, масмедийни, информационни, културни, образователни, моралистки, хедонистични, феминистични и др.“партикуларни“ идеи и социални проекти за „рай на земята“ Срв.: В. Шестаков. Понятие утопии и современные концепции утопического- „Вопросы философии“, 1972. № 8. с. 151-158, както и материалите от семинара в Шуменския университет от 19 май, 2009 (http://litermedia. com/index. php? ind=downloads&op=entry_view&iden=8)

498 K. Mannheim. Ideologie und Utopie, Bonn, 1929; Все още няма пълно научно издание на български, което задължително трябва да отрази пътищата на книгата в доста различните контексти на немскоезичната и англосаксонската хуманитаристика- К. Mannheim. Ideology and Utopia: An Introduction to the Sociology of Knowledge. London, 1966; Вж.: К. Манхайм. Студии по социология на културата. ИК „Златорогъ“, С., 2002; К. Манхайм. Опит за изясняване на основните феномени: утопията, идеологията и проблемът за действителността. В: сп. „Критика и хуманизъм“, № 2, с. 47-58 На български е публикуван важният анализ на книгата от П. Рикьор. Лекции за идеологията и утопията – „Критика и хуманизъм“, 1991, № 2, с. 67-80

499 Освен първите сведения и представи за тоталитарните режими в Италия и в СССР, до 1929 г. Манхайм има лични наблюдения от червения терор в т. н. Унгарска съветска република; важен биографичен мотив, който предопределя и съдбата му на емигрант.

500 Някои от последните интерпретации на Манхаймовото разбиране за утопията: вж. в: UTOPIE kreativ, H. 197 (März 2007), S. 241-251 с основна идея за утопията като борба срещу настоящето (»Kampf gegen das Bestehende“)

A. Hеyer. Ursprung und Gehalt des Utopiebegriffs von Karl Mannheim Die Utopie steht links! Ein Essay (Rosa-Luxemburg-Stiftung, Texte 26), Berlin 2006.

H. Freye. 1.) Das Problem der Utopie, In: Deutsche Rundschau, 46. Jg.,

Bd. 183, April-Juni 1920, S. 321-345; 2.) Die politische Insel. Eine Geschichte der Utopien von Platon bis zur Gegenwart, Leipzig 1936

501 Ц. Живков. Един от милиона. За Тончо Жечев и „Българският Великден“- Литературен форум, бр. 13 (454), 03.04. -09. 04, 2001

502 В най-представителният като рефлексия върху книгите, идеите и личността на Тончо Жечев сборник: Вечните страсти български. Почит към Тончо Жечев. Изд. БАН, С., 2004

503 Г. Тодоров. Българският Великден – повърхността и същността. – „Култура“, Брой 14 (2125), 14 април 2000

504 Вж. „Литературен форум“, бр. 1 (424), 29.08. -04. 09. 2000 г.; Н. Тодоров (В „Оставете на мира праха на Тончо Жечев!“ – „Литературен форум“, бр. 6, (429) 03.10.- 09. 10. 2000 „Господи, какви „жестоки“ обвинения! В едно време, когато журналисти като Данаил Крапчев и Райко Алексиев били убити, когато Фани Попова лежала в затвора, Тончо Жечев бил комсомолски деятел, аспирант в Москва, зам.-председател на Съвета по духовните ценности, член на БКП и на СБП…“ Брой 3 (426), 12.09. 18.09.2000 г.

505 Месец след като настоящият текст беше представен на конференцията, посветена на 80 годишнината от рождението на Т. Жечев се състоя премиерата на филма „Борис Делчев – живот и дневник“ (режисьори Александър Донев и Владислав Кодев)

506 Б. Гърдев. За Тончо Жечев, Тодор Икономов и страстите български – http://www. litclub. com/library/kritika/bgurdev/toncho_jechev. htm

507 Б. Делчев. Дневник. С., 1995 с. 419; 422

508 Консерватор по принуда, опит и убеждение. Разговор с Тончо Жечев.- „Панорама“, год. ХІІІ, 1992, бр. 3-4, с.5-11

509 Т. Жечев. Българският Великден или страстите български. С., 1980, с.241 /по-нататък всички цитати по това издание са отбелязани в текста/

510 Никой литературен теоретик сериозно не се е опитвал да обоснове такъв количествен баланс дори и в каноничните времена на много взискателни към художествените пропорции системи като Античността, Ренесанса, и Класицизма. Това е въпрос на жанрова предопределеност /ако критична книга за роман е относително честа практика, то за кратък разказ или стихотворение подобно решение изглежда твърде разточително/. Самата мисъл за абсолютна съизмерност на литературния текст като предмет на прочит или анализ обаче навява представа за нещо чудато, неестествено и лишено от смисъл – „Пиер Менар авторът на Дон Кихот“, за когото идеален анализ или пререзказ на „Дон Кихот“ означава, просто да бъде пренаписан или преразказан отначало до край без никакви промени целият роман. Въпрос е на тълкувателски избор, на исторически актуална литературоведска парадигма и на културна конвенция у читателя на литературоведски интерпретации; независимо дали литературоведът му подсказва, или не, този читател доста вярно би разпознал една описана история за издаването и „вътрешния драматизъм“ на борсовия бюлетин от средата на ХІХ в. като важна за разбирането на „света“ на Дикенс или на Балзак, докато не би придал особено значение на същата информация като подстъп към „света“ на Шели или на Бодлер. Съществуват обаче драстични и провокативни изключения. Такъв е възгледът от романтичната епоха, че мълчанието пред литературния и изобщо пред художествения шедьовър е най-истинната, най-точната и най- непреходната интерпретаторска реакция, защото всяка „изречена мисъл е лъжа“. Компромисен минимум с „естетиката на мълчанието“ е критическото проговаряне с краткостта на есеистичния фрагмент от няколко изречения. Общо място в укорите, които отправяха критиците на структурализма към ентусиастите на школата от 60-те / 70-те години на ХХ в., беше здраворазсъдъчното (което не означава коректно) пресмятане, че след като за анализ на 14-те стиха на един сонет не им стигат петдесетина страници, то колко ще им трябват за написването на една „популярна“ или „академична“ литературна история? От друга страна е възможно да се допусне, че една многотомна история на европейския и на руския футуризъм от някого ще бъде замислена, написана и четена само като встъпление към същинската теоретичната интерпретация на най-краткото футуристично стихотворение – прочутото „-Ю!“.

511 Консерватор по принуда, опит и убеждение. Разговор с Тончо Жечев…, с.5-11

512 M. Шадурский. Литературная утопия от Мора до Хаксли. Проблемы жанровой поэтики и семиосферы. Обретение острова. М., 2007, с.13 Обзор съдържа работата на Е. Асемиров. Утопиите.- http://assemirov. hit. bg/II_kniga_ESSETA/Utopiite. doc

513 Вж. Ч. Кирвель. Утопическое сознание: сущность, социально-политические функции. М., 1989. с. 17

514 Пак там, с. 17

515 П. Воденичаров, К. Попова, А. Пашова. Моето досие, пардон, биография: Българските модернизации (30-те, 60-те години) – идеологии, дискурси, идентичности. Благоевград: БОАСО, 1999

516 Консервативен германски философ и политически теоретик (1888-1985).

517 Италиански писател, художник и композитор, брат на художника Джорджо де Кирико (1891-1952).

518 Германски философ и журналист (1902-92).

519 Френски писател (1741-94), известен с епиграмите и афоризмите си; член на якобинския клуб.

520 Френски политически мислител и историк (1805-59), автор на прочутата книга „Демокрацията в Америка“.

521 Италиански икономист и писател (1728-87).

522 Италиански философ, историк и политолог (1909-2004).

523 Йохан Сюлпис Боасере (1783-1854), германски колекционер и общественик.

524 Германски биолог и лекар (1858-1928).

525 Жули умря (фр.).

526 Австро-унгарски публицист (1860-1904), основателят на модерния политически ционизъм.

527 Германски писател романтик (1763-1825).

528 Германски философ (1920-96).

529 Израз на Фройд от книгата му „Безпокойството в културата“, с който той обозначава превръщането на човека в (мним) бог, благодарение на техниката.

530 Друго понятие за Пришествието. Бел. ред.

531 Школата на английския романтизъм.

532 Представителите на Езерната школа.

533 Асман, Ян. Културната памет. Писменост, памет и политическа идентичност в ранните високоразвити култури. Превод Ана Димова. С: „Планета 3“, 3031.

534 Еленков, Иван. Родно и дясно. Принос към историята на несбъднатия „десен проект“ в България от времето между двете световни войни. С: ЛИК, 1998, 124125).

535 „Предосвободително или цялостно възраждане“ (1937). – В: Шейтанов, Н. Бал- кано-българският титанизъм. Съст. Е. Лазарова, С: „Захарий Стоянов“, 2006, 393-398).

536 Отец Паисий, VII годишнина, 1934, № 10.

537 Мутафчиев, Петър. Днешна България и духът на нашето Възраждане. Просвета, год. V, юни 1940, кн. 10, 1169-1181. Сигурно най-отчетливата късна версия на културния порив към цикличност у нас е „Митът за Одисей“ на Тончо Жечев (1985), където една глава е наречена „Жажда за повторения“ (Жечев, Т. Митът за Одисей. С: „Български писател“, 1985, 40-51).

538 Шишманов, Иван. Увод в историята на българското възраждане. – Във: България 1000 години. 927-1927. Кн. I. Издание на Министерството на народното просвещение. С: Държавна печатница, с. 281, 283.

539 Ников, Петър. Възраждание на българския народ. Църковно-национални борби и постижения. С: Издание на Страшимир Славчев, 1929: VII, 3.

540 Влайков, Тодор. Ако то не беше станало. Просвета, год. I, януари 1936 г., кн. 5, 528-532.

541 Йоцов, Борис. Път на българското възраждане. Родна реч, год. VIII, 1935, кн. 5, 197-204.

542 Арнаудов, Михаил. Дух и насоки на българското възраждане. – В: През вековете (ред. К. Митяев). С: Българска историческа библиотека, 1938, 190-191).

543 Арнаудов, Михаил. Българското възраждане. Наченки на движението за народност, култура и независимост. С: Българска мисъл, 1941, с. 7.

544 Даскалов, Румен. Как се мисли Българското възраждане. Историографско проучване. С: ЛИК, с. 29Q.

545 Аретов, Николай. Михаил Арнаудов и динамиката на българската литературна историография. (29. 1Q. 2003) <http://liternet. bg/publish8/naretov/marnaudov. htm> (17. 12. 2008).

546 Динеков, Петър. Личността на Константин-Кирил Философ. – Във: Константин-Кирил Философ. Български и славянски първоучител. Сборник статии. Съст. Петър Динеков, Боню Ангелов. С: Наука и изкуство, с. 50, 61-63.

547 В едно ново изследване е отбелязано, че „от наличните досега документи може да се направи заключението, че Георги Атанасов е първият, който използва евфемизма „възродителен процес“, наложил се впоследствие“(Груев, Михаил и Алексей Кальонски. Възродителният процес. Мюсюлманските общности и комунистическият режим. С: Сиела, с. 142); да споменем и още по-наглото в лексиката си заглавие на Стоян Михайлов „Възрожденският процес в България“ (1992). Предпочитаме да оставим това нещо тук и засега без коментар.

548 Дринов, Марин. 1909-1915: Трудове на М. С. Дринова. Ред. в. Златарски. Т. I и II. С: Държавна печатница, 1909-1915, Т. I, 116-117, 136-137.

549 Пелева, Инна. Възраждания. Българистични студии. С: Литературен вестник, с. 33.

550 Трендафилов, Владимир. За рамките на литературата. Сборник статии. С: „Изток-Запад“, 2005, с. 16, 19.

551 Станева, Катя. Гласове на Възраждането. С: „Полис“, 11-12.

552 Дринов, Марин, цит. съч. Трудове.., т., I, с. 137.

553 Текстът се цитира по: Българска възрожденска поезия. Подбор, редакция и предговор Кирил Топалов. С: Български писател, 1980, 78-80.

554 Пак там, с. 80.

555 Даскалов, Христо. Возрождеше болгаръ или реакц1я в Европешкой Турцш. М: Типография Александра Семена, 1858, с. 16-17.

556 Каравелов, Любен. Българската журналистика (1862). В: Любен Каравелов. Събрани съчинения в дванадесет тома. С: Български писател, 1984-1988. Т. VI, с. 16

557 Трендафилов, Вл., цит. съч., 18-19.

558 Цит. по Иречек, Константин. История на българите. Ред. П. Петров. С: „Корени“, 1999, 511-512.

559 Статията е от юни 2012 г. Бел. пр.

560 Аспарух Панов: Българската политика като фарс, Култура – Брой 3 (2709), 25 януари 2013

561 Аспарух Панов: Накъде през 2014-а? Нагоре или надолу? Култура – Брой 2 (2751), 17 януари 2014

562 Франсис Фукуяма: Двете Европи, http://librev. com/prospects-europe-publisher/1699-2012-07-20-10-44-00

563 Аспарух Панов: Популизъм след либерализма, Култура – Брой 25 (2687), 29 юни 2012. Актуализиран вариант бе представен на семинар на Европейския либерален форум в София, на 4 и 5 октомври 2013 г.

564 Аспарух Панов: СДС и НДСВ – героите и жертвите на прехода, Изд. „Изток-Запад“, 2009

565 Аспарух Панов: Ако изборите са днес, за коя медийна aкула ще гласувате?, http://e-vestnik. bg/18881/ako-izborite-sa-dnes-za-koya-mediyna-akula-shte-glasuvate/

566 Аспарух Панов: Нова българска медийна група и Икономедия и приятели като политически инженери, http://e-vestnik. bg/18892/nova-balgarska-mediyna-grupa-i-ikonomediya-i-priyateli-kato-politicheski-inzheneri/

567 Желю Желев: Завръща ли се комунизмът?, „Интелигенция и политика“, Литературен форум, 1995 г., стр. 270-274.

568 Вж. напр. http://www. focus-news. net/? id=s3200

569 Рискове за България от ислямски фундаментализъм и тероризъм. С., 2005, с. 221-222

570 Roy, O. Globalized Islam: The Search for a New Ummah. New York, 2004

571 Представително изследване „Нагласи на мюсюлманите в България – 2011“, проведено от НБУ и „Алфа рисърч“. Теренните записи, цитирани по-нататък, са от това изследване.

572 http://www. echr. coe. int/Documents/Annual_report_2013_prov_ENG. pdf

573 Екзегет: тълкувател на (библейски) текстове. Бел. пр.

574 Есето е част от книгата на Маркъс „The Shape of Things to Come: Prophecy and the American Voice“. Бел. пр.

575 В името на справедливостта ще отбележа, тържествата в пен-клуба, които продължиха повече от седмица, не бяха на едно и също ниво. Аз просто попаднах на лош ден. Но проследяването на речите (напечатани в сборник на име „Свобода на словото“) показва, че в наши дни почти не са останали хора, способни да говорят тъй убедително в подкрепа на свободата на мисълта, както го е правил Милтън преди 300 години – и това въпреки факта, че той е писал по време на гражданска война. Бел. авт.

576 Възрожденците (Revivalists) са привърженици на особена християнска секта, обявяваща се в подкрепа на подновяването на духовния живот на църквата. Бел. пр.

577 По името на Видкун Кислинг (1887–1945), норвежки фашистки политик и офицер, превърнал се в символ за колаборационизма с фашистите в цяла Европа. Бел. пр.

578 Тук ще си позволя да изкажа съмнение в еднозначната вярност на защищаваната от Оруел идея за възможностите за достигане до някакъв вид „обективно правилна“ история. Всяко общество е наследник на идеите на обществата, които го предшестват (включително и историческите им представи), и които то евентуално е надживяло. Конкретно: какво друго могат да правят обществата-наследници на тоталитарни системи, освен да „променят“ наследената история, отново и отново (ако се съгласим, че тя е била по презумпция фалшифицирана за целите на съответното тоталитарно общество)? Същото важи и за всяко общество, което за пръв поема по пътя на някаква повече или по-малко валидна модерна демокрация, след като е наследило традициите и историографиите на стотици години, представяни от различни не-съвсем-демократични системи и режими: то е натоварено със солиден багаж от исторически догми (примерно– най-различни „национално-оформящи“ митологии, с които му се налага да се разделя – най-често бавно и мъчително – в хода на постепенното си демократизиране и присъединяване към една по-голяма, открита общност). Дали в тези, а и други, ситуации, има някаква алтернатива на неизбежното преосмисляне и предоговаряне на миналото? Виж в тази връзка по-обширните размишления от текста За ползите и вредите от „историята“ тук на сайта.

579 Между другото, подобен род „творчески интерпретации“ на класиката съвсем не са ограничени само и единствено до практиките на тоталитарните общества. Помислете примерно върху следния прелюбопитен факт:

„през 1918 г. например Щабът на Действащата Армия издава във „Войнишка библиотека“ като N 45 „Под игото“. Избрани глави и кратко съдържание…“ В малоформатната книжка се твърди, че романът говори за времето от 1873 до 1876; в нея не съществуват доста Вазови страници, между които и тези, влизащи в състава на „Пиянството на един народ“ и на „Пробуждане“. В текста, предназначен да пълни почивката на войника, последното изречение е: „Наистина, Боримечката беше загащил и хванал сам заяка в един храсталак, без да гръмне с пушка“. Поучителен финал, провокиращ всякакви размишления.“

Инна Пелева, Идеологът на нацията. Думи за Вазов,

Пловдивско университетско издателство, 1994, стр. 187-188. (Бел. пр.)

580 Забележително предусещане за по-късния развой на събитията примерно в съветска Русия, като се има пред вид съдбата на такива учени-дисиденти като Андрей Сахаров. Бел. пр.

581 Движение в изкуството, защищаващо представянето (репрезентацията) на обектите по реалистичен начин. Социалистическият реализъм също е вид репрезентационизъм. Бел. пр.

582 Мироглед. (нем.) Бел. пр.

583 Печалната история на „данъка върху изнасянето на капитали“ може да бъде проследена по-подробно в Уикипедия. Нека тук споменем само, че този данък, първоначално въведен през 1931 и предназначен за удържане на изнасянето на всякакви капитали от Германия, по-късно се превръща в основно средство за изнудване и ограбване на напускащите страната евреи и преминава през шест етапа на повишения, като от първоначалните 25% (1931) достига до 96% през 1939 г. Бел. пр.

584 Не на последно място и защото, за разлика от повечето изложби по онова време (включително и „Изложбата на великото германско изкуство“), тя е напълно безплатна. Бел. пр.

585 А също и на легендарната „черна“ серия „Pusher“, която на практика стартира кариерата на Мадс Микелсен. Бел. пр.

586 По мотиви от който, между другото, е направен известния филм „Петият елемент“ на Люк Бесон. Бел. пр.

587 Салафизъм (селяфизъм) – течение в исляма от 19 век. Последователите му разбират религията такава, каквато е проповядвана от Пророка Мохамед. В последната половина на миналия век и особено след терористичните атаки в САЩ през септември 2001 г. го свързват го с конкретното проявление на уахабизма, което е негово ултраконсервативно течение.

588 Вж. в. Капитал, „Кой плете мрежите на радикалния ислям“, Яна Йорданова, Йово Николов, март,2004

589 Вж. Евгения Иванова, „Невидимите плашила“, Либерален преглед, 2014

590 Фатме Мюхтар, „Оставете на мира помаците“, Обектив, 2004

591 Биралли Мюмюн, зам. главен мюфтия: „Разбра ли някой какво се случи в Пазарджик“, Дойче Веле

592 Даниеа Горчева, „Радикален ислям у нас няма, но ДАНС ще ни го натресат“, Фрог нюз, 2012 г

593 Вж. Годишен доклад за ситуацията на правата на човека в България – 2008 г.“ БХК

594 Вж. Решението на ЕСПЧ по делото „Гюндюз срещу Турция“-2004 г. Обвинен за разпространяване на антидемократична идеология, Гюндюз съди държавата в Страсбург. Съдът намира, че правото му на публично изразяване идеи, дори те да са фундаменталистки, е нарушено, щом не призовават към насилие

595 Вж. Декларация на Главно мюфтийство, 27 март,2014

596 Съдът се произнесе „виновен“ за всички 13 обвинени. Ахмед Муса трябва да изтърпи едно общо наказание от 4 г. лишаване от свобода при строг първоначален тъмничен затвор. Прокуратурата поиска дори задържане под стража. Саид Мутлу е осъден на 1 година затвор (условна) и глоба от 3 хиляди лева. Абдула Саллих – 10 месеца затвор с 3 години изпитателен срок и 3 хиляди лв. глоба; на останалите – глоба от по 2 хлд лв. Мярка за неотклонение – „подписка“

597 Вж. Протоколи от заседанието на Пазарджишкия окръжен съд, дело 330 „За проповядване на радикален ислям и антидемократична идеология“

598 Вж. БХК, Годишните доклади за ситуацията с правата на човека – 2009, 2010, 2011, 2012, 2013

599 Тук и по-нататък в текста термините „българи мюсюлмани“ и „помаци“ ще бъдат употребявани като синоними, макар че и двата са проблематични. Всъщност става дума за българоезичните мюсюлмани, населяващи най-вече Родопите, чиято идентичност е въпрос на локален, политически, културен и ситуативен контекст. Част от тях се идентифицират като „българи мюсюлмани“, други – като „помаци“, немалко се самоопределят и като „турци“. За някои терминът „помаци“ е пейоративен, но напоследък той намира все по-голямо разпространение в научната литература.

600 ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а. е. 3062, л. 1 – 140.

601 ДА – Благоевград, ф. 2Б, оп. 1, а. е. 583, л. 1 – 3.

602 Пак там, л. 3.

603 ЦДА, ф. 28, оп. 16, а. е. 49, л. 22; ДА – Пловдив, ф. 959 К, оп. 1, а. е. 225, л. 259.

604 Пак там, л. 23.

605 ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а. е. 4749, л. 15 – 17.

606 Пак там, 28 – 31.

607 Бюлетин № 5 на ЦК на БКП, август 1970.

608 Решение на Секретариата на ЦК на БКП за по-нататъшна работа по националното осъзнаване на българите с мохамеданска вяра. С., 17 юли 1970 (Специално издание), 2–44.

609 Всички цитирания в текста са от архива на БОАСО – Благоевград.

610 Аспарух Панов: „Какъв президент ни е нужен?“, Култура – Брой 32 (2650), 30 септември 2011

611 Тодор Танев: „Държавничеството“, стр. 228, Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, София, 2013

612 Аспарух Панов: „СДС и НДСВ – героите и жертвите на прехода“, стр. 73, Изд. „Изток-Запад“, 2009

613 Аспарух Панов: „Темата „Русия“ нажежава страстите преди европейските избори“, http://clubz. bg/1792-temata_%E2%80%9Erusiq%E2%80%9D%C2%A0najejava_strastite_predi_evropejskite_izbori

614 „Първанов: Парламентът да обяви единна позиция за кризата в Украйна“, http://glasove. com/politika/34977-pyrvanov-parlamentyt-da-obqvi-edinna-poziciq-za-krizata-v-ukrajna

615 „Първанов: БСП ще загуби предстоящите избори заради неадекватно отношение по руската тема“, http://www. dnevnik. bg/izbori2014/2014/04/03/2274547_purvanov_bsp_shte_zagubi_predstoiashtite_izbori_zaradi/

616 Аспарух Панов: „Първанов – Калфин не реформират левицата, а активират руско лоби“, http://e-vestnik. bg/19724/dvoykata-parvanov-kalfin-ne-reformira-levitsata-a-aktivira-rusko-lobi/

617 „Плевнелиев: Русия може да окупира България подобно на Крим“, http://glasove. com/politika/34658-plevneliev-rusiq-moje-da-okupira-bylgariq-podobno-na-krim

618 „Плевнелиев поиска повече сили на НАТО в България“, http://www. mediapool. bg/plevneliev-poiska-poveche-sili-na-nato-v-bulgaria-news218740. html

619 „Славка Славова за себе си и поколението на двете революции“, приложение към в. Култура, бр. ½, 10 януари 2003 г.

620 Аспарух Панов: „Различният министър-председател. Рзаговори със Симеон Сакскобургготски“, Изд. „Изток-Запад“, 2013 г.

621 Назоваването на общността има своя история. „Помаци“ е възприемано или отхвърляно от общността в зависимост от региона и поколението на говорещите. „Българо-мохамедани“ се утвърждава като назоваване от 30-те години на 20 в. Последните десетилетия изследователите ползват, а и в публичното пространство се възприема назоваването българи мюсюлмани, което се представя за неутрално. Проблемът за името отпраща към проблема за възможните обяснения и интерпретации на приемането на исляма.

622 За контекста на Балканите виж: Госийо 2004.

623 Връх Свобода се превърна в пространство на „ожесточени сблъсъци“ за определяне на „своя територия“ чрез знаци на религиозното и легенди – текето на Енихан баба, почитан от хетеродоксните мюсюлмани, но в случая инструментализирано от политическа партия, и паметник на Момчил юнак, един от назоваваните „владетели на Родопите“ – за християните.

624 Любомир Милетич (1863-1937), академик, е сред първите изследователи на културата и езика на българите на Балканския полуостров. Със солидно образование, той пише редица научни статии и книги, които днес бихме определили като антропологични – с оглед на цялостната му изследователска дейност. Ректор на Софийския университет и председател на БАН до кончината си. Остава признат като историк, филолог и етнограф от българската научна общност. В текста става дума за изследване от 1913 г., публикувано със заглавие „Разорението на тракийските българи през 1913 г.“ с множество издания.

625 Важна роля за разпространение на знание за българите католици от Банат и поддържане на колетивна памет оказва изследването на Карол и Мария Телбизови: Телбизови К. и Векова-Телбизова М. 1963 Традиционен бит и култура на банатските българи. СбНУ, т. 51.

626 Необходимо е да отбележа, че в случая „религиозната“ характеристика е част от повече елементи, чрез които се представят културните специфики на една общност – например регионална култура, която често е споделено знание и дори общи практики с други общности, исторически път на премествания в пространството и др. В заглавието връзката с религиозното е отпратка и пояснение, които са публично достояние.

627 Ако си припомним филма „Гори, гори огънче“(http://bnt. bg/bg/movies/details/1508/gori_gori_ogynche) с режисьор Румяна Петкова, сценарист Малина Томова, оператор Светла Ганева, то трябва да навлезем в дискусиите около филма, в които се включиха и българи мюсюлмани. И тогава ставаше въпрос за „село със съхранение на традицията“, според авторите на филма, но традиционният облик на селото не се възприе като ценност поне от групата, която написа възражение срещу начина на изобразяване на българите мюсюлмани. Давам този пример като илюстрация на различните разбирания за традиция и връзки с миналото, които се менят като съдържание и съответно – ценност – във времето, съобразно контекста на случване на събитията.

628 По време на Детския национален фолклорен фестивал в Тетевен (1994) министърът на културата Марко Тодоров произнесе кратка реч, в която приветства децата участници като представители на различни общности в България. По поведението на децата се виждаше, че по-важното за тях е да са на едно място и да се забавляват. Отчитането на определена културна политика не изисква непременно публичното й оповестяване, но това беше времето на демонстриране на културни различия с подкрепа на държавата.

Table of Contents

Списък на авторите

Януари 2014

Естетизм, утопизъм и идеята за съвършенство Автор: Карл Попър

Балканизъм и постколониализъм,или за хубавата гледка от самолет Автор: Мария Тодорова

Джонатан Франзен – какво не е наред със съвременния свят Автор: Джонатан Франзен

Хейтъри Автор: Джейкъб Микановски

Заклинание 88 Автор: Костадин Костадинов

Напред към Тльон – да нахлуем в реалността Автор: Джейкъб Микановски

Създаването на една дясна партия е най-грешният път Автор: Антоний Гълъбов

Покръстването на българите мюсюлмани Автор: Пламена Стоянова

„Десните“ убеждения на Ранобудните са маркистки евангелизъм Автор: Тодор П. Тодоров

Снимката Автор: Кристин Димитрова

Най-посредствените, които напуснаха България Автор: Христо Стоянов

Книги на годината: изборът на англоезичната преса

Пруст, през погледа на Америка Автор: Стивън Брайър

Омразата като болестно състояние на духа Автор: Мюмюн Тахир

Почти американски разказ Автор: Елена Пеева-Никифоридис

„Освободеният Рот“ Автор: Иън Томсън

Как хомосексуалността е станала нещо нормално Автор: Дейвид Розен

Нацизмът и неговият първообраз Автор: Стоян Гяуров

Отсъствие на светлина Автор: Румен Леонидов

Това е вода Автор: Дейвид Фостър Уолъс

Комитата: Идеите на Стефан Цанев за политиката са като на Бареков Автор: Константин Павлов – Комитата

Бали Ефенди – един умиращ култ в полите на Витоша Автор: Светлозар Кирилов

Всеки край е едно начало Автор: Мюмюн Тахир

45 минути Автор: Елена Пеева-Никифоридис

Защо „невъзмутените“ у нас са мнозинство? Автор: Калин Янакиев

Холокостът и днешна Румъния Автор: Стилиян Деянов

Февруари 2014

Възвишеното и низкото, или за Полша и Холокоста Автор: Джон Конъли

Разложението е животът на мъртвите неща Автор: Джейкъб Микановски

Запомняйки, за да забравим:памет, история и национална идентичност в следвоенна Източно-централна Европ Автор: Рихард С. Есбеншаде

Преди Първата световна война:какво може да ни каже 1914 година за настоящето Автор: Ричард Дж. Еванс

„Плашещо време в Америка“: интервю с Дейвид Фостър Уолъс Автор: Дейвид Фостър Уолъс

Когато се наливаха основите на „Циганската политика“ Автор: Орхан Тахир

Клопката на изоставането:модерност, темпоралност и източноевропейският национализъм Автор: Мария Тодорова

За значението на названието помак Автор: Петър Вълков

Чаша вода и любов Автор: Стоян Гяуров

Непровъзгласените герои на Бургас Автор: Алберта Алкалай

Георги Господинов и Мари Врина: Протестът е за „Не щъ“ Автор: Зелма Алмалех

Няколко думи за успеха и неговите измерения в днешна България Автор: Златко Енев

Журналистика и прилагателни Автор: Златко Ангелов

Харемът в европейския дискурс на илюзията за власт Автор: Капка Лалова

Последното престъпление на „възродителния процес“ – част 1 Автор: Михаил Иванов

Обединени в отрицанието Автор: Любослава Русева

Година на тотемите Автор: Тодор П. Тодоров

Една американска история Автор: Елена Пеева-Никифоридис

„Максуда“ – нежеланото циганско гето на Варна Автор: Светлозар Кирилов

„Идея“ или „ефект“? Автор: Самолет 005

Към последния дебат за „българския комунизъм“ Автор: Александър Везенков

Колко чужд е турският език Автор: Татяна Ваксберг

За нимфурбацията и човешката борбаза (себе)избавление Автор: Златко Енев

Лайната ни Автор: Димитър Кенаров

Последното престъпление на възродителния процес – част 2 Автор: Михаил Иванов

За насилието: анализ на три примера от Украйна Автор: Константин Павлов – Комитата

Март 2014

Екстазът на влиянието Автор: Джонатан Лийтъм

Бъдещето на Европа: интервю с Джордж Сорос Автор: Джордж Сорос

Новият германски въпрос Автор: Тимъти Гартън Аш

„Завоевание 1453“ в турското интернет пространство Автор: Никола Раковски

„Българският Великден“ като консервативна утопия Автор: Яни Милчаков

Камъните на мисълта Автор: Хенинг Ритер

Кошмарите и усмивките на Мери Натан Автор: Мери Натан

Руският ревизионизъм Автор: Иван Кръстев

Как да приключи украинската криза Автор: Хенри Кисинджър

Четвърти Рим няма да има Автор: Веселин Кандимиров

Ромите, конете и Тодоровден Автор: Светлозар Кирилов

Метафора, епохи и митологии в понятието „Възраждане“ Автор: Албена Хранова

Европа на ръба на нервната криза Автор: Ричард Дж. Еванс

Разгромът на опозицията и нейните овластени лидерислед 9-ти септември 1944 г. Автор: Антон Гицов

Политическата и медийната среда – язвите на българската демокрация Автор: Аспарух Панов

„Захвърлен в природата“ – Милен Русков Автор: Мартин Касабов

Невидимите плашила Автор: Евгения Иванова

Imagine there’s no hate speech Автор: Юлиана Методиева

Заливът на Ифигения Автор: Костадин Костадинов

Кой ще пази правата ни от Европейския съдпо правата на човека? Автор: Михаил Екимджиев

Април 2014

Освободеният разум Автор: Димитър Кенаров

Запечатаното време: Джоф Дайър за Андрей Тарковски Автор: Джейкъб Микановски

Предотвратяването на литературата Автор: Джордж Оруел

Дяволът и търговецът на картини Автор: Алекс Шуматов

Психомагическият реализъм на Алехандро Ходоровски Автор: Ерик Бенсон

Съдебен процес отвъд правото Автор: Юлиана Методиева

Десет заблуди за езика у нас Автор: Александър Теодоров-Балан

Константин Павлов: Интервю в утробата на Кита Автор: Константин Павлов

Идеологическият завой към национализъми политиката на БКП към мюсюлманското население в странатав края на 50-те и през 60-те години на 20 век Автор: Михаил Груев

Всеки край е едно начало Автор: Мюмюн Тахир

„You Fucked Thousands of Men“ Автор: Златко Ангелов

За Христо Фотев, катедралите и мишките Автор: Любомир Калудов

Искаме да сме равни, не еднакви Автор: Анастасия Пашова

Държавници ли са българските президентии как защитават националните ни интереси? Автор: Аспарух Панов

Коледна пуйка Автор: Елена Пеева-Никифоридис

Томче от Рилке Автор: Красимир Дамянов

Писмо в бутилка, или както ви харесва… Автор: Коста Костов

Стани Бог Автор: Филип Анастасиу

Идентичности – конструирани, вменявани, налагани… Автор: Ирена Бокова

Увод към „Задочни репортажи“ Автор: Георги Марков

Майските събития и ДС Автор: Мария Дерменджиева

Table of Contents

Списък на авторите

Януари 2014

Естетизм, утопизъм и идеята за съвършенство Автор: Карл Попър

Балканизъм и постколониализъм,или за хубавата гледка от самолет Автор: Мария Тодорова

Джонатан Франзен – какво не е наред със съвременния свят Автор: Джонатан Франзен

Хейтъри Автор: Джейкъб Микановски

Заклинание 88 Автор: Костадин Костадинов

Напред към Тльон – да нахлуем в реалността Автор: Джейкъб Микановски

Създаването на една дясна партия е най-грешният път Автор: Антоний Гълъбов

Покръстването на българите мюсюлмани Автор: Пламена Стоянова

„Десните“ убеждения на Ранобудните са маркистки евангелизъм Автор: Тодор П. Тодоров

Снимката Автор: Кристин Димитрова

Най-посредствените, които напуснаха България Автор: Христо Стоянов

Книги на годината: изборът на англоезичната преса

Пруст, през погледа на Америка Автор: Стивън Брайър

Омразата като болестно състояние на духа Автор: Мюмюн Тахир

Почти американски разказ Автор: Елена Пеева-Никифоридис

„Освободеният Рот“ Автор: Иън Томсън

Как хомосексуалността е станала нещо нормално Автор: Дейвид Розен

Нацизмът и неговият първообраз Автор: Стоян Гяуров

Отсъствие на светлина Автор: Румен Леонидов

Това е вода Автор: Дейвид Фостър Уолъс

Комитата: Идеите на Стефан Цанев за политиката са като на Бареков Автор: Константин Павлов – Комитата

Бали Ефенди – един умиращ култ в полите на Витоша Автор: Светлозар Кирилов

Всеки край е едно начало Автор: Мюмюн Тахир

45 минути Автор: Елена Пеева-Никифоридис

Защо „невъзмутените“ у нас са мнозинство? Автор: Калин Янакиев

Холокостът и днешна Румъния Автор: Стилиян Деянов

Февруари 2014

Възвишеното и низкото, или за Полша и Холокоста Автор: Джон Конъли

Разложението е животът на мъртвите неща Автор: Джейкъб Микановски

Запомняйки, за да забравим:памет, история и национална идентичност в следвоенна Източно-централна Европ Автор: Рихард С. Есбеншаде

Преди Първата световна война:какво може да ни каже 1914 година за настоящето Автор: Ричард Дж. Еванс

„Плашещо време в Америка“: интервю с Дейвид Фостър Уолъс Автор: Дейвид Фостър Уолъс

Когато се наливаха основите на „Циганската политика“ Автор: Орхан Тахир

Клопката на изоставането:модерност, темпоралност и източноевропейският национализъм Автор: Мария Тодорова

За значението на названието помак Автор: Петър Вълков

Чаша вода и любов Автор: Стоян Гяуров

Непровъзгласените герои на Бургас Автор: Алберта Алкалай

Георги Господинов и Мари Врина: Протестът е за „Не щъ“ Автор: Зелма Алмалех

Няколко думи за успеха и неговите измерения в днешна България Автор: Златко Енев

Журналистика и прилагателни Автор: Златко Ангелов

Харемът в европейския дискурс на илюзията за власт Автор: Капка Лалова

Последното престъпление на „възродителния процес“ – част 1 Автор: Михаил Иванов

Обединени в отрицанието Автор: Любослава Русева

Година на тотемите Автор: Тодор П. Тодоров

Една американска история Автор: Елена Пеева-Никифоридис

„Максуда“ – нежеланото циганско гето на Варна Автор: Светлозар Кирилов

„Идея“ или „ефект“? Автор: Самолет 005

Към последния дебат за „българския комунизъм“ Автор: Александър Везенков

Колко чужд е турският език Автор: Татяна Ваксберг

За нимфурбацията и човешката борбаза (себе)избавление Автор: Златко Енев

Лайната ни Автор: Димитър Кенаров

Последното престъпление на възродителния процес – част 2 Автор: Михаил Иванов

За насилието: анализ на три примера от Украйна Автор: Константин Павлов – Комитата

Март 2014

Екстазът на влиянието Автор: Джонатан Лийтъм

Бъдещето на Европа: интервю с Джордж Сорос Автор: Джордж Сорос

Новият германски въпрос Автор: Тимъти Гартън Аш

„Завоевание 1453“ в турското интернет пространство Автор: Никола Раковски

„Българският Великден“ като консервативна утопия Автор: Яни Милчаков

Камъните на мисълта Автор: Хенинг Ритер

Кошмарите и усмивките на Мери Натан Автор: Мери Натан

Руският ревизионизъм Автор: Иван Кръстев

Как да приключи украинската криза Автор: Хенри Кисинджър

Четвърти Рим няма да има Автор: Веселин Кандимиров

Ромите, конете и Тодоровден Автор: Светлозар Кирилов

Метафора, епохи и митологии в понятието „Възраждане“ Автор: Албена Хранова

Европа на ръба на нервната криза Автор: Ричард Дж. Еванс

Разгромът на опозицията и нейните овластени лидерислед 9-ти септември 1944 г. Автор: Антон Гицов

Политическата и медийната среда – язвите на българската демокрация Автор: Аспарух Панов

„Захвърлен в природата“ – Милен Русков Автор: Мартин Касабов

Невидимите плашила Автор: Евгения Иванова

Imagine there’s no hate speech Автор: Юлиана Методиева

Заливът на Ифигения Автор: Костадин Костадинов

Кой ще пази правата ни от Европейския съдпо правата на човека? Автор: Михаил Екимджиев

Април 2014

Освободеният разум Автор: Димитър Кенаров

Запечатаното време: Джоф Дайър за Андрей Тарковски Автор: Джейкъб Микановски

Предотвратяването на литературата Автор: Джордж Оруел

Дяволът и търговецът на картини Автор: Алекс Шуматов

Психомагическият реализъм на Алехандро Ходоровски Автор: Ерик Бенсон

Съдебен процес отвъд правото Автор: Юлиана Методиева

Десет заблуди за езика у нас Автор: Александър Теодоров-Балан

Константин Павлов: Интервю в утробата на Кита Автор: Константин Павлов

Идеологическият завой към национализъми политиката на БКП към мюсюлманското население в странатав края на 50-те и през 60-те години на 20 век Автор: Михаил Груев

Всеки край е едно начало Автор: Мюмюн Тахир

„You Fucked Thousands of Men“ Автор: Златко Ангелов

За Христо Фотев, катедралите и мишките Автор: Любомир Калудов

Искаме да сме равни, не еднакви Автор: Анастасия Пашова

Държавници ли са българските президентии как защитават националните ни интереси? Автор: Аспарух Панов

Коледна пуйка Автор: Елена Пеева-Никифоридис

Томче от Рилке Автор: Красимир Дамянов

Писмо в бутилка, или както ви харесва… Автор: Коста Костов

Стани Бог Автор: Филип Анастасиу

Идентичности – конструирани, вменявани, налагани… Автор: Ирена Бокова

Увод към „Задочни репортажи“ Автор: Георги Марков

Майските събития и ДС Автор: Мария Дерменджиева